ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 677/1595/23

Провадження № 11-кп/4820/428/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Хмельницького апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Красилівського районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2024 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого вироком Красилівського районного суду Хмельницької області від 04.04.2023 р. засуджений за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку терміном на 2 роки,

якого визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі; визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі; в силу ч. 1 ст. 70 КК України призначено покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі; на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Красилівського районного суду Хмельницької області від 04.04.2023 року та остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років 2 місяці, -

ВСТАНОВИЛА:

Обвинуваченим ОСОБА_7 скоєні кримінальні правопорушення, передбачені ч.4 ст.185, ч. 4 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_7 будучи вироком Красилівського районного суду Хмельницької області від 04.04.2023 року засуджений за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку терміном на 2 роки на шлях виправлення не став та вчинив новий умисний злочин проти власності.

15.08.2023 року, близько 12.50 год., ОСОБА_7 , проходячи по АДРЕСА_2 , через огорожу побачив на території вказаного домогосподарства шліфувальну машинку марки «Makita», яку вирішив викрасти.

Надалі, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, розуміючи, що в Україні згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. введено воєнний стан, строк якого вчергове продовжено з 05:30 год. 18.08.2023 р. на 90 діб згідно Указу Президента України № 451 від 26.07.2023 р., який затверджено Законом України № 3275-IX від 27.07.2023 р., о 19:56 год., 15.08.2023 р. близько 13.00 год. через хвіртку зайшов на територію домогосподарства АДРЕСА_2 , достовірно знаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, з корисливих мотивів, з території вказаного домогосподарства, повторно, таємно викрав шліфувальну машинку марки «Makita», моделі «GA5030», вартістю 986,67 грн., яка належить ОСОБА_9 , залишивши територію домогосподарства та розпорядився викраденим на власний розсуд.

Крім того, 28.08.2023 р., близько 01.00 год., ОСОБА_7 , проходячи по АДРЕСА_3 , де ніхто не проживає, вирішив скоїти крадіжку чужого майна з вказаного домогосподарства.

Надалі, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, розуміючи, що в Україні згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. введено воєнний стан, строк якого вчергове продовжено з 05:30 год. 18.08.2023 р. на 90 діб згідно Указу Президента України № 451 від 26.07.2023 р., який затверджено Законом України № 3275-IX від 27.07.2023 р., о 19:56 год., 28.08.2023 р. близько 01.10 год. через хвіртку зайшов на територію домогосподарства АДРЕСА_3 , та шляхом пошкодження металевої скоби вхідних дверей, проник в нежитловий будинок, де діючи умисно, з корисливих мотивів, з однієї із кімнат, повторно, таємно викрав бензопилу марки «Foresta», моделі «FA-47 LX», вартістю 2850 грн., яка належить ОСОБА_10 , залишивши територію домогосподарства та розпорядився викраденим на власний розсуд.

Крім того, 29.08.2023 р., близько 13.00 год., ОСОБА_7 , знаходячись біля ставу в урочище «Яр» в м. Красилові, зі сторони вул. Долинна, побачив попереду себе рюкзак синього кольору, який належав ОСОБА_11 , і яким користувався його неповнолітній син ОСОБА_12 та вирішив ним відкрито заволодіти.

Надалі, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, розуміючи, що в Україні згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. введено воєнний стан, строк якого вчергове продовжено з 05:30 год. 18.08.2023 р. на 90 діб згідно Указу Президента України № 451 від 26.07.2023 р., який затверджено Законом України № 3275-IX від 27.07.2023 р., о 19:56 год., 29.08.2023 р. близько 13.20 год. знаходячись біля ставу в урочищі «Яр» в м. Красилів зі сторони вул. Долинна, Хмельницького району, діючи умисно, з корисливих мотивів, в присутності осіб, які там відпочивали, а саме ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , повторно, шляхом вільного доступу, відкрито викрав рюкзак синього кольору, вартістю 385,46 грн., де знаходились мобільний телефон «Айфон 8+» з чохлом, вартістю 3750 грн., із сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Лайфселл», вартістю 100 грн., безпровідні навушники марки «Airpods», вартістю 2000 грн., шорти сірого кольору із синього кольору вставками по боках, вартістю 100 грн. та футболка чорного кольору із зображенням голови вовка, вартістю 150 грн., які належать ОСОБА_11 та якими користувався його неповнолітній син ОСОБА_12 , та втік з місця події, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Таким чином, протиправними діями ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_11 завдано майнової шкоди на загальну суму 6485,46 гривень.

