ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 752/4667/22

провадження № 51-1967 км 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого суддівОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора засудженого захисника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 10 травня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 січня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000737, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 10 травня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, визначені ст. 76 цього Кодексу. Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 січня 2024 року вирок місцевого суду залишено без зміни, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 16 квітня 2022 року, приблизно о 09:45, реалізуючи свій злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, зайшов до приміщення магазину з продажу будівельних матеріалів «Епіцентр», що у АДРЕСА_2 , впевнився, що за його діями ніхто не спостерігає, поклав до свого рюкзака шкарпетки «Найк», вартістю 357 грн, клей «Супер Момент», вартістю 36,50 грн; клей «Супер клей», вартістю 23,28 грн, скористався тим, що касир знаходився за касовою стійкою, не розрахувався за товар та, не відреагувавши на прохання охоронця зупинитися й показати вміст рюкзака, діючи вже відкрито, поспіхом вийшов з приміщення магазину і направився в бік проїжджої частини АДРЕСА_2 , тобто виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, проте з причин, які не залежали від його волі, не довів свій злочинний умисел до кінця, оскільки був затриманий з викраденим майном. Своїми діями ОСОБА_6 намагався завдати ТОВ «Епіцентр К» матеріальну шкоду на загальну суму 416,78 грн.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог КПК України та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 .

Вважає, що дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України кваліфіковані невірно тому, що умислу на відкрите викрадення майна у нього не було, він вважав, що діє таємно. На думку сторони захисту, дії засудженого повинні кваліфікуватися як закінчений замах на крадіжку.

Одночасно вказує, що засудженого притягнуто до відповідальності за діяння, яке в розумінні ст. 11 КК України є малозначним та не становить суспільної небезпеки, оскільки інкримінована шкода є незначною та відшкодована шляхом повернення майна.

Не погоджується з наявністю кваліфікуючої ознаки грабежу «вчиненого в умовах воєнного стану».

Посилається на порушення права засудженого на захист, оскільки захисник ОСОБА_8 діяла всупереч інтересам ОСОБА_6 , тому досудове розслідування та судове провадження фактично здійснювались за відсутності захисника.

Суд апеляційної інстанції відмовив у клопотанні сторони захисту про долучення до справи письмових показань батька засудженого - ОСОБА_9 та його безпосередній допит у суді щодо обставин неналежного захисту адвокатом ОСОБА_8 .

При призначенні покарання судом не враховано те, що злочин вчинено внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин. До того ж не було призначено експертизу з метою дослідження психологічного стану засудженого.

Посилається на невідповідність оскаржуваних судових рішень вимогам ст. 370 КПК України через їх незаконність та необґрунтованість.

Крім цього, до Верховного Суду до початку розгляду надійшло клопотання захисника, у якому він просить закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 у зв`язку з тим, що на момент касаційного розгляду набули чинності зміни до ст. 51 КУпАП в частині визначення розміру вартості викраденого майна, за яке передбачено адміністративну відповідальність, що вплинуло на розмір матеріальної шкоди, у разі заподіяння якої настає кримінальна відповідальність. Зазначає, що в даному випадку слід застосувати положення ст. 58 Конституції України, ч. 1 ст. 5 КК України, якими передбачено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння має зворотну дію у часі, оскільки ОСОБА_6 було заподіяно шкоду у розмірі 416, 78 грн, що є меншим, ніж розмір шкоди, після заподіяння якої настає кримінальна відповідальність.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог касаційної скарги захисника, просив залишити скаргу без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви Суду

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України визначено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Це означає, що суд, перш ніж ухвалити рішення про здійснення розгляду кримінального провадження на підставі зазначеної норми процесуального закону, повинен роз`яснити суть даної норми, при цьому не обмежитися цитуванням самої статті, а у доступній, чіткій та конкретизованій формі викласти її зміст, тим самим дати розгорнуте пояснення сторонам. Водночас, суд має упевнитися і в тому, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та переконатися у добровільності їх позицій.

Визнання вини, згода з фактичними обставинами кримінального провадження та кваліфікацією дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, у якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час розгляду справи, обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, погоджувався із кваліфікацією дій за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, підтвердив фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, та погодився на розгляд кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, заявивши, що розуміє зміст цих обставин.

При цьому суд переконався у правильності розуміння ОСОБА_6 змісту обвинувачення, добровільності його позиції, і належно роз`яснив, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Викладені обставини беззаперечно свідчать, що суд першої інстанції повною мірою дотримався процедури, передбаченої ч. 3 ст. 349 КПК України.

Під час розгляду даного кримінального провадження, сторона захисту жодним чином не була обмежена у можливості реалізації їх процесуальних прав, у тому числі шляхом подання відповідних клопотань про зміну обсягу та порядку дослідження доказів. Проте вони цього не ініціювали, не вказували про необхідність дослідження всіх доказів у справі. Заслуговує на увагу і той факт, що вирок оскаржувався в апеляційному порядку виключно стороною обвинувачення.

За таких обставин, доводи касаційної скарги захисника про те, що ОСОБА_6 намагався викрасти чуже майно, вважаючи при цьому, що він діє таємно, а тому його дії кваліфіковані неправильно за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, а не за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, не заслуговують на увагу.

