Справа № 645/4125/24
Провадження № 1-кп/645/429/24
В И Р О К
17 жовтня 2024 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харцизьк, Донецької області, громадянина Україна, офіційно не працюючого, не одруженого, із середньою освітою, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,-
17.09.2023, в період часу з 19:30 год. до 19.45 год., більш точного часу під час досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 , разом із невстановленими під час досудового розслідування особами, знаходився біля будинку АДРЕСА_3 , та, під час конфлікту, який виник з потерпілим ОСОБА_5 на ґрунті неприязнених відносин, маючи злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, реалізуючи свій злочинний намір, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, грубо порушуючи громадський порядок, та усвідомлюючи протиправність своїх дій, розуміючи, що від його злочинних дій ОСОБА_5 можуть бути спричинені тілесні ушкодження, бажаючи діяти саме таким чином, знаходячись навпроти потерпілого на відстані витягнутої руки, один напроти одного, наніс один удар кулаком лівої руки в ліву частину обличчя потерпілого. Від отриманого удару ОСОБА_5 впав на землю.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №09/1500/2023 від 25.10.2023 року, потерпілому ОСОБА_5 спричинено наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у формі забою головного мозку середнього ступеня з формуванням субдуральної пластинчатої гематоми правої гемісфери, з наявністю забитої рани (яка загоїлась з утворенням рубця) у ділянці підборіддя та крововиливів у м`які тканях лівої скроневої-виличної ділянки. За ступенем тяжкості: закрита черепно-мозкова не є небезпечними для життя в момент заподіяння, а спричинили за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21-день) і за цією ознакою відноситься до ушкоджень середньо ступеню тяжкості (згідно п.п. 2.2.1 «а», «б», «в», і 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступень тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17 січня 1995 року).
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , вину свою у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення визнав в повному обсязі та пояснив, що дійсно 17.09.2023 року при обставинах викладених в обвинувальному акті, він спричинив потерпілому ОСОБА_5 середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження. Цивільний позов обвинувачений визнав частково у сумі 5000,00 грн спричиненої матеріальної шкоди, в частині моральної шкоди не визнав в повному обсязі.
Показання ОСОБА_4 , в межах пред`явленого йому обвинувачення, є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 в повному обсязі підтримав заявлений цивільний позов та зазначив, що саме ОСОБА_4 наніс йому удар в обличчя 17.09.2023 року та спричинив тілесні ушкодження.
Враховуючи, що обвинувачений не заперечує фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення, як вони викладені вище, підтвердивши свою позицію в судовому засіданні, а також те, що ним та іншими учасниками судового провадження не оспорюються фактичні обставини справи, вказані в обвинувальному акті, вони правильно розуміють зміст цих обставин, суд, переконавшись в добровільності позиції зазначених осіб, з урахуванням думки учасників процесу вважав, що дослідження доказів на підтвердження вини обвинуваченого, отриманих під час досудового провадження в судовому засіданні не є доцільним.
Таким чином, роз`яснивши учасникам справи правові наслідки застосування положень частини 3 статті 349 КПК України, суд вважав за можливе, допитати обвинуваченого, потерпілого та дослідити матеріали кримінального провадження в частині, що характеризують особу обвинуваченого, письмові докази щодо речових доказів та цивільного позову.
Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, суд вважає доведеною.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому суд визнає розкаяння у вчиненому, оскільки обвинувачений визнав свою провину, висловлював жаль з приводу вчиненого, просив пробачення у потерпілого. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він раніше не судимий, офіційно не працює, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. Згідно з відомостями, які містяться в обвинувальному акті обвинувачений має неповнолітню дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно із Досудовою доповіддю, Немишлянський районний відділ філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Верховний Суд у своїй сталій практиці неодноразово зазначав, що загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Суд вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті, яка передбачає відповідальність за вчинене.
Підстав для призначення покарання відповідно до положень ст.ст. 69, 69-1 КК України суд не вбачає.
При цьому, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненому визнав, розкаявся, раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, вчинив нетяжкий злочин вперше, враховуючи позицію прокурора та висновок органу пробації щодо призначення покарання, суд приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе без відбування ним покарання, призначеного за даним вироком, із звільненням від відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 , який просить стягнути з ОСОБА_4 на свою користь матеріальну шкоду в сумі 190 000,00 грн, моральну шкоду в сумі 500 000,00 грн, витрати, пов`язані з досудовим та судовим провадженням в сумі 20 000,00 грн., суд приходить до таких висновків.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
В обґрунтування суми майнової шкоди, спричиненої злочином, потерпілим зазначено, що йому спричинено матеріальну шкоду в сумі 190 000, 00 грн.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 129 КПК України суд задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.
Окрім того, у кримінальному провадженні відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України підлягають доказуванню також вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Проте, у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження суми матеріальної шкоди, спричиненої потерпілому злочином саме в сумі, зазначеній потерпілим в позові, що є підставою для відмови в позові.
Однак, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 визнав позовні вимоги ОСОБА_5 в частині відшкодування матеріальної шкоди в сумі 5000,00 грн, суд вважає, що цивільний позов в цій частині слід задовольнити, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, ч. 1 ст. 82 ЦПК України, оскільки цивільний позов в цій частині не підлягає доказуванню. В іншій частині позову щодо стягнення матеріальної шкоди з обвинуваченого слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.
Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Так, у відповідності зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.
Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин
Суд керується також рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Ромашов проти України" від 27.07.2004 року, в якому зазначено, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом констатації Судом факту порушення.
Крім того, в даному рішенні Європейський суд констатує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Суд вважає, що з вини обвинуваченого ОСОБА_4 , який визнаний судом винним у спричиненні потерпілому ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили стійку втрату працездатності менш як на одну третину, який, окрім того, не вчинив ніяких дій по добровільному відшкодуванню спричиненої шкоди, потерпілому була завдана моральна шкода, яка полягає у суттєвому погіршенні стану здоров`я потерпілого та у фізичних і душевних стражданнях, заподіяних незаконними діями обвинуваченого.
При визначенні розміру відшкодування завданої потерпілому моральної шкоди суд виходить із засад розумності та справедливості і враховуючи обставини справи, викладені вище, суд оцінює моральну шкоду спричинену потерпілому ОСОБА_5 в сумі 10 000,00 грн.
Визначений судом розмір відшкодування не перевищує відповідних засад розумності, виваженості та справедливості, визначених згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Щодо витрат на правову допомогу, що заявлені у цивільному позові ОСОБА_5 в сумі 20 000,00 грн., суд вважає необхідним зазначити наступне.
Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим/цивільним позивачем та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).
При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху». Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим («Двойних проти України», «Гімайдуліна і інших проти України», «East/West Alliance Limited» проти України», «Баришевський проти України»).
Проте до позову долучено лише договір про надання правничої допомоги від 30.01.2024 року, укладений між адвокатом ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , в якому зазначено, що вартість правової допомоги визначається за домовленістю сторін.
Будь-яких інших доказів на підтвердження витрат потерпілого на правничу допомогу в сумі 20 000,00 грн суду не надано, що є підставою для відмови в задоволенні даних вимог потерпілого.
Долю речових доказів суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.
Судові витрати у справі відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд,-
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.
Згідно з пп. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Позов потерпілого ОСОБА_5 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 5000,00 грн в рахунок відшкодування майнової шкоди та 10 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричинених злочином.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Згідно з ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1