справа № 208/9970/24
№ провадження 1-і/208/16/24
УХВАЛА

Іменем України

30 вересня 2024 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання прокурора Покровського відділу Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за обвинуваченням ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в межах кримінального провадження внесеного в ЄРДР за № 0000765 від 02 грудня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України,

в с т а н о в и в:

Прокурор Покровського відділу Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 звернулась до суду із клопотанням про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, пославшись на те, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

Так, ОСОБА_4 може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, що підтверджується, тим що солдат ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину за який, передбачено понесення винною особою покарання у вигляді лише позбавлення волі строком від 3 до 7 років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення понесення покарання. При цьому, можливі посилання сторони захисту на відсутність на даний час спроб втечі обвинуваченого будуть безпідставними, оскільки його належна процесуальна поведінка наразі обумовлена не його правосвідомістю, а відсутністю запобіжного заходу, що жодним чином не свідчить про неможливість переховування обвинуваченого у разі не продовження йому запобіжного заходу.

Крім того, з обставин кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 , будучи особою, яка на підставі статутів Збройних Сил України, Присяги взявши на себе зобов`язання знаходитися на території місця дислокації свого військового підрозділу або у місці, визначеному його командирами, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно дотримуватись Конституції і законів України, зберігати державну і військову таємницю, порушив ці зобов`язання та 02.12.2023 вчинив злочин проти громадської безпеку. Вказане також має стати підставою для того аби визнати, що ОСОБА_4 повинен був сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України, в той час як своєю поведінкою вже продемонстрував зневагу до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та Військової присяги.

Обвинувачений ОСОБА_4 , як особа, яка тривалий час знаходилася в районі ведення бойових дій, значно краще ніж пересічний українець володіє інформацією щодо місць проходу на територію, тимчасово непідконтрольну органам державної влади України, і може використати дану інформацію для переховування на вказаній території з метою ухиляння від покарання у разі доведеності його вини.

Крім того, в ході досудового розслідування встановлено, згідно показів свідка ОСОБА_7 , який проходить службу разом із ОСОБА_8 , що 28.11.2023 останній було самовільно залишене місце дислокації в/ч НОМЕР_1 , але був повернутий 01.12.2023 головним сержантом батальйону.

Незаконно впливати на свідків, у цьому ж кримінальному провадженні, що підтверджується тим, що обвинувачений може вплинути на свідків, які були очевидцями вчиненого ним кримінального правопорушення та з якими останній проживав і фактично перебував в службових стосунках, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій.

Наявність цього ризику зумовлена тим, що обвинувачений має мотив та можливість внаслідок підтримання службових стосунків зі свідками, вплинути на їх свідчення. Вказані свідки надали вичерпні покази з приводу обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим їх покази є основоположними для доведення винуватості останнього перед судом. Однак, обвинувачений ОСОБА_4 з метою уникнення покарання, яке йому загрожує у разі доведення його винуватості перед судом, може почати спроби незаконного впливу на свідків, зокрема шляхом вмовляння, підкупу або погроз, що може призвести до зміни їх показів у судовому провадженні, а це, у свою чергу, може призвести до уникнення обвинуваченим законного справедливого покарання. Слід зазначити, що з огляду на положення ст. 23 КПК України (безпосередність дослідження показань судом), судом будуть братись до уваги саме ті покази потерпілого, які свідки наддадуть безпосередньо суду, а не слідчому на стадії досудового розслідування. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Тобто ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином що підтверджується тим, що обвинувачений розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, при цьому як військовослужбовець маючи певну підтримку серед інших військовослужбовців може будь-яким чином здійснювати вплив на свідків. Імовірність впливу на свідків за допомогою насилля складатиме суть ризику вчинити інше кримінальне правопорушення або перешкоджання кримінальному провадженню будь-яким чином. Крім цього, обвинувачений перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, в якому обвинувачується, як військовослужбовець може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення досудового розслідування.

Вчиняти інші кримінальні правопорушення підтверджується тим, що обвинувачений ОСОБА_4 вчиняючи хуліганство із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, в умовах воєнного стану, з метою ухилення від покарання у разі визнання його винним або від кримінального переслідування існує реальна можливість продовження вчинення останнім злочину, передбаченого ст. 408 КК України («Дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу»).

Крім того раніше ОСОБА_4 допускав порушення службової дисципліни під час несення служби у в/ч НОМЕР_1 , вчинене кримінальне правопорушення не мало конкретної цілі та мотиву, не було жодних посилань та причин на його вчинення.

Вказані ризики ніяким чином не зменшились з моменту обрання запобіжного заходу ОСОБА_4 та продовжують існувати.

Досудовим розслідуванням встановлено, що солдат ОСОБА_4 , обвинувачується у тому, що він будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та проходячи військову службу на посаді кулеметника 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти, військової частини НОМЕР_1 , 02.12.2023 близько о 00 год. 30 хв., тобто під час комендантської години, перебуваючи в приміщенні будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де тимчасово мешкає, діючи з прямим умислом, достовірно знаючи уражаючу здатність бойової гранати, тобто, що вона є предметом, спеціально пристосованим для нанесення тілесних ушкоджень, а також те, що будинок, в якому він знаходиться, належить ОСОБА_9 , грубо порушуючи громадський порядок і спокійні умови відпочинку мешканця будинку АДРЕСА_1 , з мотивів явної неповаги до суспільства, з особливою зухвалістю, з метою продемонструвати власну зверхність, ігноруючи загальноприйняті в суспільстві елементарні норми і правила поведінки, норми моралі, безпричинно, не маючи реальних приводів та підстав для застосування предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, в присутності ОСОБА_7 , дістав з польової медичної сумки оборонну осколкову ручну гранату типу Ф-1, вкрутив в неї детонатор, таким чином привівши її в бойову готовність після цього, демонструючи байдужість до фізичної безпеки ОСОБА_7 , вставив палець в кільце запобіжника вказаної гранати, що змусило останнього побоючись за своє здоров`я, покинути місце свого проживання, тобто порушив нормальні умови його життя та направитися до сусіднього будинку АДРЕСА_2 , де мешкають ОСОБА_9 та її неповнолітній онук ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Далі, 02.12.2023 близько 00.30 ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , взяв до рук оборонну осколкову ручну гранату типу Ф-1, витягнув запобіжне кільце вказаної гранати, та достовірно знаючи, що в сусідньому будинку проживають ОСОБА_9 та її неповнолітній онук ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , викинув її в приміщення коридору, що призвело до її детонації у вказаному приміщенні, пошкодження приміщення будинку та майна у ньому (дві віконні пройми), яке належить ОСОБА_9 , та всупереч вимог щодо захисту населення від шкідливого впливу шуму, передбачених ст. 32 Закону України «Про систему громадського здоров`я», порушило нормальних умов життя ОСОБА_7 та неповнолітнього ОСОБА_10 , які сприйняли вказаний вибух як такий, що загрожує їх фізичній безпеці.

В подальшому, 02.12.2023 в період з 01.00 до 06.20, ОСОБА_4 , продовжуючи свої дії, спрямовані на перешкоджання спокійному відпочинку інших людей, демонструючи зневагу до існуючих правил поведінки і співжиття, не маючи реальних підстав для застосування бойових припасів, знайшов в приміщенні будинку ще дві обороні осколкові ручні гранати типу Ф-1, витягнув запобіжник, вийшов на подвір`я домоволодіння, на території якого знаходяться будинки АДРЕСА_3 , де знаходилися ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , та неповнолітній ОСОБА_10 , та в той же день близько 06.30 кинув на територію домоволодіння одну гранату, яка вибухнула, а приблизно через десять хвилин кинув на територію того самого подвір`я іншу гранату, яка також вибухнула, таким чином пошкодивши майно, що знаходилося біля будинку №19 (пральну машинку, поранивши собаку), що порушило нормальні умови життя ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та неповнолітнього ОСОБА_10 , які сприйняли вказаний вибух як такий, що загрожує їх фізичній безпеці, тобто у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням предметів, спеціально пристосованих для нанесення тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_4 , обвинувачується в хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчиненому із застосуванням предметів, спеціально пристосованих для нанесення тілесних ушкоджень, тобто у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України

На цей час, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_4 спливає.

Посилаючись на вказане, прокурор вважає, що відносно ОСОБА_4 , необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення клопотання.

