БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/1069/24
Провадження № 1-кп/730/78/2024
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" жовтня 2024 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Борзнянського районного суду Чернігівської області в м. Борзні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000079 від 08.08.2024 року, з обвинувальним актом від 16.08.2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Прачі Борзнянського району Чернігівської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, маючого на утриманні дитину 2013 року народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 27.02.2024 року за ч. 1 ст. 164 КК України до покарання у виді 100 годин громадських робіт,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 164 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 згідно судового наказу № 730/889/23 від 16.08.2023 року Борзнянського районного суду Чернігівської області зобов`язаний виплачувати на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 15.08.2023 року, і до досягнення дитиною повноліття, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

ОСОБА_5 , будучи раніше судимим вироком Борзнянского районного суду від 27.02.2024 за ст. 164 ч.1 КК України, тобто за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), та достовірно знаючи про необхідність сплати аліментів, умисно ігноруючи рішення суду, діючи з прямим умислом, у період 01.03.2024 по 31.07.2024 злісно ухилився від сплати аліментів на користь ОСОБА_6 на утримання доньки ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_5 , не маючи обмежень за станом здоров`я, тобто будучи працездатною особою, без поважних причин офіційно не працював, не вживав заходів для офіційного працевлаштування, не надавав потрібної матеріальної допомоги на утримання дитини, на попередження державних виконавців про кримінальну відповідальність не реагував, у результаті чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів у сумі 16077,5 грн., що сукупно перевищує суму виплат за три місяці відповідних платежів.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який, будучи допитаним в судовому засіданні, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надав показання, підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема, в частині часу, місця та способу.

Так, указав, що дійсно знає про те, що необхідно сплачувати аліменти на утримання дочки, але не в змозі це робити через те, що не має роботи. Заробляє на життя випадковими заробітками, калимами, а цього вистачає лише на хліб, комуналку. До центру зайнятості не звертався взагалі, оскільки йому знайомі хлопці пояснили, що він там роботи знайти не зможе. Як йому пояснили знайомі хлопці, у центрі зайнятості пропонують лише погану роботу та таку, за яку мало платять, а йому такі умови не підходять. Робота, яку йому там запропонують, його не влаштовує. Про погану роботу йому казала не одна людина, не довіряти їм у обвинуваченого підстав немає. Що стосується аліментів, то він колись, ще у середині 2023 року, сплатив кошти за пів місяця, потім - не сплачував ні разу ані офіційно, ані не офіційно. Періодично підробляє: пиляє, рубає дрова, ремонтує автівки, але з отриманих коштів на дитину допомогу не надає. З березня 2024 року жодних коштів на дитину не сплатив. У вказаний період не лікувався, працювати міг. Підтвердив, що державні виконавці неодноразово попереджали про необхідність сплати аліментів та про відповідальність за ухилення їх сплати. Як зазначив обвинувачений: «фактично він нічого не робив, щоб заробити гроші, бо у Борзні немає роботи, а у Київ, він їхати не хотів, бо по дорозі багато ТЦК та його можуть загрести, а служити він не хоче, бо воювати не бажає». На запитання суду зазначив, що зароблені кошти також витрачав на горілку, іноді нею його пригощали друзі, про те, що кошти потрібні також дитині, не думав.

Потерпіла в судовому засіданні пояснила, що через те, що її колишній чоловік, з яким вона проживала у цивільному шлюбі, не сплачує аліменти, вона була вимушена повторно звернутися до правоохоронних органів. Обвинувачений не вчиняє жодних дій для сплати аліментів. З часу присудження аліментів обвинувачений сплатив лише один раз невелику суму у 2023 році, потім не сплатив жодної копійки. Потерпіла просила обвинуваченого хоча б допомогти їй по господарству, щоб вона таким чином могла зекономити кошти та не винаймати сторонніх людей, але він відмовляється, не допомагає, лише п`є і все. З дочкою обвинувачений не спілкується, у вихованні дочки участі не бере. Зазначає, що в усьому винувата горілка, якою обвинувачений зловживає. Щодо покарання, покладається на розсуд суду, але вважає, що обвинувачений має якось працювати, щоб сплачувати кошти на дитину.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувачений просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У цьому випадку, повне визнання вини, не заперечення обвинуваченим фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин діяння, в якому він обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення останнім цих обставин є передумовами для здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 164 КК України, за обставин, встановлених судом.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Закони України зобов`язують батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги. Захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

За ст. 164 КК України об`єктом злочину є право неповнолітніх дітей на повноцінне життя та всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток.

