Дата документу 08.08.2024 Справа № 335/7231/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/567/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/7231/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

потерпілого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 (з доповненням), захисника ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20 грудня 2023 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

12 червня 2023 року, приблизно о 16 годині 30 хвилин, водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул.Прибережна магістраль в м.Запоріжжі з боку вул.Нижньодніпровської в напрямку вул.Тюленіна, зі швидкістю не менше 81,6 км/год, що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті.

В цей же час, в попутному з водієм ОСОБА_9 напрямку, попереду нього, рухався автомобіль «Renault Scenic», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В той же час, у зустрічному автомобілям «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_9 та «Renault Scenic», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , напрямку, рухався автомобіль «Mercedes-Benz B160», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_11 .

В той же час, на правому, по ходу руху автомобіля «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , узбіччі, за межами проїзної частини знаходився пішохід ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Під час руху в районі електроопори №28 водій ОСОБА_9 , рухаючись по дорозі з двостороннім рухом, яка мала дві смуги для руху в одному напрямку, де заборонено виїзд на призначений для зустрічного руху бік дороги, перед зміною напрямку руху вліво, з метою виконання обгону попутного автомобіля «Renault Scenic», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, а також, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані та після обгону він зможе, не створюючи перешкоди транспортному засобу, якого він обганяє, повернутися на займану смугу, змінив напрямок руху вліво і виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги. Після чого, рухаючись по зустрічній смузі руху, з метою уникнення зіткнення з зустрічним транспортним засобом автомобілем «Mercedes-Benz B160», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_11 , не впевнився, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, змінив напрямок руху вправо, застосувавши тим самим небезпечний маневр, скоїв зіткнення з автомобілем «Renault Scenic», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 після чого виїхав за межі проїзної частини вправо, по ходу його руху, на узбіччя, де скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 , який знаходився за межами проїзної частини.

Своїми діями водій ОСОБА_9 порушив вимоги п.п.10.1, 11.4, 12.4, 12.9б), 14.2в), 14.2г), чинних на момент ДТП Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, зі змінами та доповненнями, при цьому, порушення ним вимог п.п.10.1, 11.4, 14.2в), 14.2г) Правил дорожнього руху, знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок даної ДТП пішохід ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, від яких помер в кареті швидкої медичної допомоги на місці події. Смерть ОСОБА_12 настала від поєднаної тупої травми голови, тулубу, кінцівок у вигляді множинних ушкоджень м`яких тканин, множинних переломів кісток скелету з ушкодженнями внутрішніх органів при явищах шоку.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ч.5 ст.72 КК зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_9 період знаходження його в місцях попереднього ув`язнення з часу затримання з 12.06.2023 року до 06.07.2023 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, цивільні позови потерпілих, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї потерпілий просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання у виді 8 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та повністю задовольнити його цивільний позов.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що суд необґрунтовано відмовив в задоволенні його вимог про стягнення майнової шкоди та необґрунтовано зменшив розмір відшкодування моральної шкоди. Суд, не дивлячись на його позицію стосовно призначення покарання обвинуваченому, застосував найменш суворе покарання. Суд проігнорував його неодноразові письмові та усні пояснення. Вказав, що відсутність з боку ОСОБА_9 спроб дійти згоди стосовно відшкодування шкоди свідчить про відсутність щирого каяття. Обвинувачений попросив вибачення лише після його виступу в судовому засіданні з цього приводу, що також свідчить про відсутність каяття. Всі твердження про, нібито, щире каяття були спрямовані на призначення більш м`якого покарання та не можуть бути прийняті до уваги при призначенні покарання. Також суд не врахував, що при призначенні покарання він просив взяти до уваги суспільну небезпечність скоєного діяння, оскільки значне перевищення швидкості та порушення ПДР могли привести до травмування та загибелі значної кількості людей, якщо б ДТП було у більш людному місці.

Захисник в своїй апеляційній скарзі просив вирок змінити, звільнивши ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.ст.75, 76 КК.