Захисник в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення клопотання.

Суддя, вислухавши сторони, вивчивши матеріали клопотання, дійшов наступного висновку.

В судовому засідання встановлено що, сторона обвинувачення не вбачає можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, наразі достатніми та належними підставами продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 є не лише очікування розгляду справи в суді, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

З огляду на те, що органом досудового розслідування доведено та підтверджено існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та враховані обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину за який, передбачено понесення винною особою покарання у вигляді лише позбавлення волі строком від 3 до 7 років, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується, що свідчить про неможливість запобіганням цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

На цей час, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_4 спливає.

Вирішуючи питання про продовження строку обраного запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 суддя враховує, що заявлені ризики при обранні запобіжного заходу не змінилися.

При вирішенні вказаного питання судом приймалось до уваги те, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя, тяжкість можливих наслідків уникнення від слідства і серйозність пред`явленого обвинувачення, необхідність попередити тиск на свідків. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний та соціальний стан особи.

Відповідно до ст. 29 Конституції України, ніхто не може триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно вимог ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений волі інакше, як згідно з процедурою, встановленою законом, а також якщо є розумні підстави вважати необхідним запобігти вчинення особою правопорушення або втечу після його вчинення.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання неможливості виконання завдань кримінального провадження, передбачені ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При цьому слідчий суддя керується практикою ЄСПЛ, а саме тим, що оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії), § 106). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови) § 58).

Рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. Як відображено у рішеннях ЄСПЛ, аргументи на користь і проти звільнення не можуть бути «загальними та абстрактними» (Boicenco v. Moldova (Бойченко проти Молдови) § 142; Khudoyorov v. Russia (Худойоров проти Росії), § 173), але повинні стосуватись специфічних фактів і особистих обставин заявника, які виправдовують його тримання під вартою Aleksanyan v. Russia (Алексанян проти Россії), § 179).

Ч.3ст.197 КПК України передбачає, що строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом. Сукупний строк тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого підчас досудового розслідування неповинен перевищувати: 1) шести місяців-у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину; 2) дванадцяти місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так у рішенні ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (пункті 175) зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (також див. рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, SeriesA, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Суд вважає реальними, обґрунтованими та доведеними заявлені прокурором ризики переховування від суду, переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи, що санкція ч. 4 ст. 296 КК України передбачає покарання у вигляді тривалого позбавлення волі, суд не вбачає іншої можливості запобігти вище перерахованим ризикам, ніж тримання його під вартою.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає обґрунтованим клопотання прокурора про необхідність обрання щодо обвинуваченого виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Європейський суд з прав людини неодноразово, в тому числі у його «пілотному» рішенні від 10.02.2011 року у справі «Харченко проти України», рішенні від 29.09.2011 року у справі «Третьяков проти України», рішенні від 06.11.2008 року у справі «Єлоєв проти України» зазначав, що тримання особи під вартою у кожному випадку повинне мати безсумнівне обґрунтування, а також що за будь-яких обставин суд зобов`язаний розглянути можливість застосування менш обтяжливих альтернативних запобіжних заходів.

Жоден з більш м`яких запобіжних заходів, на переконання суду, не здатен в повній мірі нівелювати визначені вище ризики, а саме не зможе утримати ОСОБА_4 від переховування від суду, незаконного впливу на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, та/або вчинення інших кримінальних правопорушень.

Враховуючи викладене, думку учасників кримінального провадження, суд вважає за необхідне продовжити відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Керуючись ст. 176-178, 183, 193, 194, 196 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора Покровського відділу Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за обвинуваченням ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в межах кримінального провадження внесеного в ЄРДР за № 0000765 від 02 грудня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, задовольнити.

Продовжити застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 26 листопада 2024 р. стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Михнівці, Лубенського району, Полтавської області, громадянина України, з середньою освітою, військовослужбовця військової служби за призивом під час мобілізації, на особливий період, кулеметника 1 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти, військової частини НОМЕР_1 , солдата, раніше не судимого, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не маючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , з утриманням на ІНФОРМАЦІЯ_3 в Збройних Силах України в АДРЕСА_1 .

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя ОСОБА_1