ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2024 року

м. Київ

справа № 466/4520/21

провадження № 51-1137км24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника у режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року укримінальному провадженні щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ковель Волинської обл., жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого, останній раз 24 грудня 2019 року Залізничним районним судом м. Львова за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту його затримання - 06 травня 2021 року.

Вирішено питання щодо арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_7 винуватим у відкритому викраденні чужого майна, вчиненого повторно, за обставин детально викладених у вироку.

Як установив суд, 13 серпня 2020 року приблизно о 19 годині ОСОБА_7 на автовокзалі «Північний» по АДРЕСА_2 , під час спільного вживання алкогольних напоїв, повторно, відкрито викрав із задньої кишені штанів ОСОБА_8 . гаманець, вартістю 100 грн, у якому знаходились грошові кошти у сумі 250 грн та три банківські картки, заподіявши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 350 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 залишені без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 06 вересня 2023 року без змін. Уточнено дату початку строку відбування покарання, а саме, - 05 травня 2021 року.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284, ст. 440 КПК України. Зазначає, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог ст. 419 КПК України, належним чином доводів апеляційної скарги захисника не перевірив та не проаналізував, вичерпних відповідей не надав. Стверджує, що досліджені судом першої інстанції докази зібрані без унесення відомостей до ЄРДР та за процесуального керівництва прокурора, повноваження якого матеріалами цього кримінального провадження не підтверджено. Відсутні у цих матеріалах і дані, які б свідчили про повноваження слідчого на проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні. Вважає, щосудами обох інстанцій безпідставно не взято до уваги твердження сторони захисту про те, що своїми показаннями потерпілий ОСОБА_8 міг обмовити ОСОБА_7 з метою уникнення ним покарання за заподіяння тілесних ушкоджень останньому. Викликає обґрунтований сумнів і протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 02 вересня 2021 року, через відсутність у ньому необхідних реквізитів, які б могли свідчити про його належність. Стверджує, що при відкритті стороні захисту матеріалів досудового розслідування, у порядку ст. 290 КПК України, такі процесуальні документи, як: доручення про проведення досудового розслідування від 03 вересня 2020 року, постанова про призначення групи прокурорів від 03 вересня 2020 року, повідомлення про призначення групи прокурорів від 03 вересня 2020 року та протокол від 19 травня 2021 року про надання доступу до матеріалів кримінального провадження були не підписані уповноваженою на те особою, про що захисником у протоколі було викладено письмові зауваження. Тоді як, на вказаних документах, долучених стороною обвинувачення у суді першої інстанції, були наявними такі підписи уповноваженої особи. Також, указує, що судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно не взято до уваги твердження захисту про те, що ОСОБА_7 не було повідомлено про підозру у цьому провадженні, натомість зазначено, що це повідомлення скеровувалось йому поштою рекомендованим листом. Вважає, що вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду постановлені з порушенням вимог статей 370, 374, 419 КПК України.

Учасникам кримінальногопровадженнябулоналежнимчиномповідомленопродату, частамісцекасаційногорозгляду, клопотаньпройоговідкладеннядосудукасаційноїінстанціїненадходило.

Позиції учасників судового провадження

Захисник у судовому засіданні висловила доводи на підтримання своєї касаційної скарги та просила її задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні висловила своє міркування щодо часткового задоволення касаційної скарги захисника, скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, дослідивши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника слід задовольнити частково з огляду на таке.

Положеннями ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Згідно з приписами ст. 418, ч. 2 ст. 419 КПК України судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються у порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.

Таким чином, закон вимагає від суду проаналізувати всі доводи, викладені в апеляційній скарзі та надати на них мотивовані відповіді.

Однак, указаних вимог закону суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку суду не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погодившись із вироком суду першої інстанції засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подали апеляційні скарги. Зокрема, захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 , доводи якого аналогічні доводам захисника в апеляційних скаргах указували про те, що суд першої інстанції дав неналежну оцінку доказам у кримінальному провадженні в аспекті ст. 94 КПК України на предмет належності та допустимості, порушували питання про скасування вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження на підставі статей 409, 417 КПК України. Так, зокрема, сторона захисту, крім іншого, висловлювала сумнів щодо обґрунтованості покладення судом у провину засудженого ОСОБА_7 показання потерпілого ОСОБА_8 , який будучи засудженим за заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , на помсту, міг обмовити останнього у відкритому викраденні ним його майна. Крім того стверджували, що досліджені судом першої інстанції докази зібрані без унесення відомостей до ЄРДР та за процесуального керівництва прокурора, повноваження якого матеріалами цього кримінального провадження не підтверджено. Відсутні у цих матеріалах і дані, які б свідчили про повноваження слідчого на проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні. Зазначали у скаргах, що протокол про прийняття заяви від ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення від 02 вересня 2021 року не може бути належним доказом вини засудженого через відсутність у ньому необхідних реквізитів, які б могли свідчити про його достовірність.Вважали, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не було повідомлено про підозру у цьому провадженні.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_7 і його захисник підтримали апеляційні скарги та заявляли клопотання про повторне дослідження доказів.

Разом з тим, апеляційний суд при перегляді рішення суду першої інстанції, усупереч вимогам ст. 419 КПК України, не зазначив в ухвалі всіх вагомих і доречних доводів, наведених у апеляційних скаргах сторони захисту, не пересвідчився в їх необґрунтованості і не спростував їх належним чином, попри те, що є судом факту та повинен був перевірити твердження щодо незаконності вироку стосовно ОСОБА_7 .

Не зважаючи на те, що апеляційні скарги містили значну кількість мотивованих аргументів про відсутність належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, апеляційний суд, надав відповідь на частину з них, зосередившись при цьому виключно на висновках, викладених у вироку, попри те, що частина доводів сторони захисту залишилась неперевіреною і їм належної оцінки не дано.

Одночасно, залишаючи апеляційні скарги без задоволення, апеляційний суд належним чином не вмотивував своїх висновків щодо безпідставності тих доводів сторони захисту на які ним надано відповіді.

Так, апеляційний суд із вказівкою на матеріали провадження не спростував у належний спосіб доводів сторони захисту про те, що протокол про прийняття заяви від ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення від 02 вересня 2021 року не може бути належним доказом вини засудженого ОСОБА_7 через відсутність у ньому необхідних реквізитів, які б могли свідчити про його достовірність.

Також апеляційний суд залишив без відповідної уваги і твердження засудженого та його захисника про те, що ОСОБА_7 не було вручено письмове повідомлено про підозру у цьому провадженні.

Спростовуючи ці доводи сторони захисту, суд апеляційної інстанції обмежився лише вказівкою про те, що повідомлення про підозру від 08 грудня 2023 року скеровувалося у цей же день ОСОБА_7 поштою рекомендованим листом, про що свідчить оригінал поштової квитанції.

За приписами ч. 1 ст. 278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається в день його складання слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 цього Кодексу належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

Разом з тим, усупереч зазначеним приписам Закону суд апеляційної інстанції у своєму рішенні, наводячи мотиви щодо спростування доводів сторони захисту про невручення ОСОБА_7 письмового повідомлення про підозру від 08 грудня 2023 року, належним чином не дослідив обставин щодо його вручення чи невручення останньому з урахуванням даних наявних у матеріалах провадження і, зокрема, оригіналу поштової квитанції.

Приписи закону щодо права на справедливий судовий розгляд означають, зокрема, що якщо апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією у реалізації цього права особи, тоді, очевидно, в апеляційній процедурі не допускаються спрощення, а стандарти доказування мають бути найвищими.

Однак згадані аргументи сторони захисту, зокрема, і щодо недопустимості певних доказів залишилися без ретельної перевірки та відповідного їх спростування. По суті їх не було розглянуто за правилами апеляційної процедури, на них на було надано конкретних належних відповідей і не наведено детального обґрунтування їх відхилення, що є неприпустимим, суперечить завданням та загальним засадам кримінального провадження.

Отже, надання апеляційним судом обґрунтованих відповідей на всі доводи сторони захисту є важливим для вирішення питання про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК України, і впливає на законність вироку суду першої інстанції.

Разом з тим, твердження сторони захисту у частині того, що подані прокурором докази, якими обґрунтовується вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні є недопустимими, оскільки зібрані за процесуального керівництва неналежного прокурора та слідчим без належних на те у нього повноважень, колегія суддів вважає необґрунтованими.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої у центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання у них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

Згідно з ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав і свобод людини.

З огляду на зазначене, суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу у можливостях їх ефективного використання.

У постанові від 14 лютого 2022 року об'єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду (справа № 477/426/17) надала висновок про те, що у випадку якщо в учасників провадження виникне питання щодо перевірки доказів з огляду на їх належність та допустимість, суд має перевірити ці обставини, у тому числі шляхом витребування та приєднання до справи відповідних процесуальних документів з подальшим наданням їм оцінки. Постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами. Якщо у суді першої інстанції це питання не ставилось, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції у межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.

З цього слідує те, що зазначені доводи сторони захисту є непереконливими.

Отже, виходячи з наведеного, колегія суддів уважає, що апеляційний розгляд у вказаному кримінальному провадженні було здійснено формально, а закріплених у ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження не виконано, а тому постановлена цим судом ухвала не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. Висновок апеляційного суду про законність вироку суду першої інстанції є передчасним.

Допущені порушення перешкоджають суду касаційної інстанції дійти безспірного висновку щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації діяння, ці питання мають бути предметом перевірки за правилами глави 31 КПК України.

Колегія суддів позбавлена можливості перевірити інші доводи касаційної скарги захисника, оскільки вони пов`язані з оцінкою доказів, що потрібно здійснити суду апеляційної інстанції під час нового розгляду.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає необхідним касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково. Ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду слід урахувати наведене, ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах сторони захисту, за необхідності й наявності відповідних підстав повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження та з дотриманням положень глави 31 КПК України надати на всі ці та інші доводи вмотивовані відповіді та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК України.

Верховний суд зважає на те, що касаційний розгляд здійснюється згідно з правилами розгляду у суді апеляційної інстанції з урахуванням певних особливостей (ст. 434 КПК України). У свою чергу ст. 418 цього Кодексу передбачено, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення у порядку, визначеному статтями 368-380 КПК України, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, даних про особу засудженого, наявності ризиків, які передбачено ст. 177 КПКУкраїни, зокрема, можливого переховування від суду, та з метою забезпечення виконання процесуальних рішень у справі Верховний Суд вважає, що йому необхідно обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, а саме по 13 вересня 2024 року включно.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника, задовольнити частково.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3