УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 748/1965/23

провадження № 51-4443 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 13 травня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 04 липня 2024 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 13 травня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 04 липня 2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 вирішено обчислювати з 05 січня 2023 року.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 25 січня 2023 року, близько 16 год 42 хв., будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, заступником командира бойової машини - навідник-оператор 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 7 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , солдатом, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходився в місці тимчасової дислокації підрозділу, а саме будинку для відпочинку особового складу за адресою: АДРЕСА_1 , де у ході конфлікту, що виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, реагуючи на словесні образи висловлені ОСОБА_6 та нанесені ним тілесні ушкодження, діючи з прямим умислом, з метою протиправного заподіяння смерті останньому, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у виді смерті іншої людини та бажаючи їх настання, взяв до рук закріплену за ним зброю - АК-74 № НОМЕР_2 , зняв із запобіжника, перевівши в положення «AB» (автоматичний вогонь), після чого двома чергами здійснив не менше 6 пострілів у ОСОБА_6 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді множинних вогнепальних наскрізних та сліпих поранень тулуба, лівого плеча з ушкодженням легені, печінки, аорти, переломами грудини, ребер, лопатки, лівої плечової. В результаті отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_6 помер на місці.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити оскаржувані судові рішення, перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 118 цього Кодексу, призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік та на підставі ч. 5 ст. 72 КК України звільнити останнього від відбування призначеного покарання.

Доводи скарги захисника зводяться до незгоди із кваліфікацією дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки, на її переконання, у засудженого не було умислу на вбивство ОСОБА_6 . Вказує, що протиправна поведінка потерпілого, яка мала місце безпосередньо перед вчиненням кримінального правопорушення, стала підставою для застосування ОСОБА_5 зброї з метою припинення суспільно-небезпечного посягання на життя та здоров`я засудженого і його побратимів, з припущенням настання негативних наслідків, однак без наміру вбивства ОСОБА_6 . Крім цього зазначає, що стороною обвинувачення не було забезпечено присутність свідків під час судового розгляду кримінального провадження, а в основу оскаржуваних судових рішень покладено показання, які не сприймалися судами безпосередньо. Стверджує, що протоколи допиту свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не можуть бути належними і допустимими доказами, оскільки під час їх допиту не було забезпечено участь захисника, що передбачено вимогами ч. 11 ст. 615 КПК України.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно положень ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За прецедентною практикою Європейського Суду, суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, на підставі сукупності доказів, детальний зміст яких наведено у вироку, зокрема:

- показань свідка ОСОБА_7 , наданих в порядку ч. 11 ст. 615 КПК України, який пояснив, що 25 січня 2023 року він разом із ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під час обіду вживали спиртні напої, пізніше лягли відпочивати. ОСОБА_5 вже спав, ОСОБА_8 перебував у кріслі, ОСОБА_6 , можливо, в кімнаті не було. Вказує, що прокинувшись від автоматної черги, побачив ОСОБА_5 на протилежному дивані від того, де він спав, зі зброєю в руках, ОСОБА_6 лежав біля дивану на лівому боці ногами до дверей, а на його спині в одязі були сліди поранень. Потім ОСОБА_5 наказав йому вийти. Сокири біля тіла ОСОБА_6 не бачив, так само як і не бачив, щоб останній носив з собою сокиру чи гранати;

- показань свідка ОСОБА_8 , наданих в порядку ч. 11 ст. 615 КПК України, з яких слідує, що зранку 25 січня 2023 року він з ОСОБА_6 пішов до місцевого магазину за продуктами, а пізніше вони сіли обідати. У будинку залишилися він, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . Близько 15 год він перебував у кріслі, ОСОБА_5 і ОСОБА_7 відпочивали, а ОСОБА_6 сидів за столом та намагався зателефонувати дружині. Пізніше останній почав кричати на ОСОБА_5 , який спав, що наб`є йому обличчя, потім почав його стягувати з ліжка та наніс удари в область голови. Вказує, що через п`ять хвилин після того як вийшов з будинку для надання відповіді на телефонний дзвінок, почув дві короткі автоматні черги та зайшовши до кімнати побачив на підлозі тіло ОСОБА_6 . з пораненнями, ОСОБА_7 з руками за головою вийшов з кімнати, а ОСОБА_5 , тримаючи в руках автомат, наказав вийти і йому. Потім на вулицю вийшов і сам ОСОБА_5 та віддав зброю ОСОБА_10 . Сокири у кімнаті не бачив. ОСОБА_6 охарактеризував як конфліктну людину;