Потерпілими від цього злочину можуть бути діти, на утримання яких за рішенням суду їх батько чи мати мають сплачувати аліменти, а також неповнолітні чи непрацездатні діти, що перебувають на утриманні батьків. Неповнолітніми дітьми визнаються особи віком до 18 років, якщо згідно з законом вони не набувають прав повнолітніх раніше (наприклад, внаслідок одруження).

Предметом злочину є кошти, що, за рішенням суду, підлягають сплаті на утримання дітей, а також кошти, різні предмети (одяг, продукти харчування тощо), які мають надаватися батьками на утримання неповнолітніх, а також повнолітніх, але непрацездатних дітей.

З об`єктивної сторони цей злочин може бути вчинений у формі: 1) злісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів); 2) злісного ухилення батьків від утримання неповнолітніх або непрацездатних дітей, що перебувають на їхньому утриманні.

Склад злочину, передбачений ст. 164 КК України, у формі ухилення від сплати аліментів може мати місце лише за наявності рішення суду, відповідно до якого мати або батько чи інша передбачена законом особа зобов`язана сплачувати аліменти. Водночас наявність рішення суду не є обов`язковою умовою притягнення винного до відповідальності за цією статтею у випадку вчинення цього злочину у формі ухилення батьків від утримання неповнолітніх або непрацездатних дітей.

Під ухиленням від сплати аліментів розуміються дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь дитини (дітей) визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає облікові при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Ухилення від сплати аліментів утворюють цей склад злочину лише у випадку, коло воно є злісним. Поняття злісності належить до оціночних категорій і має бути визначено у кожному конкретному випадку.

Про злісний характер ухилення можуть свідчити тривалість ухилення, продовження ухилення після попередження про необхідність виконання свого обов`язку та можливість кримінальної відповідальності з боку державного виконавця, неодноразові звернення потерпілого чи інших осіб до винної особи з цього приводу тощо.

У цій справі обвинувачений, безсумнівно знаючи про необхідність здійснювати виплату аліментів на дитину за судовим рішенням, злісно ухиляється від цього зобов`язання та не здійснює їх виплату. На обліку у центрі зайнятості не перебував та не перебуває. Дані про неможливість віднайдення роботи за станом здоров`я судом установлені не були та обвинувачений таких не надав.

Тобто, є дійсним факт дій з його боку, що є спрямованими на невиконання рішення суду про стягнення з нього на користь дитини визначеної суми аліментів.

Про злісний характер ухилення також свідчить тривалість ухилення, продовження ухилення після розуміння ним про необхідність виконання свого обов`язку та можливості настання кримінальної відповідальності, звернення потерпілого до винної особи з цього приводу, несплати указаної суми аліментів по цей час, а також притягнення до кримінальної відповідальності за аналогічні дії.

Такі дії призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за понад три місяці відповідних платежів.

Факт несплати аліментів, у цій ситуації, не може сприйматися, як вимушений з боку особи, на яку такий обов`язок покладено законом чи рішенням суду, так як до таких випадків відносяться неможливість знайти роботу, через хворобу, не виділення із сімейного бюджету коштів, необхідних для придбання одягу неповнолітній дитині чи для лікування непрацездатної дитини у зв`язку з їх відсутністю тощо, а у цій ситуації подібного роду випадки відсутні.

Так, неможливо говорити про не можливість відшукання роботи, так як до центру зайнятості обвинувачений з цього питання за допомогою не звертався.

На думку суду, ознака «злісність» у даному випадку має місце, оскільки обвинувачений, будучи здоровою і працездатною людиною, тривалий час не працевлаштовувався, офіційно на обліку в центрі зайнятості не перебував, при цьому не мав для цього об`єктивних перепон і в результаті утворив заборгованість по аліментам.

При цьому, суд розуміє, що у країні введено воєнний стан, що дійсно утруднює можливість знайти роботу громадянам України та фінансовий стан є незадовільний. Однак, вказане не може бути жодним чином виправданням для несплати аліментів. Тим більше, без підтвердження активних дій з боку особи щодо намагання сплати аліментних зобов`язань.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 164 КК України, оскільки він вчинив злісне ухилення від сплати встановлених судовим рішенням коштів на утримання дітей (аліментів), вчинене особою раніше судимою за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 164 КК України.

У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час, та тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, тобто розкриттю злочину.

Однак, у цій справі суд не визнає обставину, що пом`якшує покарання, яка зазначена в обвинувальному акті, як «щире каяття».

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 року у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к).

Щире каяття - це не формальна вказівка, а відповідне ставлення до скоєного (ВС ККС, справа № 523/4890/19 від 04.10.2022 р.)

Щире каяття насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані збитки та бажанні виправити наслідки вчиненого (ВС/ККС у справі № 182/1539/19 від 23.12.2021);

Повне визнання вини ще не свідчить про щире каяття, адже каяття включає в себе щирий жаль щодо вчиненого злочину та осуд своєї поведінки (ВС/ККС у справі № 520/16394/16-к від 27.04.2021);

У даній справі обвинувачений не висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та не осудив своєї поведінки, у судових дебатах виступати відмовився.