Оскільки, погодившись з встановленими органами досудового розслідування фактичними обставинами кримінального провадження, ОСОБА_6 визнав, що він впевнився, що за його діями ніхто не спостерігає, поклав належне ТОВ «Епіцентр К» майно до свого рюкзака та, скориставшись тим, що касир знаходився за касовою стійкою, не розрахувався за товар, не відреагував на прохання охоронця зупинитися та показати вміст рюкзака, тобто, усвідомлюючи, що його дії викрито, діючи вже відкрито, поспіхом вийшов з магазину і, направився в бік проїжджої частини.

Крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб. Натомість грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення. Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

За усталеною судовою практикою, дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, слід кваліфікувати як грабіж, що і мало місце в нашому випадку. Дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ст. 186 КК України. Слід також зауважити, що саме з такою кваліфікацією погодилась і сторона захисту під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.

Не може бути взята до уваги і позиція захисника ОСОБА_7 щодо наявності підстав для визнання діяння, вчиненого ОСОБА_6 , малозначним у контексті ст. 11 КК України.

Частиною 2 вказаної статті, визначено, що не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Специфіка встановлення малозначності діяння полягає в обов`язковій сукупності трьох умов:

1) формальна наявність у вчиненому діянні ознак складу злочину, передбаченого КК України, тобто всіх тих передбачених у законі об`єктивних і суб`єктивних ознак, що у відповідній статті (частині статті) Особливої частини характеризують певний склад злочину;

2) малозначне діяння не становить суспільної небезпеки, яка є типовою для певного злочину;

3) малозначне діяння не повинно бути суб`єктивно спрямоване на заподіяння істотної шкоди.

Характер і ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення визначають ознаки такого діяння, яке заподіяло, або здатне заподіяти істотну шкоду об`єкту кримінально-правової охорони. Поняття істотної шкоди у аспекті реалізації приписів ч. 2 ст. 11 КК України має оціночний характер і його зміст визначається за оцінкою всіх конкретних обставин справи.

Головною умовою криміналізації діяння, передбаченого ст. 186 КК України, є спосіб вчинення цього злочину, де наслідки відіграють здебільшого субсидіарне значення.

У контексті зазначеного Суд акцентує увагу на тому, що скоєному, навіть без застосування насильства грабежу, як вчинюваному в умовах очевидності діянню відкритого характеру, і бажання винуватої особи саме в такий спосіб протиправно вилучити чуже майно із корисливих спонукань, зважаючи на таку форму його вчинення, притаманна істотна суспільна небезпечність, як ознака кримінального правопорушення.

Вартісна ознака предмету злочину та розмір заподіяних матеріальних збитків мають оцінюватись у поєднанні з іншими встановленими обставинами, серед яких, зовнішнє виявлення способу викрадення у конкретній обстановці, супутні умови вчинення діяння.

За обставин, встановлених в цьому провадженні, твердження захисника про незначну шкоду, її відшкодування шляхом повернення викраденого, не спростовує висновків судів попередніх інстанцій про істотну суспільну небезпечність вчиненого та необхідність притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності, а були враховані вже при призначенні йому покарання.

Що стосується доводів захисника щодо відсутності у діянні засудженого кваліфікуючої ознаки «вчинення в умовах воєнного стану», то вони також є необґрунтованими.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» на території України введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого в подальшому було продовжено.

Із 07 березня 2022 року (після набрання чинності Законом № 2117-IX) вчинення грабежу в умовах воєнного стану кваліфікується за ч. 4 ст. 186 КК України.

Вчинення грабежу в умовах воєнного стану законодавець врахував як чинник, який суттєво підвищує суспільну небезпеку, що обумовлює кваліфікацію вчиненого за відповідною частиною ст. 186 КК України.

Зважаючи на те, що ОСОБА_6 вчинив грабіж в умовах воєнного стану, тобто в період дії воєнного стану на території України, підстав для перекваліфікації його дій з ч. 4 ст. 186 КК України немає, оскільки вчинення злочину в умовах воєнного стану, як кваліфікуюча ознака, не є тотожним поняттям до обставин вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, а пов`язана з територією, де він введений, що узгоджується з висновком щодо застосування норми права, що міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 січня 2024 року у справі № 722/594/22. Вказане також було предметом оцінки суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, а також зваживши на встановлені судами попередніх інстанцій конкретні обставини вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, погоджується з кваліфікацією вчиненого за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, підстав вважати її неправильною немає.

Що стосується позиції сторони захисту щодо допущеного істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке полягає у порушенні права особи на захист, то слід звернути увагу на таке.

Положеннями ст. 20 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Тобто, право на захист передбачає різні форми його реалізації, а залучення захисника - лише одна з цих форм, яка не замінює собою інші.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, захист прав засудженого ОСОБА_6 у суді першої інстанції здійснювала адвокат ОСОБА_8 , яка брала активну участь у судовому провадженні. Жодних зауважень щодо дій захисника обвинувачений не висловлював аж до початку апеляційного розгляду і вступу у справу нового захисника. Відсутні такі дані і у матеріалах справи.

Наведені обставини були предметом перевірки апеляційного суду, який зазначив, що будь-яких достатніх даних про неналежне виконання захисником ОСОБА_8 своїх обов`язків стороною захисту не надано.

Суд звертає увагу, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Такі можливості обвинувачений реалізував у повному обсязі.

Як на підставу для скасування ухвали апеляційного суду сторона захисту посилається на те, що суд безпідставно відмовив у клопотаннях про долучення письмових показань батька засудженого - ОСОБА_9 та його допит у суді щодо обставин неналежного захисту адвокатом ОСОБА_8 .

Апеляційний суд належним чином відреагував на вказані клопотання, із дотриманням вимог ст. 350 КПК України розглянув їх та з огляду на те, що наведені обставини безпосередньо не стосувалися кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, та не ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, залишив їх без задоволення, навівши відповідні мотиви свого рішення. Суд апеляційної інстанції не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду.

Вказівка про те, що судами безпідставно не було призначено експертизу з метою дослідження психологічного стану засудженого також є необґрунтованою. З урахуванням положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.

Нормами ст. 243 КПК України визначено, що експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження. Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи.

Натомість під час судового розгляду кримінального провадження, захист в судах першої та апеляційної інстанцій не ініціював питання про необхідність призначення експертизи, а отже і підстав вважати, що в даному випадку наявні порушення процесуального закону немає.

Що стосується призначеного засудженому покарання, то слід вказати таке.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України, воно враховує ступінь тяжкості скоєного, обставини вчинення злочину, відсутність тяжких наслідків, незначний розмір майна, яке намагався викрасти засуджений, відсутність претензій з боку представника потерпілого, дані про особу винного, який раніше не судимий, має вищу освіту, постійне місце реєстрації, офіційно працює, має батьків похилого віку, ветеранів війни, обставини, що пом`якшують покарання

- щире каяття у вчиненому, активне сприяння в розкритті злочину, та відсутність обставин, які його обтяжують.

Повною мірою зваживши на наявність декількох пом`якшуючих обставин, у їх сукупності, з урахуванням конкретних обставин справи, даних про особу винного, його вік, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, його скоєння внаслідок збігу тяжких матеріальних та психологічних обставин, відсутність обставин, що обтяжують покарання, місцевий суд у вироку чітко зазначив, які обставини він визнав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Як визначено у ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків визначених законом, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Ухвалюючи рішення, про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, суд належним чином проаналізував усі обставини справи та дані про особу винного, врахував, що злочин ним вчинено вперше, раніше не судимий, відсутність даних про притягнення його до адміністративної відповідальності, його вік, те, що він працює, має постійне місце реєстрації та проживання, міцні соціальні зв`язки, що свідчить про наявність у останнього соціальних чинників стримуючого характеру, а тому дійшов переконливого висновку, що перевиховання та виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства.

З таким покаранням, небезпідставно погодився і суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок місцевого суду за поданою апеляційною скаргою. Правильно колегія суддів також звернула увагу в ухвалі на те, що жодних даних, які б негативно характеризували винного в матеріалах справи не міститься, а наявні виключно позитивні характеристики з місця роботи - ПП «Торговий Дім Поляков» та малолітня донька на утриманні.

Позиція сторони захисту про те, що судами не було враховано те, що злочин вчинено внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, що потягнуло за собою суворість призначеного покарання, є нелогічною та не заслуговує на увагу, оскільки наведене було предметом оцінки судів попередніх інстанцій, що серед іншого послугувало підставою, як для призначення більш м`якого покарання ОСОБА_6 , ніж передбачено законом, так і застосуванню до нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів та вважає, що призначене останньому покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Постановлені у кримінальному провадженні вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх ухвалення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Що стосується поданого захисником клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку з тим, що на момент касаційного розгляду набули чинності зміни до ст. 51 КУпАП в частині визначення розміру вартості викраденого майна, за яке передбачено адміністративну відповідальність, що з урахуванням положень ст. 58 Конституції України та ст. 5 КК України, виключає злочинність діяння вчиненого ОСОБА_6 , то воно є необґрунтованим.

Статтею 51 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за вчинення дрібного викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати.

Об`єктивна сторона правопорушення полягає у вчиненні: крадіжки (таємного викрадення чужого майна), шахрайства (заволодіння чужим майном або придбання прав на майно шляхом обману чи зловживання довірою), привласнення, розтрати.

Викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 за ч. 1 ст. 51 КУпАП та 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за ч. 2 цієї статті.

Отже правопорушення є адміністративним лише у тому разі, якщо особа вчинила крадіжку, шахрайство, привласнення або розтрату на загальну суму, яка не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 засуджено за злочин, передбачений ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, а саме закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

При цьому для кваліфікації дій особи за ст. 186 КК України розмір викраденого майна значення не має.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що наведені захисником положення законодавства в даному випадку застосуванню не підлягають, а стосуються виключно тих випадків, коли викрадення чужого майна відбулося тими способами і тому розмірі, як це передбачено ст. 51 КУпАП.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 10 травня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 січня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_10 ОСОБА_3