- показань свідка ОСОБА_9 , наданих в порядку ч. 11 ст. 615 КПК України, відповідно до яких 25 січня 2023 року, близько 16 год, він зустрів знервованого ОСОБА_6 , який питав про таксі. Пізніше він побачив ОСОБА_6 , який зайшов до другої кімнати, при цьому тримаючи в руках пляшку пива, сокиру та ніж. Коли виходив з будинку, то почув крики, після чого, хвилин через 10, почув звуки пострілів. В подальшому дізнався від ОСОБА_8 про вбивство ОСОБА_6 ОСОБА_5 ;

- протоколів слідчих експериментів від 06 лютого 2023 року за участі свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які вказали на обставини вчинення кримінального правопорушення;

- протоколу огляду місця події від 25 січня 2023 року, з якого вбачається, що в АДРЕСА_1 виявлено та вилучено предмет зовні схожий на АК 74 № НОМЕР_2 з магазином, 19 предметів зовні схожих на набої калібру 5,45х39, 1 предмет зовні схожий на набій, предмет зовні схожий на ніж, сокиру, предмет зовні схожий на частину кулі, предмет зовні схожий на фрагмент кулі, залишки предмету зовні схожого на кулю, змив та контрольний змив речовини бурого кольору, мобільний телефон «Nokia», мобільний телефон «Samsung», 4 картки мобільного оператора «Київстар», ніж в чохлі, чотки та особисті документи на ім`я ОСОБА_6 , 7 предметів зовні схожих на гільзи, труп ОСОБА_6 ;

- виписки лікаря наркологічного відділення ЧОПНЛ № 185 від 25 січня 2023 року із медичної карти амбулаторного хворого, згідно якої у ОСОБА_5 встановлено стан алкогольного сп`яніння;

- висновку експерта № 96 за результатами проведення судово-медичної експертизи, з якого слідує, що смерть ОСОБА_6 настала 25 січня 2023 року від масивної крововтрати, внаслідок множинних наскрізних та сліпих вогнепальних поранень тулуба, лівого плеча з ушкодженням легенів, печінки, аорти, переломами ребер, лопатки. При дослідженні трупа виявлені 4 наскрізні, 1 сліпе, 1 дотичне поранення тулуба та лівого плеча, що утворилися не менше як від 6 пострілів з вогнепальної зброї снарядами, що ранять з неблизької відстані за межами дії додаткових факторів пострілу, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті. Розташування тілесних ушкоджень по різних поверхнях тулуба може свідчити про зміну положення потерпілого під час отримання вказаних поранень, при цьому ушкоджень, що могли б свідчити про «самозахист» не виявлено. Під час судово-токсилогічної експертизи крові та сечі трупа ОСОБА_6 виявлений етанол, що у живої людини може відповідати середньому ступеню алкогольного сп`яніння;

- висновку експерта № 13-мк за результатами проведеної медико-криміналістичної експертизи, відповідно до якого на клапті шкіри трупа ОСОБА_6 виявлено чотири наскрізні вхідні вогнепальні рани, що утворились за рахунок сукупної пробивної, розривної і забійної дії травмуючого снаряду або кулі. Відсутність ознак впливу «супутніх чинників» пострілу (газу й кіптяви), як на складовій частині вхідних вогнепальних ран даного клаптя шкіри, так і на зовнішній поверхні оточуючої їх шкіри може вказувати на вірогідну «неблизьку» дистанцію пострілу;

- протоколу про результати проведення НСРД аудіо контролю особи від 13 березня 2023 року, яким зафіксовано розмову ОСОБА_5 , який вказує, що у ОСОБА_6 не було сокири в руках і той тільки казав, що піде за нею;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 26 січня 2023 року за участю ОСОБА_5 , згідно якого останній після вживання алкогольних напоїв ліг спати, а пізніше прокинувся від того, що ОСОБА_6 стягнув його з дивана і почав наносити удари в голову, тулуб, при цьому погрожуючи, що принесе гранату, сокиру та всіх порубає і вибіг. Після цього, він взяв автомат та знявши запобіжник, сів на диван очікуючи ОСОБА_6 . Побачивши останнього у дверях, він здійснив постріл чергою, після чого ОСОБА_6 пройшов та впав на підлогу. Що тримав потерпілий у руках не бачив, бачив тільки його страшні очі.