З урахуванням поведінки обвинуваченого в судовому засіданні, суд вважає, що обвинувачений взагалі критично не оцінює свої дії, не здійснює осуд своєї поведінки. З поведінки обвинуваченого не вбачається дійсного, відвертого каяття. У судовому засіданні останній зазначає, що він визнає свою винуватість, шкодує, однак таке каяття носить механічний, вимушений характер та зазначається, на думку суду, лише для можливості мінімізувати покарання. Обвинувачений не сплатив жодної суми в рахунок сплати аліментів, не намагався влаштуватися на роботу, не вчинив жодних дій щодо утримання своєї дитини. Жодних доказів бажання виправити наслідки вчиненого обвинувачений не надав та такого, з його поведінки, не убачається.

А тому, на думку суду, така обставина носить лише формальний характер.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

Так, суд не визнає обтяжуючою покарання зазначену в обвинувальному акті обставину, як «вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини» з таких підстав.

Стаття 164 КК України передбачає відповідальність за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

Таким чином, вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини вже охоплюється об`єктивною стороною злочину, що, на думку суду, виключає застосування цієї ж ознаки як обставини, що обтяжує покарання.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце проживання, раніше судимий, не працює, стан здоров`я,; відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ч. 2 статті 164 КК України у виді обмеження волі, оскільки суд переконаний, що, відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

У цій справі суд вважає за необхідне більш детально зупинитися на оцінці дій обвинуваченого та його відношення до скоєного, що, на думку суду, впливає на міру покарання.

Як убачається з вироку Борзнянського районного суду Чернігівської області від 27.02.2024 року, яким обвинуваченого було засуджено за ч. 1 ст. 164 КК України до покарання у виді 100 годин громадських робіт, останній суду зазначив, що він буде намагатися офіційно працевлаштуватися та буде погашати борг за аліментами, буде допомагати дитині, проте, вказане лише залишилося обіцянками з боку обвинуваченого. Як пояснив обвинувачений у цій справі, він дійсно не вживає заходів щодо працевлаштування, оскільки частину часу перебуває вдома, бо боїться, що його затримає ТЦК.

У даній справі судом також враховується те, що обвинувачений був засуджений за вчинення аналогічних дій, злочин вчинив у період непогашеної судимості, висновків не робить, байдуже ставиться до дотримання законодавства, легковажно розраховує на те, що після вчиненого буде відсутнє відповідне покарання. До того ж, суд надавав йому шанс, який останній не використав для зміни свого життя.

Одночасно суд враховує й поведінку обвинуваченого під час розгляду справи, а саме те, що останній систематично ігнорував судові виклики та явки до суду, через що до нього застосовувалися примусові приводи, а також те, що останній з`являвся в судові засідання у стані алкогольного сп`яніння, в зв`язку з чим суд вимушений був відкладати судові засідання.

З урахуванням вчиненого злочину, особи обвинуваченого та його поведінки після вчинення злочинних дій, а також під час розгляду справи у суді, суд переконаний, що останній на шлях виправлення не стає. Тим більше, з урахуванням повідомленого потерпілою про те, що обвинувачений навіть не намагається хоч якось допомогти по господарству, щоб потерпіла могла зекономити певні кошти на дитину.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

А тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення обвинуваченого необхідно призначити, як було зазначено судом вище, покарання у виді обмеження волі, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в межах санкції ч. 2 ст. 164 КК України.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Саме з наведених вище підстав суд не може погодитися з думкою прокурора про необхідну міру покарання у виді пробаційного нагляду, який полягає в обмеженні прав і свобод засудженого, визначених законом і встановлених вироком суду, із застосуванням наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства.

У даному конкретному випадку, такий вид покарання не буде достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого.

Правових підстав для призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст. 69 КК України, чи застосування ст. 75 КК України, враховуючи перелічені вище конкретні обставини у їх сукупності та дані про особу винного, його ставлення до вчиненого, суд не знаходить.

Призначаючи покарання у цій справі, суд перевірив, що покарання у виді громадських робіт, що призначені вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 27.02.2024 року за ч.1 ст. 164 КК України, відбуте у повному обсязі.

Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Речові докази відсутні.

Процесуальні витрати відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Арешт майна у кримінальному провадженні не накладався.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 164 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 років 6 місяців обмеження волі.

Початок строку відбування покарання обчислювати з дня прибуття і постанови засудженого на облік у відповідному виправному центрі.

Копію вироку надіслати до Борзнянського ВДВС у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для відому.

Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд Чернігівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1