ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 598/1108/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/308/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.286 КК
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2024 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу Першого заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Збаразького районного суду Тернопільської області від 27 травня 2024 року.

Даним вироком,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ланівці Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, працюючого різноробочим ТОВ «Тернопільська металообробна компанія» , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Згідно з вироком суду, 01 лютого 2024 року о 19 год. 10 хв., водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «BMW 318D» реєстраційний номер НОМЕР_1 , без пасажирів та вантажу, рухався по вул. Незалежності, м. Збараж Тернопільського району Тернопільської області в напрямку від вулиці 22 Січня до майдану Івана Франка. В ході такого руху водій з метою об`їзду перешкоди, а саме групи вибоїн на дорожньому полотні в межах його смуги, змінив напрямок свого руху вліво та виїхавши на зустрічну смугу, продовжив свій рух у вказаному напрямку.

Рухаючись зустрічною смугою у напрямку майдану Івана Франка із швидкістю 60-70 км/год, водій ОСОБА_7 не був достатньо уважним, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, не обрав дозволеної та безпечної в темну пору доби, швидкості руху за умови видимості дороги, яка повинна була складати не більше ніж 61,4 км/год., щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним у конкретних дорожніх умовах, чим порушив вимоги пунктів: 1.5 ч.1, 1.10, (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і належного виконання їх вимог), 2.3 (б, д), 12.2, 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями, а також вимоги, які наведенні у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух», які зобов`язували його рухатися у населеному пункті (м. Збараж, Тернопільського району Тернопільської області), із дозволеною швидкістю руху не більше 50 км/год і своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Під час подальшого руху, із зазначеною швидкістю, водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість завчасно виявити пішохода ОСОБА_9 , який рухався проїзною частиною дороги вулиці Незалежності, м.Збараж, навпроти будинку №1 в зустрічному для автомобіля «BMW 318D» р.н. НОМЕР_1 , напрямку поряд із лівим краєм проїзної частини дороги, відповідно до вимог п.п. 1.10 (в частині визначення поняття «небезпека для руху» і виконання його вимог), 12.3 ПДР, виявивши небезпеку для свого руху, тобто зміну дорожньої обстановки - появу рухомого об`єкту, який рухається йому на зустріч в межах його смуги руху, негайно не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, хоча мав таку технічну можливість шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування якщо б рухався із безпечною та дозволеною швидкістю на даній ділянці автодороги в умовах недостатньої видимості.

Внаслідок порушення вказаних пунктів Правил, ОСОБА_7 не забезпечив безпеку дорожнього руху та не застосував екстрене гальмування чим позбавив себе технічної можливості зупинити керований ним автомобіль «BMW 318D» р.н. НОМЕР_1 раніше, ніж пішохід ОСОБА_9 досягне місця наїзду, та передньою лівою частиною автомобіля скоїв наїзд на вказаного пішохода.

У результаті наїзду транспортним засобом пішоходу ОСОБА_9 спричинено відкриту черепно-мозкову травму у вигляді просторої рани лівої половини чола, переломів кісток склепіння і основи черепа, кісток лицевого скелету (стінок лівої орбіти, лівої половини верхньої щелепи та лівих вертикальної і горизонтальної гілок нижньої щелепи і кісток носа), крововиливів у речовину та під оболонки головного мозку; закриту травму грудей у вигляді чисельних двобічних, по декількох анатомічних лініях переломів ребер із ушкодженнями пристінкової плеври, розриву серцевої сорочки, крововиливів у правий шлуночок серця та тканину легень; «кишенеподібні» розшарування м`яких тканин гомілок та відкриті переломи лівих гомілкових кісток; крововиливи у білкову оболонку лівого ока та слизову оболонку лівої щоки; садна лівої щоки, підборіддя, правого зап`ястя, кистей, лівого стегна та правої гомілки; синці повік очей, лівої підочної ділянки, правих зап`ястя і кисті та гомілок, від чого настала його смерть у комунальному некомерційному підприємстві «Збаразька центральна лікарня» Збаразької міської ради.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів: 1.5 ч.1, 1.10, (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б, д), 12.2, 12.3, 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями, а також вимог, які наведені у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух», перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілого ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи факичні обставини справи, які суд визнав доведеними, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , вважає вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що призвело до призначення надто м`якого покарання.

Апелянт вказує, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції належним чином не оцінив і не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а саме те, що, керуючи транспортним засобом, ОСОБА_7 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого і таке кримінальне правопорушення відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким. При цьому, хоча вина до наслідків обвинуваченого є необережною, проте об`єктом посягання є життя іншої людини та наслідком вчинення якого є хоча і необережне, але позбавлення життя людини.

Посилається на те, що обвинуваченим не надано суду доказів, що його робота невід`ємно пов`язана із керуванням транспортним засобом, не є його життєвою необхідністю чи джерелом доходу його сім`ї, тому не може вважатися істотною обставиною для призначення покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами. А добиратися на роботу чи пересуватися у населені пункти можна громадським транспортом.

Зазначає, що призначення додаткового покарання як позбавлення права керування транспортними засобами не є обмеженням права обвинуваченого на працю, а є пропорційним покаранням за діяння, вчинене ОСОБА_7 ..

Вважає, що ОСОБА_7 є небезпечним водієм, оскільки позбавив життя учасника дорожнього руху, тому призначення йому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не забезпечить виправлення засудженого та запобіганню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Наголошує на тому, що призначення обвинуваченому покарання із позбавленням права керування транспортними засобами вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії.