За результатами оцінки доказів, досліджених під час судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю, та його дії підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

До того ж, місцевим судом надано оцінку доводам сторони захисту, зокрема, щодо відсутності прямого умислу на вбивство потерпілого, та обґрунтовано їх відхилено.

Мотивуючи своє рішення в цій частині, суд першої інстанції вказав, що такі доводи є голослівними, з огляду на те, що обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на протиправне позбавлення життя потерпілого. Тобто, особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати можливість настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Так, умисне вбивство (ч.1 ст.115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується: 1) діянням у вигляді посягання на життя іншої людини; 2) наслідком у вигляді смерті людини; 3) причинним зв`язком між вказаними діяннями та наслідком.

Розмежування умисного вбивства (ч.1 ст.115 КК України) і умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони (ст.118 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні вини при вбивстві, враховуються, зокрема, способи вчинення діяння, локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які є тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них.

Згідно з положеннями ст. 36 КК України обов`язковою умовою кваліфікації вбивства за ст. 118 КК України є перебування винного при вчиненні діяння у стані необхідної оборони, тобто вчинення потерпілим суспільно небезпечного посягання на життя, здоров`я, інші охоронювані законом права, інтереси винного або іншої особи, інтереси держави або суспільства, яке би викликало об`єктивну необхідність у негайному захисті шляхом заподіяння фізичної шкоди у визначених законом межах. Якщо буде встановлено, що винний не перебував у такій обстановці, вчинене ним слід кваліфікувати за ст. 115 КК України.

Місцевий суд, проаналізувавши докази по справі, зокрема, показання свідка ОСОБА_8 , який під час слідчого експерименту детально розповів про обставини вчинення кримінального правопорушення, вказав про відсутність погроз щодо вбивства з боку ОСОБА_6 ; свідка ОСОБА_9 , який дійсно бачив ОСОБА_6 з сокирою та ножем, але в ході судового розгляду не встановлено, що цими предметами останній погрожував ОСОБА_5 ; протокол проведення НСРД, з якого слідує, що ОСОБА_5 повідомив про те, що не бачив в руках ОСОБА_6 сокири; протокол проведення слідчого експерименту, відповідно до якого ОСОБА_5 вказав, що коли ОСОБА_6 вийшов, він взяв зброю, зняв запобіжник та став його чекати, що свідчить про відсутність реальної загрози життю обвинуваченого, однак не зважаючи на це ОСОБА_5 здійснив постріли двома автоматними чергами в бік ОСОБА_6 , який перебував без зброї на значній відстані.

Крім цього, суд першої інстанції спростував доводи щодо недопустимості як доказу протоколів допиту свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та вказав, що проведені слідчі дії фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації, при цьому положеннями ч. 11 ст. 615 КПК України не передбачено обов`язкової участі сторони захисту під час допиту свідків.

Разом з цим зазначив, що в ході судового розгляду суд неодноразово сприяв у забезпеченні явки свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є військовослужбовцями.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_5 , місцевий суд у межах дискреційних повноважень, дотримуючись вимог статей 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, його суспільну небезпечність, дані які характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий, приймав безпосередню участь у бойових діях щодо національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванню збройної агресії рф, має нагороду, за місцем служби характеризується виключно позитивно, відношення обвинуваченого до скоєного, а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, яка його обтяжує.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статі, а саме на строк 7 років.

Не погодившись із вироком місцевого суду, сторона захисту подала апеляційну скаргу.

За приписами статті 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги захисника, апеляційний суд дійшов належних висновків про відсутність підстав для її задоволення, при цьому, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, проаналізував доводи скарги, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.

Зокрема, суд апеляційної інстанції врахувавши обставини вчинення правопорушення - знаходження потерпілого на значній відстані від обвинуваченого в момент здійснення пострілів чергами в його бік, в тому числі і в спину, вказав, що дії ОСОБА_5 свідчать про їх умисність та відсутність безпосередньої небезпеки його життю з боку ОСОБА_6 .

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений захищався від нападу потерпілого та діяв в стані необхідної оборони не знайшли свого підтвердження, оскільки положеннями ст. 36 КК України передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно небезпечного посягання.

Крім цього, в матеріалах кримінального провадження наявні докази, які підтверджують, що після нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , останній самостійно припинив свої дії та вийшов з приміщення, а його подальші дії не становили загрози для життя і здоров`я обвинуваченого.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні. Вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

Враховуючи викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 13 травня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 04 липня 2024 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3