На вказаний вирок захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій прохав змінити вирок Красилівського районного суду Хмельницької області від 18.04.2024 р. по кримінальному провадженню відносно ОСОБА_7 , та перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.4 ст.186 КК України на ч.4 ст.185 КК України та призначити мінімальне покарання за санкцією ч. 4 ст. 185 КК України.

Вважає, що вирок, в частині кваліфікації дій ОСОБА_18 за ч. 4 ст. 186 КК України не обґрунтований, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи було неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права і відповідно неправильно надана правова оцінка обставинам у справі, що призвело до незаконного засудження ОСОБА_18 , а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження в частині кваліфікації дій ОСОБА_18 за ч. 4 ст. 186 КК України.

Зазначає, що в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_18 пояснював що коли викрадав рюкзак з телефоном, навушниками та особистими речами, він думав, що його ніхто не бачить, був сильний вітер, він пив пиво на березі ставка, почув, що дзвенить телефон в рюкзаку, підійшов до рюкзаку та взяв його, при цьому швидким кроком направився доверху, не бачив, що за ним хтось біжить, чи хтось кричав йому вслід.

У зв`язку з тим що ОСОБА_7 вважав, що викрадає рюкзак непомітно для потерпілих чи інших осіб то його дії слід кваліфікувати за ст. 185 КК України.

Таким чином факт викрадення майна хоча і був помічений іншими особами (свідками), але обвинувачений цього не усвідомлював і вважав його таємним.

Тому сторона захисту вважає, що до ОСОБА_7 можуть бути застосована стаття закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення, а саме визнання його винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які прохали задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судової справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що вона підлягає частковому задоволенню, а вирок суду слід змінити, за таких підстав.

Потерпілі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання апеляційного суду не з`явились. До початку судового розгляду потерпілий ОСОБА_11 подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, а потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не повідомили про поважну причину свого неприбуття.

Вирок в частині фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності вини, правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, тому згідно положень ч.1 ст. 404 КПК України висновки суду першої інстанції щодо цих обставин в апеляційному порядку не перевіряються.

Так, 09 серпня 2024 набрав чинності Закон України №3886-IX від 18.07.2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким були внесені зміни до ст.51 КУпАП та посилена відповідальність за вчинення дрібного викрадення чужого майна.

Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) встановлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналіз вказаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір викраденого майна перевищує розмір, встановлений ст. 51 КУпАП, а саме два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з частиною 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн., крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом169.1.1 пунктом 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Як регламентовано ст. 3 КК України, законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі.

Згідно положень ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

З оскаржуваного вироку вбачається, що ОСОБА_7 15.08.2023 року, вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжки) в умовах воєнного стану через хвіртку зайшов на територію домогосподарства АДРЕСА_2 , достовірно знаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, з корисливих мотивів, з території вказаного домогосподарства, повторно, таємно викрав шліфувальну машинку марки «Makita», моделі «GA5030», вартістю 986,67 грн.

Станом на 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2684 грн., а 50 відсотків від його розміру становили 1342 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_7 вказаного епізоду кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 158 КК України, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становив 2684 грн. (1342х2=2684).

Враховуючи те, що вартість таємно викраденого ОСОБА_7 майна є меншою за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, а саме 2684 грн., колегія суддів вважає, що, з огляду на передбачений ст. 58 Конституції України і ст. 5 КК України принцип зворотної дії закону в часі та з урахуванням вищенаведеного, вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення не підпадає під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України.

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до декриміналізації діяння, яка має зворотну дію у часі та скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Згідно з п.4-1 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, коли втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

У зв`язку з цим, вирок у цій частині підлягає зміні.

Свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, суд зробив на підставі доказів, які він дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. Суд навів у вироку докладні мотиви прийнятого рішення відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України. Доводи апеляційної скарги, не викликають сумнівів у правильності судового рішення, й спростовуються зібраними у провадженні доказами.

Так, в основу вироку суд обґрунтовано поклав в т.ч. послідовні показання потерпілих та свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, а також приведені до присяги, відповідно до вимог ст. 352 КПК України, та які під час судового розгляду кримінального провадження надавали показання щодо скоєння ОСОБА_7 вказаного злочину.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінуємого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України по суті визнавав, повідомив про те, що коли викрадав рюкзак з телефоном, навушниками та особистими речами, він думав, що його ніхто не бачить, був сильний вітер, він сидів пив пиво на березі ставка, почув, що дзвенить телефон в рюкзаку, підійшов до рюкзаку та взяв його, при цьому швидким кроком направився доверху, не бачив, що за ним хтось біжить, чи хтось кричав йому вслід. Не заперечував того факту, що саме він викрав рюкзак з телефоном, навушниками та особистими речами.

У судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_11 пояснив, що у серпня 2023 року, його син з сусідом пішли купатися на озеро Яр, пізніше йому подзвонили працівники поліції та повідомили йому про крадіжку телефону Айфону, який належить йому, але був в користуванні у сина. Після цього працівникам поліції надавалися пояснення, стало відомо про те, що ОСОБА_19 бачив, як ОСОБА_7 забрав рюкзак ОСОБА_12 , де знаходився телефон, особисті речі Снігура, який намагався наздоганяти ОСОБА_7 , потім викликали поліцію.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні суду першої інстанції (в присутності психолога, законного представника батька) пояснив, що в кінці літа 2023 року вони купалися на озері ( ОСОБА_20 ), і його знайомий ОСОБА_21 побачив, як його портфель хтось викрав, в портфелі був телефон, навушники, особисті речі. Вони намагалися наздогнати крадія. Потім викликали поліцію.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні суду першої інстанції (в присутності психолога, законного представника матері) пояснив, що в обідню годину в кінці літа 2023 року він з другом ОСОБА_22 приїхали в Яр купатися. ОСОБА_22 відплив, а він купався біля берега, повернувся і побачив, як хтось схопив портфель ОСОБА_12 і побіг на кладку, він почав кричати, щоб той повернув телефон, потім викликали поліцію. Поліцію викликали дорослі. На запитання суду першої інстанції пояснив, що бачив того хто вкрав портфель, та вказав на людину яка знаходиться в залі суду в спецприміщенні (на ОСОБА_7 ).

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що вона відпочивала з чоловіком на озері Яр, (літо 2023 року, близько обіду), вибігла дитина, кричала, що викрали телефон, діти побігли за ним (за крадієм), спочатку хлопчик, що ближче побіг, потім власник телефону, жінка інша викликала поліцію. Крадій був серед відпочиваючих, потім встав і підійшов взяв портфель, бачила як біг крадій і впав, однак впізнати його не може, діти кричали, телефон вкрали.

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні надав аналогічні показання, які надала ОСОБА_15 . Крім того, на запитання суду першої інстанції пояснив, що бачив ту людину яка втікала (крадія), та вказав на людину яка знаходиться в залі суду в спецприміщенні (на ОСОБА_7 ).

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснив, про те, що влітку 2023 року він перебував на озері Яр, як раз вилізли з братом зі ставка та почув крик, один із хлопців кричав, що портфель викрали.

Колегія суддів зазначає, що крім часткового визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України обвинуваченим ОСОБА_7 , його вина знайшла своє підтвердження в ході судового засідання суду першої інстанції, а саме, показаннями потерпілих, свідків, а також письмовими матеріалами кримінального провадження, які були досліджені під час судового розгляду суду першої інстанції, а саме:

- протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 29.08.2023 року. (а.с. 126);

- протоколом огляду місця події від 29.08.2023 року з фото таблицею на якій маються зображення місця вчинення злочину. (а.с. 128-131);

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 30.08.2023 року. (а.с. 132-134);

- протоколом огляду місця події від 30.08.2023 року з СD-диском з відеозаписом. (а.с. 135-137);

- висновком експерта від 19.09.2023 року, згідно якого встановлено вартість викрадених навушників. (а.с. 141-147);

- висновком експерта від 12.09.2023 року, згідно якого встановлено вартість викраденого мобільного телефону. (а.с. 149-153);

- висновком експерта від 11.09.2023 року, згідно якого встановлено вартість викраденого рюкзака. (а.с. 155-159);

- висновком експерта від 12.09.2023 року, згідно якого встановлювалася вартість викрадених особистих речей. (а.с. 162-165).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що висновки експертів є науково обґрунтованими та можуть бути покладені в основу вироку.

Також, суд першої інстанції, дав оцінку посиланню сторони захисту на те, що відсутній склад кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 186 КК України, оскільки ОСОБА_7 не чув та не бачив, що до нього хтось кричить, чи хтось за ним женеться, визнав його таким, що не заслуговує на увагу та дійшов правильного висновку, що позиція сторони захисту не заслуговує на увагу.