Свої вимоги мотивував тим, що після винесення вироку ОСОБА_9 частково відшкодував ОСОБА_7 моральну шкоду та має намір здійснювати відшкодування шкоди потерпілим. Крім того, обвинувачений одружився, що свідчить про його намір ставати виключно на шлях виправлення. На думку захисника, призначення ОСОБА_9 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, слугуватиме позитивному вирішенню питання про повне відшкодування завданої шкоди потерпілим. Суд у вироку не обґрунтував в чому саме полягає необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі. Обвинувачений проходить військову службу, за місцем якої характеризується позитивно, та бажає і далі захищати країну.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника потерпілий вважав її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та заперечили проти апеляційної скарги потерпілого; потерпілого ОСОБА_7 , який повністю підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги та при цьому заперечив проти апеляційної скарги захисника; прокурора, який заперечив проти скарг захисника та потерпілого; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що при розгляді кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення, ОСОБА_9 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, викладених в обвинувальному акті, не оспорював обставин вчинення злочину та не заперечував проти розгляду провадження у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК.

З огляду на таку правову позицію обвинуваченого, а також з урахуванням думки учасників провадження, суд першої інстанції у відповідності до положень ч.3 ст.349 КПК визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорювались.

Відтак судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_9 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого щодо м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із вимогами ч.2 ст.50 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною 1 статті 65 КК установлено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Водночас покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (ч.1 ст.50 КК). Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч.2 ст.50 КК).

Слід зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.

Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст.65 КК), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання.

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що при призначенні покарання ОСОБА_9 у виді позбавлення волі, суд першої інстанції врахував ряд обставин, а саме: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів; дані про особу винного, який повністю визнав свою вину, що дало суду право розглянути кримінальне провадження в порядку ст.349 КПК, раніше не судимий, позитивно характеризується, частково відшкодував завдану шкоду, вибачився перед потерпілим, на спеціальних обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Зважив суд також і на пом`якшуючу покарання обставину щире каяття, а також на відсутність обставин, які би обтяжували покарання обвинуваченого.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений проходить військову службу, а тому в умовах повномасштабного вторгнення рф на територію України та проведення військових дій слід більш виважено підходити до оцінки тих людей, які проявили себе як захисники держави.

Також, усупереч доводам потерпілого, суд першої інстанції повною мірою врахував і конкретні обставини справи, наслідки, які настали внаслідок протиправних дій обвинуваченого, а також ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину. Знайшла у вироку і своє врахування думка потерпілого з приводу призначення обвинуваченому покарання. Проте колегія суддів зазначає, що позиція потерпілого враховується в сукупності з обставинами, передбаченими статтями 65 - 67, 75 КК, і не має над ними пріоритету.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого про безпідставне врахування судом першої інстанції щирого каяття обвинуваченого в якості обставини, що пом`якшує його покарання, то вони не можуть вважатися обґрунтованими. При цьому колегія суддів виходить з того, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_9 повністю визнав свою вину, надав правдиву розповідь про усі відомі йому обставини, що дало суду право розглянути провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений хоча і частково, проте вжив заходів для відшкодування завданої ним шкоди, повністю відшкодував завдану матеріальну шкоду на поховання, продовжив відшкодування завданої ним моральної шкоди і після ухвалення щодо нього вироку; неодноразово приніс свої вибачення за вчинений ним злочин. На переконання колегії суддів, поведінка обвинуваченого після вчиненого ним злочину дійсно свідчить про те, що обвинувачений надав відверту негативну оцінку своїй злочинній поведінці, засудив свій вчинок та визнав його антигромадський характер, а відтак щиро розкаявся.

Отже, врахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, районний суд, дотримуючись принципу індивідуалізації та, виходячи з особливостей конкретного кримінального правопорушення, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, призначив ОСОБА_9 покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК, яке слід відбувати реально.

Наведені потерпілим в скарзі аргументи не можна визнати переконливими, достатніми та такими, які би доводили необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_9 більш суворого покарання, ніж визначив суд першої інстанції. Підстав вважати призначене обвинуваченому покарання занадто м`яким і явно несправедливим колегія суддів не встановила.