Посилаючись на постанови Верховного Суду від 08.08.2023 (справа599/1247/22), від 21.08.2019 (справа 682/956/17) зазначає, що факт відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої вчиненим кримінальним правопорушенням не знижує тяжкості й небезпечності кримінального правопорушення, а позиція потерпілих щодо призначення покарання у справі не є обов`язковою для суду, оскільки вона враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК і не має над ними пріоритету.

Вважає, що рішення суду в цій частині не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, принципах законності, справедливості та обґрунтованості покарання, тому не призначення судом першої інстанції обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, свідчить про невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість.

Апелянт просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання скасувати, постановити новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням на 1 рік 6 місяців, в решті вирок суду залишити без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 вказує, що апеляційна скарга є невмотивованою, вважає, що він не є небезпечним водієм, кримінальне правопорушення сталося з необережності, а позбавлення його прав на такий великий термін позбавить його права вільно пересуватися та втрати роботи, тому просить апеляційну скаргу прокурора відхилити, а вирок залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_10 в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про день та час розгляду справи. Відповідно до поданої нею заяви, просить апеляційний розгляд проводити у її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача: в судових дебатах прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу просить її задовольнити, в судових дебатах та останньому слові обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечив апеляційну скаргу, вважає вирок обґрунтованим, просить залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено та кваліфікація його дій відповідає фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних доказів, є обґрунтованими, досліджувалися судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України та в апеляції не оспорюються, тому відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, прийшов до правильного висновку про необхідність призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

При цьому, суд врахував, що обвинувачений вчинив необережний тяжкий злочин, визнав свою вину, щиро розкаявся у скоєному, позитивно характеризується, добровільно відшкодував шкоду, вперше притягується до кримінальної відповідальності, активно сприяв розкриттю злочину, думку потерпілої, яка просила не позбавляти його волі та за відсутності обтяжуючих обставин, правомірно звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду про відсутність необхідності у застосуванні до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та вважає, що, приймаючи таке рішення, суд не надав належної оцінки характеру допущених обвинуваченим порушенням правил безпеки дорожнього руху та спричиненим цими порушеннями наслідкам.

Зокрема, суд не проаналізував та не врахував того, що ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, в дорожній обстановці знехтував, проігнорував і допустив грубе порушення вимог правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, у зв`язку із чим не застосував екстрене гальмування автомобіля, чим позбавив себе технічної можливості зупинити керований ним автомобіль та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який від отриманих численних ушкоджень помер у медичному закладі.

Приймаючи до уваги наведене, враховуючи в сукупності конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тяжкості характер та мотиви допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху, наслідки, що настали в результаті дій обвинуваченого, які спричинили смерть потерпілого, колегія суддів вважає, що обраний захід примусу без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не досягне своєї мети, визначеної у ст. 50 КК України, не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так і іншими особами.

Посилання суду на те, що потерпіла просила не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами та, що таке право є необхідністю для доїзду його до роботи, де працює у ненормованому графіку, то такі не є істотною обставиною для призначення покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки не є життєвою необхідністю чи джерелом доходу його сім`ї, а добиратися на роботу чи пересуватися у населені пункти можна громадським транспортом. Щодо думки потерпілої, то вона враховується судом, але не є визначальною.

Посилання ОСОБА_7 на довідку подану в апеляційну інстанцію, відповідно до якої ОСОБА_7 з 01.08.2024 року працює водієм в ТОВ "ЛЕП" і позбавлення його права керування транспортним засобом позбавить його доходу, є не переконливими, оскільки ОСОБА_7 на момент вчинення ДТП та розгляду справи в суді першої інстанції працював різноробочим у ТОВ «Тернопільська металообробна компанія», на посаду водія у ТОВ "ЛЕП" останній влаштувався лише 01.08.2024 року, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, тому такі дії обвинуваченого колегія суддів розцінює як спосіб уникнути справедливого покарання за вчинений тяжкий злочин.

За таких обставин, призначення додаткового покарання, як позбавлення права керування транспортними засобами, не є обмеженням прав обвинуваченого, а є пропорційним покаранням за діяння, вчинене ОСОБА_7 ..

За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, в порядку ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України з ухваленням нового вироку в цій частині за правилами, визначеними у п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Суд апеляційної інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів, характер, мотиви та конкретні обставини його скоєння, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, визнав вину, щиро розкаявся, добровільно відшкодував шкоду, активно сприяв розкриттю злочину, наслідки його злочинних дій - смерть потерпілого, відношення обвинуваченого до вчиненого, відсутність до нього претензій зі сторони потерпілого та відсутність обтяжуючих обставин.

Оцінюючи в сукупності встановлені та доведені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу та на порядок його відбування, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України основне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_11 від його відбування з випробуванням.

При цьому, враховуючи конкретні обставини справи, характер допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху та спричинені цими порушеннями наслідки, колегія суддів дійшла висновку, що до обвинуваченого слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, визначене санкцією статті обвинувачення.

На переконання колегії суддів, таке покарання відповідатиме принципам співмірності вчиненому та індивідуалізації покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного, керуючись положеннями ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Першого заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Збаразького районного суду Тернопільської області від 27 травня 2024 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання - скасувати.

Постановити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши йому 1 (один) рік 6 (шість) місяців іспитового строку.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 в період дії іспитового строку наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді