Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1369/16-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/908/24
Категорія п.13 ч.2 ст.115 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №285/1369/16-к за апеляційною скаргою прокурора Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13.09.2024 відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Новоград-Волинський, Житомирської області, мешканки АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.13 ч.2 ст.115 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком дії ОСОБА_8 перекваліфіковано з п.13 ч.2 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України.

ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено покарання - 7 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71, 72 КК України до покарання за даним вироком приєднано частково не відбуте покарання за вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14.09.2015 та остаточно призначено покарання за сукупністю вироків 7 років 1 місяць позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання обчислено з 13.09.2024.

Зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк її попереднього ув`язнення, починаючи з моменту фактичного затримання з 17.02.2016 по 04.09.2017, та з 13.09.2024 до набрання вироком законної сили - відповідно до правил ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015 року, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 1979 гривень 70 коп. судових витрат.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18.02.2016 - скасувано.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що вона 16.02.2016 близько 21 год. 30 хв., будучи раніше судимою за вчинення замаху на умисне вбивство, судимість за який не знята та не погашена, перебуваючи в квартирі по місцю свого постійного проживання, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , під час конфлікту зі своїм братом ОСОБА_10 , який виник між ними на ґрунті особистих неприязних відносин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно, з метою вбивства останнього, нанесла удар клинком ножа ОСОБА_10 в ділянку живота, в результаті якого ОСОБА_10 впав обличчям до низу та вдарився лівою частиною голови об кут стіни та підлогу.

Внаслідок умисних дій ОСОБА_8 заподіяла ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді поранення живота зліва на рівні пупа з ушкодженням шкіри, підшкірної жирової клітковини, лівого прямого м`яза живота, пристінкової очеревини, великого сальника, брижі тонкої кішки, коріння брижі тонкої кішки, передньої стінки нижньої порожнистої вени, довжиною 9-10 см, що супроводжувалось гостротою крововтратою, має прямий причинний зв`язок з настанням смерті ОСОБА_10 та належить до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Умисні дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за п.13 ч.2 ст.115 КК України - вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 116-118 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції, як незаконний, та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.13 ч.2 ст.115 КК України та призначити покарання у виді 14 років позбавлення волі. Відповідно до ч.1 ст.71, ст.72 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання згідно вироку Новоград-Волинського міськрайонного суду від 14.09.2015 та призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у вигляді 14 років 1 місяця позбавлення волі. В решті вирок суду залишити без змін.

При цьому, не погоджуючись з позицією (перекваліфікація) суду, зазначає, що конфлікт, під час якого ОСОБА_8 нанесла смертельне ножове поранення ОСОБА_10 відбувся ІНФОРМАЦІЯ_3 близько 21 год. 30 хв., швидка медична допомога, згідно картки виклику швидкої медичної допомоги, була викликана того ж дня о 21 год. 48 хв. по прибуттю якої о 21 год. 55 хв. констатовано смерть ОСОБА_10 , тобто між нанесенням удару ножом та настанням смерті сплинув не тривалий проміжок часу. Крім того, після нанесення ОСОБА_8 смертельного удару ножом, клинок якого довжиною не менше 9-10 сантиметрів зайшов у тіло потерпілого, обвинувачена не дивлячись на те, що ОСОБА_10 впав на підлогу та захропів, не намагалася надати йому будь-яку медичну допомогу, а навпаки виявила байдужість до його життя, що свідчить про умисел ОСОБА_8 саме на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_10 .. Обвинувачена вважаючи, що виконала вже всі дії для позбавлення життя потерпілого, тримаючи в руках ніж вийшла з квартири для того, щоб позбутися знаряддя вчинення злочину. Під час досудового розслідування ножа, яким було нанесено смертельне поранення потерпілому, так і не виявлено. В подальшому, вже повернувшись без знаряддя злочину ОСОБА_8 не очікувала, що потерпілий подає ознаки життя та зреагувавши на ситуацію, побачивши, що свідок ОСОБА_11 , викликає швидку медичну допомогу, розуміючи наслідки своїх дій та здійснений свідком виклик швидкої допомоги, намагаючись приховати дійсний умисел, спрямований на вбивство ОСОБА_10 , також викликала швидку медичну допомогу. Мотив на спричинення смерті ОСОБА_10 у ОСОБА_8 був наявний, оскільки раніше між останніми виникали сварки та бійки, що підтвердили свідки ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 . Швидку медичну допомогу викликала саме свідок ОСОБА_11 , а не обвинувачена ОСОБА_8 . За таких обставин можна стверджувати, що діючи умисно при нанесенні удару в живіт ножом потерпілому, ОСОБА_8 усвідомлювала настання наслідків у вигляді його смерті. Крім того, змінивши правову кваліфікацію дій ОСОБА_8 з п.13 ч.2 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України, тобто із особливо тяжкого злочину на вчинення тяжкого злочину, суд в подальшому призначив м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, особі винної та обставинам вчиненого злочину. Так, суд змінивши правову кваліфікацію дій ОСОБА_8 та призначаючи їй покарання у мотивувальній частині вироку хоч і зазначив, проте достатньою мірою не врахував того, що обвинувачена раніше судима за вчинення замаху на умисне вбивство, після відбуття цього покарання вчиняла злочини, передбачені ст.ст.185, 186 КК України, інкриміноване їй діяння вчинила в період іспитового строку та перебуваючи в сані алкогольного сп`яніння, що свідчить про стійке небажання ставати на шлях виправлення. Крім того, ОСОБА_8 в судовому засіданні вину не визнала і взагалі заперечила свою причетність до спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, який підтримав подану прокурором апеляційні скаргу, пояснення обвинуваченої та її захисника, які просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону.

Так, відповідно до висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, яке підтримано прокурором під часу судового розгляду, вона 16.02.2016 близько 21 год. 30 хв., будучи раніше судимою за вчинення замаху на умисне вбивство, судимість за який не знята та не погашена, перебуваючи в квартирі по місцю свого постійного проживання, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , під час конфлікту зі своїм братом ОСОБА_10 , який виник між ними на ґрунті особистих неприязних відносин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно, з метою вбивства останнього, нанесла удар клинком ножа ОСОБА_10 в ділянку живота, в результаті якого ОСОБА_10 впав обличчям до низу та вдарився лівою частиною голови об кут стіни та підлогу. Внаслідок умисних дій ОСОБА_8 заподіяла ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді поранення живота зліва на рівні пупа з ушкодженням шкіри, підшкірної жирової клітковини, лівого прямого м`яза живота, пристінкової очеревини, великого сальника, брижі тонкої кішки, коріння брижі тонкої кішки, передньої стінки нижньої порожнистої вени, довжиною 9-10 см, що супроводжувалось гостротою крововтратою, має прямий причинний зв`язок з настанням смерті ОСОБА_10 та належить до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України - вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 116-118 КК України.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи та зміст вироку суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про передчасність висновків суду про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_8 з п.13 ч.2 ст.115 КК України на ч.2 ст.121 КК України та невідповідність змісту вироку вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості, виходячи з наступного.

Так, умисне вбивство, передбачене в ст.115 КК, з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у виді протиправного посягання на життя людини, наслідками у виді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини, коли винний усвідомлює суспільну небезпечність конкретної своєї дії, а отже, і достатню вірогідність або високу вірогідність, що наближається до неминучості, заподіяння смерті особі внаслідок вчиненого ним діяння, передбачає можливість настання таких наслідків і бажає або свідомо припускає їх настання. Бажання настання наслідків вказує про вчинення кримінального правопорушення з прямим умислом, де конкретні наслідки є метою вчинення злочину, водночас небажання смерті потерпілого не виключає умисної вини.

Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого.

Склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини та здоров`я особи», для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи.

Постановляючи вирок, суд першої інстанції прийшов до висновку, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення органом досудового розслідування за п.13 ч. 2 ст. 115 КК України в наданих суду доказах підтвердження не знайшло, оскільки ні в ході досудового розслідування, ні в ході судового розгляду прокурором не доведено, що наносячи удар ножем в ділянку живота ОСОБА_10 мала умисел на заподіяння йому смерті.

При цьому, суд першої інстанції, критично поставився до показань самої обвинуваченої ОСОБА_8 , яка в судовому засіданні по суті пред`явленого обвинувачення свою вину в скоєнні злочину не визнала та пояснила, що 16.02.2016 року на зупинці зустріла ОСОБА_14 , який повідомив, що він побився з її братом ОСОБА_10 , розбив йому голову. Також повідомила, що ОСОБА_14 наніс удар ножем ОСОБА_10 і погрожував їй фізичною розправою, якщо вона комусь про це розкаже. Також пояснила, що на слідчому експерименті давала інші покази бо була п`яна. Чому на досудовому розслідуванні та під час судового розгляду нікому не повідомляла про причетність ОСОБА_14 до убивства брата пояснити не змогла.

Мотивуючи свої висновки про перекваліфікацію дій обвинуваченої ОСОБА_8 , місцевий суд взяв до уваги поведінку ОСОБА_8 після вчинення злочину та суб`єктивне ставлення винної до наслідків своїх дій, які свідчили про те, що вона вчинила всі необхідні дії, які залежали від її волі та не мала наміру вбивати ОСОБА_10 хоча і була така можливість, а тому не продовжувала будь-яких дій для позбавлення життя останнього. Навпаки, послідуючі дії обвинуваченої свідчили про намагання зберегти життя потерпілого, а саме - викликала швидку допомогу. Крім того, ОСОБА_8 , після удару ножем, вийшла з квартири з метою придбання горілки для себе та брата.

Крім того, судом в основу вироку за ч.2 ст.121 КК України, покладено показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , а також відомості, які містяться у протоколі огляду місця події від 17.02.2016 з план-схемою та фототаблицями до нього, висновку експерта № 30 від 20.04.2016, висновку результату медичного огляду № 293, протоколі затримання та заявою ОСОБА_8 від 17.02.2016, протоколі проведення слідчого експерименту від 17.02.2016 з оптичним диском, протоколі огляду місця події від 20.02.2016 року, протоколі проведення слідчого експерименту від 11.03.2016 з оптичним диском, висновку експерта № 205 від 29.04.2016, висновку судово-психіатричного експерта № 85-2016, а також у картці виїзду швидкої медичної допомоги № 4341.

Відповідно до положень ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Апеляційний суд наголошує, що основою мотивувальної частини вироку є аналіз і оцінка досліджених судом доказів. При ухваленні вироку мають одержати оцінку всі докази, розглянуті в судовому засіданні: як докази, на підставі яких суд визнав установленими ті або інші обставини, так і ті з них, через які суд дійшов висновку, що деякі обставини не мали місце в дійсності. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині вироку навести правове обґрунтування, з огляду на яке ці доводи або докази не взято до уваги судом, адже обвинувачений так само, як і потерпілий, має право на отримання вмотивованого, законного та справедливого судового рішення.

Повертаючись до обставин цього провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції доводи прокурора про спрямованість умислу обвинуваченої саме на вбивство потерпілого належним чином не з`ясував та не перевірив, при цьому, формально перерахувавши наведені у вироку докази, якими за позицією суду підтверджено винуватість обвинуваченої саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, констатував відсутність умислу у ОСОБА_8 на вбивство потерпілого ОСОБА_10 .

На переконання апеляційного суду, вирішуючи питання про кваліфікацію дій обвинуваченого суд першої інстанції не здійснив належного кримінально-правового аналізу суб`єктивної сторони вчиненого ОСОБА_8 діяння за вказаними в п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини та здоров`я особи» критеріями.

Зокрема, при оцінці діянь обвинуваченої (з`ясуванні змісту і спрямованості умислу) суд першої інстанції належним чином не врахував зміст дій, вчинених ОСОБА_8 , характер і локалізацію поранень у потерпілого ОСОБА_10 (відповідно до висновку експерта судово-медичної експертизи №30 від 20.04.2016 року у ОСОБА_10 виявлено колото-різаного поранення живота зліва з ушкодженням шкіри, підшкірної жирової клітковини, лівого прямого м`яза живота, пристінкової очеревини, великого сальника, брижі тонкої кішки, коріння брижі тонкої кішки, передньої стінки нижньої порожнистої вени, яке супроводжувалося гострою крововтратою), механізм їх спричинення (цілеспрямованість і направленість удару), поведінку до, під час і після скоєння злочину, обране знаряддя вчинення злочину - ніж, причини припинення злочинних дій.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що суд першої інстанції роблячи висновки про те, що послідуючі дії обвинуваченої свідчили про намагання зберегти життя потерпілого, а саме - викликала швидку допомогу, залишив поза увагою та не надав оцінки ряду обставин встановлених в судовому засіданні, зокрема що із показань безпосереднього очевидця події, свідка ОСОБА_11 слідує те, що після спричинення ножового поранення потерпілому ОСОБА_10 , він захропів і впав, обвинувачена взяла куртку з коридору і вийшла з квартири із ножем, тобто як обґрунтовано звертає увагу прокурор в поданій апеляційній скарзі обвинувачена не намагалася надати ОСОБА_10 будь-яку допомогу відразу після нанесення удару, а навпаки залишила місце вчинення злочину, взявши із собою знаряддя вчинення злочину.

З незрозумілих причин не взяв до уваги місцевий суд і ту обставину, що першочергово швидку допомогу викликала свідок ОСОБА_11 , що підтверджується її показаннями, даними в ході судового розгляду і лише приблизно через 20-30 хвилин після дзвінка даного свідка повернулася ОСОБА_8 вже без знаряддя вчинення злочину, і лише тоді остання повторно сама подзвонила в швидку допомогу.

Надуманими є і висновки суду першої інстанції, що після удару ножем, ОСОБА_8 , вийшла з квартири з метою придбання горілки не тільки для себе, але і для брата, доказів на підтвердження вказаних висновків судом першої інстанції не наведено.

Суд першої інстанції конкретно не вказав, яку сукупність усіх обставин вчиненого діяння він врахував при встановленні відсутності умислу на вбивство. Оскаржене рішення суду не містять обґрунтування того, чому саме усвідомлене використання такого способу вчинення злочину, як фізичне насильство, поєднане з застосуванням ножа, яким завдано колото-різане поранення живота, в цьому провадженні не пов`язане з усвідомленням обвинуваченою суспільної небезпечності своїх дій (їх здатності заподіяти смерть у конкретному випадку) та передбаченням відповідних наслідків для життя потерпілого, бажанням або свідомим припущенням заподіяної смерті.

Апеляційний суд наголошує, що обґрунтування обвинувачення, визнаного судом доведеним, це не перелік доказів наданих органами досудового розслідування, це аналіз усіх зібраних у провадження доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинуваченого, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перекваліфіковуючи дії ОСОБА_8 із п.13 ч.2 ст. 115 КК на ч.2 ст. 121 КК, всупереч вимогам ст.370 КПК України не провів належного аналізу обставин кримінального провадження та не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст.94 КПК України, що засвідчує формальний підхід до оцінки доказів у площині пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення та дійшов до передчасних й неумотивованих висновків про відсутність у обвинуваченої умислу на вбивство потерпілого, а тому прийняте ним рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

Крім того, що стосується висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, колегія суддів наголошує, що положеннями п.2 ч.3 ст.374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Аналогічні положення містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку».

В той же час, у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, яке зазначено в мотивувальній частині вироку щодо ОСОБА_8 суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_8 16.02.2016 близько 21 год. 30 хв., будучи раніше судимою за вчинення замаху на умисне вбивство, судимість за який не знята та не погашена, перебуваючи в квартирі по місцю свого постійного проживання, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , під час конфлікту зі своїм братом ОСОБА_10 , який виник між ними на ґрунті особистих неприязних відносин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно нанесла удар клинком ножа ОСОБА_10 в ділянку живота, в результаті якого ОСОБА_10 впав обличчям до низу та вдарився лівою частиною голови об кут стіни та підлогу, внаслідок умисних дій ОСОБА_8 заподіяла ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді поранення живота зліва на рівні пупа з ушкодженням шкіри, підшкірної жирової клітковини, лівого прямого м`яза живота, пристінкової очеревини, великого сальника, брижі тонкої кішки, коріння брижі тонкої кішки, передньої стінки нижньої порожнистої вени, довжиною 9-10 см, що супроводжувалось гостротою крововтратою, має прямий причинний зв`язок з настанням смерті ОСОБА_10 та належить до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

В той же час, в порушення вказаних вимог закону, при формулюванні обвинувачення ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України, яке суд визнав доведеним, не зазначено конкретної мети заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 , що має підтверджуватися дослідженими доказами, зміст яких викладається у вироку суду, тобто судом першої інстанції не встановлено та не розкрито в цій частині суб`єктивну сторону злочину передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що вирок суду не повинен залишати будь-яких сумнівів щодо мотивів та мети скоєння злочину, про які суд першої інстанції не зазначив у формулюванні обвинувачення. У більшості випадків з`ясування цих питань необхідне для правильної кваліфікації злочину. Крім того, згідно зі ст.ст. 65-67 КК України обставини, що характеризують суб`єктивну сторону злочину, можуть або пом`якшувати, або обтяжувати відповідальність обвинуваченого і, отже, впливати на обране судом покарання.

Згідно ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Вирок суду першої інстанції не можна вважати законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки він не відповідає вимогам ст.374 КПК України.

З врахуванням вище наведеного вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, передбачених: п.2 ч.1 ст.409 КПК - невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; п.3 ч.1 ст.409 КПК - істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

При цьому, виходячи з вимог ч.2 ст.415 КПК України про те, що, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що під час нового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.13 ч.2 ст.115 КК України, суду першої інстанції необхідно вжити заходів для всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, реалізації прав сторін кримінального провадження щодо з`ясування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, в тому числі перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, усунути зазначені в даній ухвалі порушення та прийняти законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення.

В порядку ст.199, ст.331 КПК України в зв`язку з наявністю ризиків, передбачених п.п.3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України щодо обвинуваченої ОСОБА_8 необхідно продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 13.09.2024 відносно ОСОБА_8 - скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05.01.2025 (включно).

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :