Справа № 297/99/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.11.2024 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/561/23 за зміненою апеляційною скаргою заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.07.2023.
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, із середньою освітою, непрацюючий, раніше судимий згідно вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2022 за ч. 3 ст. 185 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки 08 (вісім) місяців, засуджений:
-за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки 08 (вісім) місяців.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_8 повністю зараховано відбуте покарання за вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2022, а саме з 29.01.2021.
На підставі ст. 71 КК України, до покарання призначеного за даним вироком, ОСОБА_8 частково приєднано невідбуте покарання, призначене за вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2022 строком на 01 (один) місяць, і за сукупністю вироків, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки 09 (дев`ять) місяців.
Скасовано арешт, накладений ухвалами слідчого судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 08.12.2017 та 27.12.2017.
Речові докази: грошові кошти в сумі 400 грн, які передано на відповідальне зберігання ОСОБА_9 , повернуто потерпілій ОСОБА_9 як власниці; акустичну систему та коробку від неї марки «SVEN VS-1820», чорного кольору, які зберігаються в кімнаті речових доказів Берегівського ВП ГУ НП в Закарпатській області, повернуто ОСОБА_9 як власниці; плоску викрутку з полімерною ручкою світло-синього кольору, металеві кусачки та металеву пластину прямокутної форми, яка складається з двох частин з`єднаних між собою шарнірним з`єднанням, які зберігаються в кімнаті речових доказів Берегівського ВП ГУ НП в Закарпатській області, знищено; два мобільні телефони, а саме: марки «NOKIA № 9» чорного кольору, номер ІМЕІ невідомий, та марки «THL № 85» білого кольору, ІМЕІ НОМЕР_1 , які зберігаються в кімнаті речових доказів Берегівського ВП ГУ НП в Закарпатській області, повернуто ОСОБА_8 як власнику; оптичний диск формату DVD-R з написом 4.7GB, на якому розміщено два відеофайли, який зберігається при матеріалах кримінального провадження, ухвалено зберігати в матеріалах провадження протягом усього часу його зберігання.
Згідно вироку ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
ОСОБА_8 будучи раніше судимим, 06.12.2017 приблизно о 10 год, знаходячись в гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 , з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, пошкодивши кріплення навішувального замикаючого пристрою, проник до кімнати 19-20, в якій проживає ОСОБА_9 , після чого, діючи з прямим умислом, таємно, з корисливих мотивів, викрав з під подушки на ліжку грошові кошти в сумі 400 грн, чим самим спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вищевказану суму.
22.12.2017 ОСОБА_8 приблизно о 08 год, знаходячись у гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 , з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, пошкодивши кріплення навішувального замикаючого пристрою, проник до кімнати 19-20, де проживає потерпіла ОСОБА_9 , після чого, діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів, викрав із вищевказаної кімнати мультимедійну систему марки «SVEN VS-1820», чорного кольору вартістю 844 грн 35 коп., чим заподіяв потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вищевказану суму.
В апеляційній скарзі заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінальних правопорушень та кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК України просить вирок щодо ОСОБА_8 у частині призначення покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки 08 (вісім) місяців; на підставі ч. 4 ст. 70 КК україни шляхом часткового складання покарання за цим вироком та вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2022 визначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (роки) 09 (дев`ять) місяців, у строк відбування якого зарахувати ОСОБА_8 покарання, відбуте за вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2022, а саме з 29.01.2021; виключити з резолютивного частини вироку рішення про призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ч. 1 ст. 71 КК України, а у решті вирок залишити без змін. Суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, призначаючи ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України, не визначив принцип складення покарань за сукупністю кримінальних правопорушень, а лише зарахував покарання за попереднім вироком. Посилається на те, що вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2022 ОСОБА_8 був засуджений за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки 08 (вісім) місяців, а кримінальне правопорушення, за яке ОСОБА_8 засуджений за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.07.2023 було вчинено 06.12.2017 та 22.12.2017 відповідно, тобто до ухвалення попереднього вироку від 18.04.2022. Тому, при призначенні ОСОБА_8 покарання суд мав керуватись положенням ч. 4 ст. 70 КК України з визначенням принципу часткового складання призначених покарань, яке має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Відсутність у вироку посилання на принцип складання покарань становить неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що в даному випадку вплинуло на правильність визначення обвинуваченому остаточного покарання. Крім того, сторона обвинувачення звертає увагу на те, що суд призначенні ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 та ст. 71 КК України, двічі врахував один і той самий вирок від 18.07.2022, що є неприпустимим.
У зміненій апеляційній скарзі перший заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_10 просить вирок від 11.07.2023 щодо ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК України в частині призначеного покарання змінити; закрити кримінальне провадження за епізодами протиправних дій ОСОБА_8 від 06.12.2017 та 22.12.2017, на підставі п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України; перекваліфікувати дії ОСОБА_8 за цими епізодами з ч. 3 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі строком на 01 (один) рік, від якого звільнити ОСОБА_8 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності; виключити з резолютивної частини вироку посилання на застосування положень ч. 4 ст. 70 та ч. 1 ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_8 покарання і вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2022 щодо ОСОБА_8 виконувати самостійно. У решті вирок щодо ОСОБА_8 від 11.07.2023 залишити без змін. Посилається на те, що вартість викраденого ОСОБА_8 майна за обома епізодами не перевищує встановленої пунктом 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України суми неоподатковуваного мінімуму із урахуванням положень Закону України від 18.07.2024 № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», що свідчить про необхідність закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння. Однак, оскільки в діях ОСОБА_8 наявна така кваліфікуюча ознака як проникнення у житло, то його дії підпадають під кваліфікацію за ч. 1 ст. 162 КК України, тобто кримінального проступку, чим не погіршується становище обвинуваченого. При цьому, просить взяти до уваги при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ті факти, що останній не працевлаштований та не має достатнього доходу, і призначити йому покарання у виді обмеження волі. Разом з тим, звертає увагу на те, що на даний час сплив передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України строк давності (три роки), перебіг якого не зупинявся і не переривався.
Кримінальне провадження розглядається за відсутності обвинуваченого, сторони захисту та потерпілої сторони, неявка яких, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає його розгляду. При цьому, апеляційний суд бере до уваги те, що; повідомлення про час та місце розгляду кримінального провадження вказаним учасникам кримінального провадження направлено відповідно до вимог законодавства і вони вважаються належним чином повідомленими про час та місце апеляційного розгляду; даних про поважність причин неявки та заяви про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший термін від потерпілої ОСОБА_9 не надходило, а від обвинуваченого ОСОБА_8 не надходило клопотання про бажання брати участі в апеляційному розгляді, і при цьому в зміненій апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення становища обвинуваченого; відповідно до ст. 28 КПК України кримінальне провадження повинно бути розглянуте і процесуальні рішення повинні бути прийняті у розумні строки; прокурор не заперечувала щодо розгляду апеляційної скарги без участі сторони захисту та потерпілої сторони.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, промову прокурора ОСОБА_5 , яка частково підтримала змінену апеляційну скаргу та просила змінити вирок щодо ОСОБА_8 , а саме перекваліфікувати його дії з ч. 3 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України, призначити йому покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі на строк 01 (один) рік, від якого звільнити ОСОБА_8 у зв`язку з закінченням строків давності, та виключити з вироку посилання на застосування положень ч. 4 ст. 70 та ч. 1 ст. 71 КК України, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів уважає, що змінена апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Апеляційний суд, перевіривши матеріали кримінального провадження, приходить до висновку, що доводи зміненої апеляційної скарги частково знаходять своє підтвердження з огляду на таке.
09.08.2024 набув чинності Закон України від 18.07.2024 № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до статті 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).
Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Частиною 2 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) встановлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Аналіз вказаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір викраденого майна перевищує розмір, встановлений ст. 51 КУпАП, а саме 02 (два) неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.
Згідно з частиною 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пунктом 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.
Зі змісту вироку вбачається, що кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 185 КК України, ОСОБА_8 вчинив 06.12.2017 та 22.12.2017. Діями ОСОБА_8 було заподіяно матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_9 за епізодом від 06.12.2017 в розмірі 400, а за епізодом від 22.12.2017 844 грн 35 коп.
Станом на 01.01.2017 прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1600 грн, а 50 відсотків від його розміру становили 800 грн.
Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становив 1600 грн (800?2 = 1600).
Як вбачається з вироку, діями ОСОБА_8 заподіяні матеріальні збитки потерпілій ОСОБА_9 під час кожного з епізодів є меншими, ніж 1600 грн.
Положеннями ч. 1 ст. 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 6 ст. 3 КК України).
Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч. 1 ст. 5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Враховуючи те, що вартість таємно викраденого ОСОБА_8 майна становить за епізодом від 06.12.2017 400 грн, а за епізодом від 22.12.2017 844 грн 35 коп, тобто ці суми були меншими за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, а саме 1600 грн, апеляційний суд вважає, що з огляду на передбачений статтею 58 Конституції України і статтею 5 КК України принцип зворотної дії закону в часі та з урахуванням вищенаведеного, вчинені ОСОБА_8 кримінальні правопорушення не підпадають під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України, а саме у даному випадку за ч. 3 ст. 185 КК України.
Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.
Пунктом 4-1 частини 1 статті 284 КПК України визначено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
За змістом ч. 3 ст. 479-1 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує.
Відповідно до п. 1-2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої цієї статті, якщо підозрюваний, обвинувачений заперечує проти закриття за цією підставою.
Беручи до уваги наведене вище, апеляційний суд зазначає, що у даному випадку наявні правові підстави для закриття кримінального провадження у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
Однак, оскільки вчинені ОСОБА_11 діяння поєднані з проникненням у житло потерпілої, то дії засудженого підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 162 КК України, з огляду на таке.
Частиною 3 статті 337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод,
суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч. 1 ст. 12 КК).
З огляду на зміст ч. 1 ст. 162 КК України, дії кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч. 3 ст. 185 КК України, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище засудженого.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 162 КК України, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судом першої інстанції, не вдаючись до оцінки/переоцінки доказів, оскільки сторонами кримінального провадження такі обставини не оспорюються.
Об`єктивна сторона ст. 162 КК України полягає, серед іншого, у незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи, як це встановлено судом першої інстанції у цьому кримінальному провадженні.
Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.
Суди першої інстанції встановив, що ОСОБА_8 усвідомлював, що житло, до якого він протиправно проник, перебуває у володінні іншої особи, що не заперечувалося і стороною захисту.
На підставі наведеного, враховуючи положення ч. 3 ст. 337 КПК України, апеляційний суд вважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_8 за епізодами від 06.12.2017 та 22.12.2017 з ч. 3 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України і призначити йому покарання в межах санкції цієї частини статті й відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України змінити вирок щодо ОСОБА_8 .
Вказане узгоджується з висновком та позицією ОП ККС ВС, які містяться у постанові від 07.10.2024 (справа № 278/1566/21, провадження № 51-2555кмо24).
Тому, вимоги зміненої апеляційної скарги про закриття кримінального провадження за епізодами протиправних дій ОСОБА_8 від 06.12.2017 та 22.12.2017 на підставі п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України задоволенню не підлягають, оскільки являються безпідставними та необґрунтованими, так як не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.
У ході вирішення питання про призначення виду і розміру покарання колегія суддів, зважаючи на положення статей 50, 65 КК України, бере до уваги, зокрема, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше судимий, офіційно не працевлаштований та не має постійного джерела доходу, має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується, на обліках у лікарів психіатра чи нарколога не перебуває, під розгляду кримінального провадження судом першої інстанції визнав вину та розкаявся у вчиненому.
З огляду на це, колегія суддів уважає, що покарання, призначене в межах санкції ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі на строк 01 (один) рік, про призначення якого порушує питання сторона обвинувачення, буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав сприймати таке покарання явно несправедливим апеляційний суд не вбачає.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 162 КК України, вчинені ОСОБА_8 06.12.2017 та 22.12.2017, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до кримінальних проступків, так як санкцією ч. 1 ст. 162 КК України передбачено максимальне покарання у виді обмеження волі на строк до трьох років.
З огляду на наведене, колегія суддів бере до уваги те, що з часу вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України кримінального правопорушення до моменту прийняття апеляційним судом рішення сплив строк давності. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що востаннє ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення 22.06.2018 та 04.08.2018, що підтверджується копією вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2022.
Разом з тим, у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази, про те, що після вчинення кримінального правопорушення до моменту прийняття апеляційним судом рішення, обвинувачений ОСОБА_8 ухилявся від досудового розслідування або суду. При цьому апеляційний суд бере до уваги і те, що сторона обвинувачення не посилалась на наявність даних про те, що після вчинення кримінального правопорушення до моменту прийняття апеляційним судом рішення, обвинувачений ОСОБА_8 ухилявся від досудового розслідування або суду, оголошувався розшук і кримінальне провадження зупинялось.
Тому, колегія суддів уважає, що встановлений ст. 49 КК України перебіг строку давності, у тому числі з моменту вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень 22.06.2018 та 04.08.2018, не зупинявся і не переривався.
Враховуючи вищенаведене, а також відсутність клопотання з боку сторони захисту про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 162 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, колегія суддів уважає за можливе звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від призначеного покарання у виді обмеження волі на строк 01 (один) рік на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України.
Тому, доводи зміненої апеляційної скарги в цій частині визнаються слушними.
Оскільки вирок щодо ОСОБА_8 від 11.07.2023 змінюється, а обвинувачений звільняється від покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України, то відповідно з вироку Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.07.2023 підлягають виключенню посилання на положення ч. 4 ст. 70 та ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_8 покарання, а тому вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2022 щодо ОСОБА_8 , яким останньому призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки 08 (вісім) місяців, належить виконувати самостійно, що в свою чергу свідчить про обґрунтованість доводів зміненої апеляційної скарги й у цій частині.
При цьому, слушними апеляційний суд визнає і доводи апеляційної скарги про те, що суд при призначенні ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 та ст. 71 КК України, двічі врахував один і той самий вирок від 18.07.2022, що є неприпустимим.
За таких обставин, зміна апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.07.2023 щодо ОСОБА_8 зміні.
Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Змінену апеляційну скаргу заступника керівника Закарпатської обласної прокуратури задовольнити частково.
Вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.07.2023 щодо ОСОБА_12 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_12 за епізодами від 06.12.2017 та 22.12.2017 з ч. 3 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України.

Призначити ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 162 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 01 (один) рік.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_14 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 162 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частин вироку Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.07.2023, посилання суду на необхідність застосування вимог ч. 4 ст. 70 та ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_13 покарання.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.04.2022 щодо ОСОБА_12 виконувати самостійно.

У решті вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.07.2023 щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційним судом, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк із моменту вручення йому копії ухвали.

Судді