В своїй апеляційній скарзі захисник вимагав на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що встановлені у даній справі пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу обвинуваченого дають підстави стверджувати про можливість його виправлення без відбування покарання.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими вимогами захисника виходячи з такого.

Так, суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, зваживши на всі обставини даного кримінального провадження, а також на положення ст.75 КК, обґрунтовано встановив, що виправлення обвинуваченого неможливе без його ізоляції від суспільства.

При цьому суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке за класифікацією відноситься до тяжких злочинів, наслідки, які настали в результаті протиправних дій обвинуваченого, а саме у виді смерті людини, в той час, як відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Крім того, ПДР регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

Між тим, обвинувачений, керуючи технічно справним транспортним засобом у світлий час доби грубо порушив ряд вимог правил безпеки дорожнього руху. При цьому хоча по відношенню до наслідків вина обвинуваченого ОСОБА_9 є необережною, проте об`єктом посягання являється життя іншої людини.

Наведене свідчить, що обвинувачений є небезпечним для суспільства, оскільки, з огляду на обставини вчиненого ним злочину, поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху, а тому будь-яке інше покарання окрім реального його відбування не забезпечить виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

До того ж, звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку за обставин з наслідками, які були встановлені у даному кримінальному провадженні, не вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

З огляду на зазначені обставини висновок суду першої інстанції про неможливість досягти мети виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства є обґрунтованим.

Обставини, на які посилався захисник в своїй апеляційній скарзі, вже були враховані судом першої інстанції та вони дали суду право призначити обвинуваченому мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК. Проте такі обставини не є достатніми для прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК.

Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки районного суду і доводили необхідність застосування до обвинуваченого ст.75 КК в апеляційній скарзі не наведено.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого про безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні його цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.22 ЦК України збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, входить до предмета доказування за ст.91 КПК.

Положенням ч.1 ст.129 КПК визначено, що суд, зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_7 було заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого, в тому числі, матеріальної шкоди в розмірі 321 600,00 грн. та витрат на участь в судових засіданнях.

Проте потерпілим не було належним чином доведено факт понесення ним будь-яких дійсних реальних збитків, а так само не було надано ні розрахунку, з яких такі витрати складаються, ні чеків, накладних, тощо на підтвердження таких витрат. Відтак суд першої інстанції цілком законно відмовив в задоволенні цивільного позову в цій частині, належним чином мотивувавши своє рішення.

Разом з тим, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги потерпілого про неправильне вирішення судом його цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди.

Так, відповідно до цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 , останній вимагав стягнути з обвинуваченого на його користь моральну шкоду в сумі 5 000 000 грн.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, обсягу, глибини і характеру фізичних та душевних страждань, завданих внаслідок отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Також підлягають час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції про те, що, виходячи із засад розумності та справедливості, заявлений потерпілим розмір моральної шкоди в розмірі 5 000 000 грн. дійсно є занадто завищений.

Проте, на переконання колегії суддів, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілого, суд належним чином не врахував характер кримінального правопорушення, тяжкість наслідків, що настали в результаті вчиненого злочину, зокрема те, що потерпілий ОСОБА_7 втратив рідну йому людину батька, що беззаперечно спричинило потерпілому глибокі моральні страждання та душевні переживання, що негативно відобразилося на його подальшому способі життя.

Відтак з урахуванням встановлених фактичних обставин кримінального провадження, визначений районним судом загальний розмір моральної шкоди в розмірі 200 000 грн., що підлягає стягненню на користь потерпілого ОСОБА_7 , є несправедливим.

А тому колегія суддів вважає за необхідне збільшити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_7 , визначивши її в розмірі 400 000 грн. На переконання колегії суддів, такий розмір моральної шкоди буде відповідати засадам виваженості, розумності та справедливості. А тому вирок суду в частині вирішення цивільного позову підлягає зміні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 (з доповненням) задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 20 грудня 2023 року щодо ОСОБА_9 в цій справі в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 змінити.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 400 000 грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4