Так, з показань свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та інших наведених доказів у кримінальному провадженні слідує, що ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, о 19:56 год., 29.08.2023 р. близько 13.20 год. знаходячись біля ставу в урочищі «Яр» в м. Красилів зі сторони вул. Долинна, Хмельницького району, діючи умисно, з корисливих мотивів, в присутності осіб, які там відпочивали, повторно, шляхом вільного доступу, відкрито викрав рюкзак синього кольору, вартістю 385,46 грн., де знаходились мобільний телефон «Айфон 8+» з чохлом, вартістю 3750 грн., із сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Лайфселл», вартістю 100 грн., безпровідні навушники марки «Airpods», вартістю 2000 грн., шорти сірого кольору із синього кольору вставками по боках, вартістю 100 грн. та футболка чорного кольору із зображенням голови вовка, вартістю 150 грн., які належать ОСОБА_11 та якими користувався його неповнолітній син ОСОБА_12 , та втік з місця події, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

А тому, твердження сторони захисту про те, що відсутній склад кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 186 КК України, оскільки ОСОБА_7 не чув та не бачив, що до нього хтось кричить, чи хтось за ним женеться, не заслуговують на увагу, оскільки спростовується дослідженими письмовими матеріалами кримінального провадження, а також показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 . Колегія суддів розцінює такі дії з боку обвинуваченого ОСОБА_7 , як спосіб ухилитися від більш суворого покарання, яке передбачене ч. 4 ст. 186 КК України.

Перевіряючи доводи сторони захисту в суді апеляційної інстанції про те, що дії ОСОБА_7 неправильно кваліфіковані як вчинення грабежу, колегія суддів бере до уваги таке.

Так, крадіжкою є таємне викрадення чужого майна за приписами ст. 185 КК України.

Натомість грабіж, відповідно до ст. 186 зазначеного Кодексу, - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра, у свою чергу, усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як заволодіння чужим майном.

Розрізняючи крадіжку та грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий/інші особи характер вчинюваних винною особою дій.

Розвиток досліджуваних обставин кримінального правопорушення, на переконання колегії суддів, однозначно свідчить про те, що ОСОБА_7 спочатку мав умисел на таємне викрадення чужого майна, однак коли зрозумів, що його дії було викрито, від доведення злочину до кінця не відмовився та намагався покинути місце злочину, утримуючи при собі викрадене майно, та втік з місця події, розпорядившись викраденим на власний розсуд, що вказує на обставини переростання таємного викрадення чужого майна - у відкрите, що не спростовано стороною захисту.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, поза розумним сумнівом дійшов правильного висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, з чим погоджується і колегія суддів.

Підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 4 ст. 186 КК України на ч. 4 ст. 185 КК України, як поставила питання сторона захисту в суді апеляційної інстанції - не має.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги захисника щодо призначення ОСОБА_7 мінімального покарання, колегія суддів бере до уваги таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно норми ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, як наголошується в ч. 2 цього закону.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції - дотримані.

Так, при призначенні покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції було ґрунтовно враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінальних правопорушень, яке, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжкими злочинами.

Поза увагою суду не залишилась і особа обвинуваченого ОСОБА_7 , який посередньо характеризується за місцем проживання та думку потерпілих, які наполягали на суворому покаранні.

Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції визнав щире каяття.

Обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції не вбачав.

Між тим, суд першої інстанції ґрунтовно звернув увагу на те, що застосування положень ст.ст. 69, 75, 76 КК України неможливо, оскільки це буде суперечити Закону.

За вказаним, у сукупності, суд першої інстанції і дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання, пов`язане з позбавленням волі строком у межах, наближених до мінімальних, передбачених санкціями ч. 4 ст.185, ч. 4 ст. 186 КК України.

Отже, апеляційна скарга захисника та позиція захисту в суді апеляційної інстанції не містить беззаперечних доводів того, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим.

За таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання у межах, наближених до мінімальних, передбачених санкціями ч. 4 ст.185, ч. 4 ст. 186 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , в цій частині є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Змінити в порядку ч. 4 ст. 408 КПК України вирок Красилівського районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2024 року щодо ОСОБА_7 .

Закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України за епізодом від 15 серпня 2023 року на підставі п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України за епізодом від 28 серпня 2023 року покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Вважати засудженим ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавляння волі на строк 7 (семи) років.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Красилівського районного суду Хмельницької області від 04.04.2023 року та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років 2 місяці.

У решті вирок залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді