печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

захисника підозрюваного ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , процесуального керівника у кримінальному провадженні - прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_4 на повідомлення від 12 липня 2024 року про підозру та на повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 02 вересня 2024 року про підозру у кримінальному провадженні № 0000530 від 23 жовтня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

18.09.2024 до Печерського районного суду міста Києва надійшла скарга захисника підозрюваного ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_4 на повідомлення від 12 липня 2024 року про підозру та на повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 02 вересня 2024 року про підозру у кримінальному провадженні №0000530 від 23 жовтня 2023 року.

В обґрунтування доводів та вимог скарги адвокат вказує, що повідомлення про підозру та повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.2 ст.190, ч.2 ст.332 КК України є необґрунтованими та ґрунтуються лише на припущеннях органу досудового розслідування, оскільки вони вручені без достатніх доказів на підтвердження обставин інкримінованих діянь, у повідомленні про підозру відсутні фактичні обставини події, підтвердженні доказами, які б вказували на наявність складу злочину, передбаченого ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.2 ст.190, ч.2 ст.332 КК України.

Захисник в судовому засіданні вимоги скарги підтримав та просив її задовольнити.

Прокурор в судовому засідання заперечував щодо вимог скарги, вказуючи на її необґрунтованість та безпідставність. Одночасно прокурор подав до суду письмові заперечення на скаргу.

Заслухавши позицію учасників розгляду, дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Вказана норма знайшла своє втілення і в національному законодавстві, як на конституційному рівні, а саме в ст. 55 Конституції України, так і на рівні кримінального процесуального Закону, в статті 24 КПК України, якою законодавцем кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Судовим розглядом встановлено, що слідчими Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань розслідується кримінальне провадження № №0000530 від 23 жовтня 2023 року.

12.07.2024 ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні повідомлено про підозру за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.2 ст.190 КК України.

02.09.2024 ОСОБА_6 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.358, ч.2 ст.190, ч.2 ст.332 КК України.

10.09.2024 постановою заступника Генерального прокурора строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000530 продовжено до 3-х місяців, тобто до 12.10.2024, включно.

12.09.2024 досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000530 завершено. Розпочато виконання вимог ст.290 КПК України із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і їх захисниками. Матеріали провадження надані для ознайомлення стороні захисту в повному обсязі.

Згідно з положеннями п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскарженні повідомлення слідчого, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.

Підозрою є обґрунтоване припущення слідчого та/або прокурора про вчинення особою кримінального правопорушення. Право підозрюваного "знати, у вчинені якого кримінального правопорушення його підозрюють", що визначено пунктом 1 частини третьої статті 42 КПК України, кореспондує обов`язок сторони обвинувачення довести це до його відома, повідомити про наявність підозри та роз`яснити її зміст.

Повідомлення про підозру - один з найважливіших етапів стадії досудового розслідування, що становить систему процесуальних дій та рішень слідчого або прокурора, спрямованих на формування законної і обґрунтованої підозри за умови забезпечення особі, яка стала підозрюваним, можливості захищатись усіма дозволеними законом засобами і способами. Цим актом у кримінальному провадженні вперше формулюється та обґрунтовується підозра конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Викладена у письмовому повідомленні підозра є підґрунтям для виникнення системи кримінально-процесуальних відносин та реалізації засади змагальності у кримінальному провадженні, і у такий спосіб з`являються можливості для підозрюваного впливати на наступне формулювання обвинувачення.

Сформульована підозра встановлює межі, в рамках яких слідчий зможе найефективніше закінчити розслідування, а підозрюваний, його захисник та законний представник одержують можливість цілеспрямованіше реалізовувати функцію захисту. З моменту повідомлення особі про підозру слідчий, прокурор набувають щодо підозрюваного додаткових владних повноважень, а особа, яка отримала статус підозрюваного, набуває процесуальних прав та обов`язків, визначених статтею 42 КПК України.

Загальний порядок повідомлення про підозру передбачений главою 22 КПК України, яка має назву "Повідомлення про підозру" та складається з таких статей: "Випадки повідомлення про підозру" (стаття 276); "Зміст письмового повідомлення про підозру" (стаття 277); "Вручення письмового повідомлення про підозру" (стаття 278). Отже, саме така побудова глави дає підстави зробити висновок, що законодавець пов`язує процесуальну діяльність із повідомлення про підозру з сукупністю процесуальних дій слідчого та/або прокурора, зміст яких полягає у встановленні юридичних і фактичних підстав для повідомлення про підозру (стаття 276 КПК), складанні письмового процесуального документа (повідомлення про підозру) (стаття 277 КПК) та його врученні особі (стаття 278 КПК).

Так, згідно з ст. 277 КПК України, повідомлення про підозру має містити, зокрема, такі відомості: прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення (п. 1 абз. 2 ч. 1); підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення (п. 8 абз. 2 ч. 1). Отже, ст. 277 КПК України регламентує, що в обох випадках ідеться про одну й ту саму особу прокурора. Більше того, за структурою повідомлення про підозру, визначеною в Кодексі й навіть розбитою на пункти, підпис прокурора, який здійснив повідомлення про підозру, ставиться після роз`яснення прав підозрюваного (п. 7 абз. 2 ч. 1). Тому роз`ясняти права підозрюваного має виключно прокурор, який прийняв процесуальне рішення, - склав, тобто безпосередньо здійснив, повідомлення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Згідно ч. 1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, встановленому ст. 278 КПК України, і складається з двох послідовних дій слідчого, прокурора: 1) складення повідомлення про підозру - процесуального акта; 2) вручення його особі, підозрюваній у вчиненні кримінального правопорушення.

Приписами статті 277 КПК України визначено, що повідомлення про підозру має містити відомості, в тому числі і зміст підозри; правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру.

Склад кримінального правопорушення містить сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретне кримінальне правопорушення. Кожний склад кримінального правопорушення обов`язково складається з об`єкту злочину, об`єктивної сторони, суб`єкту злочину, суб`єктивної сторони.

Законодавець вимагає від органів досудового розслідування доводити «обов`язкові» ознаки складу кримінального правопорушення навіть при повідомленні первинної (по гарячих слідах) підозри у вчиненні злочину.

Отже, зі змісту повідомлення про підозру сторонній спостерігач має зрозуміти, що конкретна фізична особа вчинила у конкретний проміжок часу, з якою метою, яким чином це відбулась, які знаряддя для цього використовувались і коли закінчились протиправні дії. Підтвердження тих чи інших обставин здобуваються під час проведення досудового розслідування, проте обставини злочину викладаються одразу і у подальшому є процесуальним орієнтиром для суду.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві.

Згідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Зокрема, у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року зазначено, що «обґрунтована підозра» означає існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, крім того, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994, суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Так, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Крім того, у справі "K.F. проти Німеччини" "обґрунтована підозра" передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

У рішенні від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. При цьому тлумачення поняття «обґрунтованості» буде залежати від усіх обставин справи (рішення від 30.08.1990 р. у справі «Fox, Campbell and Hartly проти Сполученого Королівства»). Обґрунтованість підозри не може встановлюватися in abstracto або ґрунтуватися на суб`єктивних припущеннях, а має підкріплюватися у кримінальному провадженні конкретними доказами. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи. Слідчий суддя в жодному випадку не повинен встановлювати причетність особи поза розумним сумнівом, втім, обґрунтована підозра має підтверджуватися конкретними фактами та обставинами, що можуть переконати об`єктивного спостерігача, тобто не професіонала у сфері права, в існуванні зв`язку між діями особи та подією. Такі фактичні обставини повинні бути чіткими та зрозумілими і знайти своє відображення у відповідному рішенні компетентного органу.

Отже обґрунтованість підозри містить у собі два аспекти, перший стосується питання права: підозра має стосуватися правопорушення, передбаченого законом, другий стосується питання факту: мають бути доведені обставини, які за розумного та неупередженого тлумачення викликають підозру щодо причетності певної особи до певного кримінального правопорушення.

За такого, слідчий суддя на стадії досудового розслідування для вирішення питання, зокрема, щодо обґрунтованості підозри не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини особи/осіб у вчиненні кримінального правопорушення чи її відсутності, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи/осіб до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Отже, при вирішенні питання щодо обґрунтованості підозри ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень вірогідною та достатньою.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.2 ст.190, ч.2 ст.332 КК України, а саме у пособництві в підробленні офіційного документа, який видається установою і який надає права, з метою використання його іншою особою, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, у сприянні в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, порадами, вказівками, наданням засобів вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

Згідно з доводами сторони обвинувачення, обґрунтованість підозри щодо вчинення ОСОБА_6 інкримінованих йому кримінальних правопорушень сторона обвинувачення підтверджує сукупністю зібраних доказів, в тому числі:

- протоколом огляду мобільного телефону ОСОБА_7 ;

- допитом свідка ОСОБА_8 , Голови Броварського районного суду Київської області, який повідомив, що не був обізнаний у злочинних намірах ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , однак підтвердив що видавав наказ на відрядження судді;

- допитом свідка ОСОБА_9 , начальника ТУ ДСА в Київській області, яка підтвердила що 20.03.2023 до неї звертався суддя ОСОБА_7 за консультацією з приводу правильності тексту запрошення на конференцію;

- трафіками мобільного терміналу щодо пересування ОСОБА_7 ;

- відповіддю представника Торгово-промислової палати України в Австрії Райнера ОСОБА_10;

- листом Торгово-промислової палати України;

- інформацією з ДПС України про перетин ОСОБА_7 державного кордону в березні 2023 року.

Сторона захисту заперечує причетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, вказуючи на незаконність повідомленої підозри ОСОБА_6 , а також повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, опираючись на їх необґрунтованість.

Щодо повідомлення про підозру за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України слідчий суддя звертає увагу на наступне:

Так, відповідно до змісту підозри «своїми умисними діями, які полягали у пособництві в створенні та направленні підробленого листа-запрошення на адресу міськрайонного суду, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ввели голову Броварського міськрайонного суду Київської області в оману, що спричинило внесення ним неправдивих відомостей в офіційний документ - наказ №45с-г від 21.03.2023 щодо мети та підстави службового відрядження».

Саме за ці дії ОСОБА_6 повідомлено про те, що він підозрюється у пособництві в підробленні офіційного документа, який видається установою, яка має право видавати такі документи і який надає права, з метою використання його іншою особою, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 358 КК України.

Однак, у кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру як виконавцю злочину, передбаченого частинами 1-3 ст. 358 КК України.

Водночас, притягнення до кримінальної відповідальності особи в якості пособника (ч. 5 ст. 27 КК України) без притягнення до кримінальної відповідальності особи, яка є виконавцем підроблення офіційного документа (ст. 358 КК України), порушує правові висновки, що містяться в практиці ЄСПЛ, в якій вироблено сталий підхід стосовно неможливості саме такого судового рішення. Окрім того, його ухвалення порушує й принцип презумпції невинуватості особи, який є невід`ємним елементом права на справедливий суд.

Згідно з дослідженими в судовому засіданні документами, наданими сторонами кримінального провадження, слідує, що виконавця документа, який сторона обвинувачення вважає підробленим, не встановлено та до кримінальної відповідальності в установленому законом порядку не притягнуто.

Принцип презумпції невинуватості є однією з основних засад кримінального провадження як відповідно до чинного законодавства України, так і згідно з практикою ЄСПЛ. Метою принципу презумпції невинуватості є унеможливлення притягнення до відповідальності невинуватих осіб, убезпечення людини від свавілля держави та обов`язку доводити перед нею свою невинуватість. Стаття 6 ЄКПЛ визначає, що «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку». У своїх прецедентних рішеннях ЄСПЛ виробив критерії, за якими поведінка державних органів буде вважатися порушенням презумпції невинуватості, а отже, і порушенням державою Конвенції.

Визначення поняття презумпції невинуватості закріплено в рішенні у справі Minelli v. Switzerland. ЄСПЛ ухвалив, що без доведення попередньої вини обвинуваченого в порядку, встановленому законом, і зокрема, без надання обвинуваченому можливості скористатися правом на захист, судове рішення відносно нього породжує відчуття того, що обвинувачений є справді винним. У справі Barbera, Messegue et Jabardo v. Spain ЄСПЛ зазначив, що «п. 2 статті 6 вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного. З цього принципу слідує також, що обов`язком обвинувачення є інформування особи про висунуті обвинувачення, щоб вона могла підготувати та належним чином представити аргументи на свій захист». Тобто, цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буда доведена відповідно до закону.

ЄСПЛ чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. ЄСПЛ неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого ( Bohmerv. Germany, 54, 56 ; Nestakv. Slovakia, §§88-89)...».

Аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в рішенні ЄСПЛ у справі «Шагін проти України»: «…суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого п. 1 ст. 6 (рішення у справі «Альне де Рібемон проти Франції» від 10.02.1995). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, «яку обвинувачено у вчиненні злочину», є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, … стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які … визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом. Отже, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють …, або ж обвинувачують у вчиненні злочину, … та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (див. рішення у справі «Ісмаїлов та інші проти Росії»)...».

Такий перелік рішень ЄСПЛ щодо порушення презумпції невинуватості не є вичерпним і свідчить про те, що дотримання презумпції невинуватості є вкрай важливим і недотримання якої є наслідком порушення п. 2 ст. 6 ЄКПЛ, ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

Принцип презумпції невинуватості, як зазначалося вище, знаходить своє вираження, насамперед, в Основному Законі України, стаття 62 якого визначає, що «Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду».

У КПК України принцип презумпції невинуватості передбачено серед засад кримінального провадження. Згідно зі ст. 17 цього Кодексу особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

У рішенні № 3-р(іі)/2022 від 08.06.2022 за конституційною скаргою щодо відповідності конституції України (конституційності) п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України (справа щодо презумпції невинуватості) Конституційний Суд України зазначив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. У цьому рішенні Конституційний Суд України зазначає, що конституційний принцип презумпції невинуватості є багатоаспектним, діє на всіх стадіях кримінального провадження та навіть після його завершення, адже сутність цього принципу полягає в тому, що презумпція стосовно непричетності особи до вчинення кримінального правопорушення має універсальний характер, поширюється на всі сфери суспільного життя особи та діє доти, доки її не спростовано належним чином, тобто, за приписами ст. 62 Конституції України, у законному порядку й обвинувальним вироком суду. У розумінні зазначених конституційних приписів метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється/здійснювалось кримінальне провадження, від будь-яких виявлених у зв`язку із цим форм осуду від публічної влади, унаслідок чого піддано сумніву непричетність такої особи до вчинення кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. За частиною першою ст. 62 Конституції України лише обвинувальний вирок суду є тим судовим актом, у якому повинна бути встановлена винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, тому інші акти публічної влади не можуть містити жодних позицій щодо винуватості особи, навіть у вигляді припущень стосовно такої винуватості.

Таким чином, згідно з усталеним підходом у практиці ЄСПЛ обставини, встановлені у виділеній справі, в якій не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиційного значення для їхньої справи. Статус доказів, що використані в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їхня чинність - обмежуватися цим конкретним судовим провадженням. Більше того, проаналізована та процитована вище практика ЄСПЛ вказує на те, що у разі, коли не доведено у встановлений законом спосіб та належними і допустимими доказами факту вчинення особою надання/одержання неправомірної вигоди, не може мати місця й пособництво у вчиненні відповідного кримінального правопорушення. Зворотній підхід, а саме постановлення обвинувального вироку стосовно пособника (ч. 4 ст. 27 КК України) за відсутності в обвинувальному акті та вироку суду щодо особи, яка підробила офіційний документ (ст. 358 КК України), не притягнувши до кримінальної відповідальності і не визнавши винуватим у вчиненні злочину ймовірного виконавця кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України, є порушенням презумпції невинуватості, який гарантується положеннями Конвенції, усталеною практикою ЄСПЛ, а також Конституцією України та законами України.

Злочинна змова як базова властивість співучасті загалом передбачає й те, що кримінальне правопорушення, стосовно якого має місце співучасть, вважається закінченим саме залежно від поведінки виконавця. Тобто, спільне кримінальне правопорушення для співучасників вважається закінченим з моменту, коли у діях виконавця має місце закінчений склад відповідного кримінального правопорушення.

Так, підроблення офіційного документа (ст. 358 КК України) вважається закінченим кримінальним правопорушенням з того моменту, коли особа склала, видала завідомо неправдивий офіційний документ, внесла до офіційного документа завідомо неправдиві відомості, вчинила інше підроблення офіційного документа. Саме з цього моменту таке спільне кримінальне правопорушення, у вчиненні якого брали участь співучасники, є закінченим та впливає на кримінально-правову оцінку всіх осіб, які брали участь у спільному вчиненні відповідного кримінального правопорушення. Водночас якщо виконавець, який реалізовує первинний рівень кримінального правопорушення, з тих чи інших причин не доводить до кінця підроблення офіційного документа, то його дії слід кваліфікувати як замах на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України. Відповідно й дії інших співучасників у такому разі підлягатимуть кваліфікації як замах на співучасть в одержанні підробленні офіційного документа.

Як передбачено в п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, однією з обставин, що підлягає доказуванню в будь-якому кримінальному провадженні, є подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). Керуючись таким нормативним приписом, у кримінальних провадженнях про пособництво у вчиненні кримінального правопорушення має бути доведена подія кримінального правопорушення особи, яка підробила офіційний документ, зокрема й установлена стадія вчинення кримінального правопорушення, яка, як зазначалося вище, визначається залежно від завершеності протиправної поведінки особи та впливає на відповідну кримінально-правову оцінку інших співучасників.

Тобто, без установлення того факту, що особа підробила офіційний документ і її посягання є закінченим, неможливим є й притягнення до кримінальної відповідальності пособника в підробленні офіційного документа, зокрема й визначення стадії вчинення ним кримінального правопорушення, вирішення інших кримінально-правових питань, обумовлених змовою як основною властивістю співучасті у вчиненні кримінального правопорушення.

Відтак, притягнення до кримінальної відповідальності особи за пособництво в підробленні офіційного документа без належно встановленого факту самого підроблення є порушенням презумпції невинуватості, яка гарантується ЄКПЛ, рішеннями ЄСПЛ, Конституцією України та нормами КПК України.

Крім того, як передбачено в примітці ст. 358 КК України, під офіційним документом у цій статті слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

При встановленні ознак офіційного документа як предмета кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України, слід керуватися такими критеріями:

1) документ має бути складено, видано чи посвідчено відповідною особою в межах її компетенції за визначеною законом формою та з належними реквізитами;

2) зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер - підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків.

Окрім того, така правова позиція викладена у постановах ВСУ щодо ознак предмета службового підроблення (справи № 5-10кс13, № 5-50кс15), яка зводиться до того, що нормативне визначення службового підроблення визнає офіційними документами ті з них, що складаються і видаються службовими особами від імені органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ та організацій, незалежно від форми власності, які посвідчують певні факти і події, що мають правове значення. Ці документи мають бути належним чином складені за формою та містити необхідні реквізити.

Невідповідність документа хоча б одному з наведених критеріїв перешкоджає визнанню його офіційним.

Поняття офіційного документа згідно з приміткою ст. 358 КК України є однаковим як щодо ст. 358, так і щодо ст. 366 цього Кодексу.

Вказана вище правова позиція викладена у багатьох рішеннях ККС ВС. Зокрема, в постанові ККС ВС від 13.09.2018 у справі № 607/10931/14-к, постанові ККС ВС від 20.10.2022 у справі № 161/17634/19, постанові ККС ВС від 10.04.2019 у справі № 760/20768/15-к.

Запрошення, зокрема й листи-запрошення на конференцію є невід`ємним атрибутом ділового етикету. Запрошення на участь в конференції пишуться на фірмових бланках. У тексті запрошення основною інформацією є хто, кого, куди, коли, з якої нагоди запрошує. Таким чином, у листі-запрошенні на конференцію вказується назва заходу, мета його проведення, число, час і місце провадження, контакти організатора для збору додаткових відомостей, номер телефону або адреса сайту, якщо потрібна попередня реєстрація, тощо.

Водночас вказані вимоги щодо листа запрошення, зокрема на конференцію, висуваються виключно в навчальній літературі, зокрема в посібниках стосовно оформлення основних видів документів.

Лист-запрошення, зокрема на конференцію не передбачений жодним нормативно-правовим актом, вимоги до його форми не передбачені в законодавстві України, а виступають елементом ділового спілкування між особою/установою/організацією, яка організовує конференцію чи інший захід, та особою/установою/організацією, яку запрошують до участі в такій конференції. Логічні елементи листа-запрошення відрізняються залежно від адресанта такого листа-запрошення та не є обов`язковими.

Таким чином, форма листа-запрошення, зокрема на конференцію, будь-яким законом чи підзаконним нормативно-правовим актом не затверджувався. Тому вказаний документ, хоча й видається підприємством, установою, організацією або окремою особою, однак він не володіє такою властивістю, як визначена законом форма, яка є обов`язковою ознакою документа як предмета складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України.

Як вбачається з аналізу змісту листів-запрошень, зокрема на конференцію, він має внутрішньо-зовнішній характер, оскільки, насамперед, використовується організатором конференції, адресантом листа-запрошення, для обліку тих осіб, які запрошені організатором для участі в конференції (внутрішній характер), а також передбачає інформування передбачуваного учасника відповідного заходу, зокрема конференції, про його/її проведення та запрошення відповідної особи до участі в такому заході / конференції (зовнішній характер). Наявність у відповідному листі-запрошенні певних елементів документа, як-от підпис керівника установи/організації, яка організовує відповідний захід, відтиск печатки відповідної установи/організації має виключно інформативний характер, і їх наявність не потягла і не могла потягнути зміну чи припинення певних правовідносин, заподіяння будь-якої шкоди правам громадян та інтересам держави.

Таким чином, лист-запрошення на конференцію не відповідає такій ознаці офіційного документа, як юридично-значущий характер інформації, яка повинна міститися в такому документі - лист-запрошення не підтверджує та не засвідчує конкретні події, явища або факти, сама по собі не спричиняє чи нездатна спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків.

Ураховуючи викладене вище, слідчий суддя доходить до висновку, що лист-запрошення на захід, зокрема на конференцію/, не є офіційним документом, предметом складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України, оскільки:

1) форма листа-запрошення на захід, зокрема на конференцію, не зафіксовано в жодному нормативно-правовому акті України;

2) інформація, що міститься в листі-запрошення на захід, зокрема на конференцію, не маю юридично-значущого характеру. Ця інформація не підтверджує та не засвідчує конкретні події, явища або факти, які мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків.

Водночас жодний з наданих стороною обвинувачення доказів не підтверджує те, що ОСОБА_6 мав умисел на введення в оману голову Броварського міськрайонного суду Київської області, що спричинило внесення ним неправдивих відомостей в офіційний документ - наказ №45с-г від 21.03.2023 щодо мети та підстави службового відрядження судді ОСОБА_7 . Окрім того сам факт відсутності виконавця - особи, якій інкриміновано внесення неправдивих відомостей в офіційний документ - наказ №45с-г від 21.03.2023 вказує на необґрунтованість повідомлення про підозру ОСОБА_6 в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України.

Щодо підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, то слідчий суддя, оцінюючи надані сторонами докази, звертає увагу на наступне:

Так, відповідно до змісту підозри «у період з 19.03.2023 по 21.03.2023 у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами, що належать державі, шляхом обману за попередньою змовою із ОСОБА_7 …. Враховуючи, що суддя ОСОБА_7 , маючи умисел на заволодіння чужими коштами, за попередньою змовою із ОСОБА_6 не повідомив Територіальне управління Державної судової адміністрації України в області про те, що не брав участь у конференції, на яку був відряджений наказом Голови міськрайонного суду області від 21.03.2023 №45c-г, як зазначено у наказі, не виконував обов?язки судді, а натомість подорожував у період відрядження, ОСОБА_7 було виплачено Державною судовою адміністрацією України на його особистий зарплатний рахунок за період із 21.03.2023 по 07.04.2023 заробітну плату у сумі 57 296,31 гривень відповідно. Грошовими коштами у сумі 57 296,31 грн., якими суддя ОСОБА_7 заволодів шляхом обману, розпорядився на власний розсуд».

Підставою для притягнення до кримінальної відповідальності особи є наявність у вчинених нею діях всіх ознак складу кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 2 КК України), де поряд з об`єктивними ознаками є суб`єктивні.

Загальноприйнятим визначенням суб`єктивної сторони кримінального правопорушення є психічне ставлення особи до вчиненого нею суспільно небезпечного діяння, яке характеризується конкретною формою вини, мотивом і метою. Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення - це його внутрішня сторона, тобто психічна діяльність особи, що відображає ставлення її свідомості та волі до суспільно небезпечного діяння, яке нею вчиняється, і до його наслідків.

У ч. 1 ст. 190 КК України зазначено, що заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство). Тобто законодавець передбачив два способи вчинення шахрайства - це обман і зловживання довірою. Основною ознакою, що характеризує суб`єктивну сторону кримінального правопорушення, є вина. Вина як невід`ємний елемент суб`єктивної сторони кримінального правопорушення і обов`язкова ознака складу кримінального правопорушення нерозривно пов`язана з об`єктом і об`єктивною стороною. Вона найбільше зосереджує в собі ознаки об`єкта і об`єктивної сторони, відображаючи те, як ці ознаки проходять крізь призму свідомості і волі.

Обов`язковими ознаками суб`єктивної сторони шахрайства визнаються вина у формі прямого умислу і корислива мета. Вина при вчиненні шахрайства характеризується прямим умислом. Зміст прямого умислу, утворюють два моменти - інтелектуальний і вольовий. Згідно зі ст. 24 КК України кримінальне правопорушення вважається вчиненим умисно, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання. Вольовий момент прямого умислу, згідно зі ст. 24 КК України, характеризується бажанням особи настання суспільно небезпечних наслідків, а інтелектуальний момент містить дві ознаки - усвідомлення суспільно небезпечного характеру вчиненого діяння і передбачення суспільно небезпечних наслідків.

Шахрайство з суб`єктивної сторони характеризується наявністю у суб`єкта кримінального правопорушення прямого умислу, тобто особа усвідомлює, що позбавляє потерпілого чужого майна або права на майно, передбачає неминучість або реальну можливість шкідливих наслідків своїх дій, що виражаються в заподіянні майнової шкоди власникові, і бажає настання цих наслідків.

Загальноприйнятою в теорії кримінального права стала позиція, згідно з якою ознаками суб`єктивної сторони кримінального правопорушення поряд із виною факультативно можуть виступати мотив і мета.

Мотив вчинення шахрайства є факультативною ознакою. Корислива мета здебільшого являє собою конкретне втілення корисливих мотивів, які не є, на відміну від корисливої мети, обов`язковою ознакою складу шахрайства. В українській мові «корисливість» означає «прагнення до власної вигоди, наживи». Корисливість - це матеріальні потреби людини, задовольняючи які, вона вчиняє кримінальне правопорушення.

У теорії кримінального права і практиці його застосування корислива мета виходить за рамки поняття матеріальних потреб. Це означає, що наявність корисливої мети у людини визнається не тільки тоді, коли вона прагне особистого збагачення, а й у тих випадках, коли розкрадання здійснюються заради одержання матеріальної вигоди для інших осіб. Водночас, використання особою неналежного документа не з корисливих бажань, а вимушено, з метою покриття понесених нею в період службового відрядження витрат, не утворює склад кримінального правопорушення.

Суб`єктивна сторона шахрайства (вина, мотив, мета) характеризується прямим наміром і корисливою метою: особа навмисне робить розкрадання чужого майна або набуває права на нього з корисливою метою, передбачає суспільно небезпечні наслідки та бажає їх настання. Особа вчиняє це кримінальне правопорушення з конкретною метою (мета виникає до початку використання способів шахрайства - обману або зловживання довірою), як правило, здійснивши приготування до кримінального правопорушення.

У ст. 190 КК України прямо не вказується мотив як обов`язкова ознака, але він випливає із змісту статті. Корислива мета шахрайства полягає в прагненні винного до збагачення, як особистого так і близьких йому фізичних осіб, юридичних осіб, з функціонуванням яких безпосередньо пов`язане його матеріальне благополуччя або ж будь-яких інших осіб, які діють з ним у співучасті. І саме встановлення мети і часу її виникнення (до або після заволодіння майном) дає змогу правильно розмежувати шахрайство з нерухомістю і суміжні склади кримінальних правопорушень, цивільно-правові делікти та інші різновиди неправомірної поведінки.

З аналізу судової практики вбачається, що умисел винного має охоплювати момент закінчення кримінального правопорушення.

Шахрайство має матеріальний склад, тому кримінальне правопорушення вважається закінченим з моменту заволодіння чужим майном. Обман, що не призвів до заволодіння чужим майном, визнається відповідно до конкретних обставин готуванням чи замахом на шахрайство.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Тобто встановлення відповідних ознак суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення віднесено законодавцем до предмета доказування стосовно будь-якого кримінального правопорушення навіть у тих випадках, коли відповідні ознаки законодавцем не передбачені у відповідній статті Особливої частини КК України.

Таким чином, шахрайство як кримінальне правопорушення проти власності характеризується єдністю об`єктивних та суб`єктивних ознак, сукупність яких утворюю склад відповідного кримінального правопорушення. З суб`єктивної сторони шахрайство вчиняється за наявності прямого умислу, а особи, які вчиняють шахрайство, керуються корисливою метою і корисливими мотивами, які є основними в їхній поведінці. Вказані суб`єктивні ознаки є обов`язковими у складі шахрайства, а тому в діях особи неможливо встановити наявність ознак складу шахрайства без установлення прямого умислу, корисливого мотиву та мети заволодіння грошовими коштами.

Жодний з наданих стороною обвинувачення доказів не підтверджує те, що ОСОБА_6 мав умисел на заволодіння чужими коштами, за попередньою змовою із ОСОБА_7 , окрім того внаслідок будь-яких дій отримав матеріальну вигоду, тобто діяв з корисливим мотивом та корисливою метою, що вказує на необґрунтованість повідомлення про підозру в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Щодо інкримінованого ОСОБА_6 діяння за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, слідчий суддя, аналізуючи обґрунтованість підозри в цій частині, звертає увагу на наступне:

За версією сторони обвинувачення «Так, ОСОБА_7 , діючи за порадами та вказівками ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що наказ Голови Броварського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_8 від 21.03.2023 №45с-г є підробленим, оскільки за своїм змістом передбачав відрядження судді, оскільки за своїм змістом передбачав відрядження судді ОСОБА_7 у період із 21.03.2023 по 07.04.2023 до міста Відень, Австрія, для участі в конференції з питань допомоги переселенцям, сім`ям з дітьми та дітям-сиротам з України, 21.03.2023 о 19 год 49 хв використав указаний офіційний документ у міжнародному пункті пропуску «Шегині», розташованому за адресою: М11, Шегині, Львівська область, надавши для перевірки працівникам прикордонної служби як підставу для перетину державного кордону, після чого незаконно перетнув державний кордон України.

Своїми умисними діями, які полягали в наданні ОСОБА_7 порад, вказівок та засобів, ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб сприяв в організації незаконного переправлення ОСОБА_7 через державний кордон України всупереч вимогам Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінет Міністрів України від 27.01.2023 №69.

Таким чином, ОСОБА_6 підозрюється у сприянні в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, порадами, вказівками, наданням засобів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України.»

У повідомленні про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_6 , складеному 02.09.2024, відсутні фактичні обставини правопорушення, які сторона обвинувачення вважає встановленими (час та місце вчинення), зокрема не знайшло свого підтвердження про те, що ОСОБА_6 порадив чи надав вказівки ОСОБА_7 перетнути кордон саме 21.03.2023 о 19 год 49 хв, з використанням саме наказу Голови Броварського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_8 від 21.03.2023 №45с-г, тим більше саме у міжнародному пункті пропуску «Шегині».

Крім того, у наданих стороною обвинувачення документах, відсутні дані, що 21.03.2023 о 19 год 49 хв ОСОБА_7 використав саме наказ Голови Броварського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_8 від 21.03.2023 №45с-г у міжнародному пункті пропуску «Шегині» для перетину державного кордону.

Також, ні з тексту самого повідомлення про змінену підозру, ні з матеріалів кримінального провадження не зрозуміло, хто саме надав ОСОБА_7 наказ Голови Броварського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_8 від 21.03.2023 №45с-г, адже його в цей же день було підписано в м. Бровари Київської області, за таких обставин, ОСОБА_7 не міг надати його оригінал, чи належним чином завірену копію для перевірки працівникам прикордонної служби.

З огляду на формулювання підозри саме вищевказаний наказ, як документ був засобом незаконного переправлення особи через державний кордон України, і з огляду на обставини, суб?єкта та дату його виготовлення, відсутні підтверджуючі дані, що він був наданий

ОСОБА_6 для сприяння в перетині кордону ОСОБА_7 .

Крім того, у повідомленні про зміну раніше повідомленої підозри, складеному 02.09.2024, не викладено у яких, активних чи пасивних, діях ОСОБА_6 полягає правопорушення, які його дії чи які докази підтверджуються наявність кожної з цих кваліфікуючих ознак - сприяння незаконному переправленні осіб через Державний кордон України, шляхом надання порад, вказівок та наданням засобів, натомість такі спростовані дослідженими доказами.

Слідчому судді стороною обвинувачення не доведено, що злочин вчинено за попередньою змовою групою осіб.

Відтак, надані та дослідженні в судовому засіданні обвинувальні докази виявилися сумнівними, оскільки прямо не вказують на причетність ОСОБА_6 .

Не надавши слідчому судді письмові докази, які без сумніву доводили би причетність ОСОБА_6 у скоєнні саме ним кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 332 КПК України, сторона обвинувачення позбавила слідчого суддю встановити істину та перевірити докази на предмет їх достовірності та допустимості.

Надані стороною обвинувачення документи не можуть слугувати доказами, які підтверджують те, що саме ОСОБА_6 поза розумним сумнівом вчинив те чи інше кримінальне правопорушення.

Слідчим суддею протягом всього розгляду скарги було створено необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, однак сторона обвинувачення не скористалася такими в повній мірі.

Таким чином, в ході судового розгляду скарги на повідомлення про підозру стороною обвинувачення не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження причетності ОСОБА_6 у скоєнні ним інкримінованих кримінальних правопорушень.

Як вже зазначалося вище, поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ (ч. 5 ст. 9 КПК).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (наприклад, рішення у справі Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom від 30.08.1990 (заяви № 12244/86, 12245/86; 12383/86, § 32) термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 у справі Нечипорук і Йонкало проти України, заява № 42310/04, § 175).

Рівень обґрунтованості, доведеності підозри має корелювати зі ступенем обмеження прав і свобод підозрюваного, що випливають (можуть бути пов`язані) із прийняттям відповідного процесуального рішення (вчинення процесуальної дії): чим більшим є втручання в права, свободи і законні інтереси людини, тим більшою має бути «вага» і «якість» доказів, якими обґрунтовується її причетність до скоєння відповідного кримінального правопорушення. При цьому, стандарти доказування (переконання) поступово зростають з перебігом ефективного розслідування та потребують більш глибокого обґрунтування, що повною мірою узгоджується із об`єктивним розширенням можливостей сторони обвинувачення в цьому напрямку. Зазначене, зокрема, пов`язане із обов`язком слідчого судді, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення.

З огляду на вищенаведені обставини, у слідчого судді відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.358, ч.2 ст.190, ч.2 ст.332 КК України.

Враховуючи, що відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд приймає до уваги, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Соловей і Зозуля проти України» останній зазначив, що суд має перевірити не лише дотримання процесуальних норм національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої особу взято під варту.

Окрім того, слід зазначити, що згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах "Ilgar Mammadov v. Azerbaijan п. 88", "Erdagozv. Turkey п. 51", "Cebotari v. Moldova п. 48" «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення, зокрема у рішенні "Murray v. the United Kingdom".

У рішенні у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

Згідно положень глави 24 КПК України, оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, належить виключно до компетенції суду під час судового розгляду.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Отже, на початковій стадії розслідування суд, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих доказів таких же високих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направлені справи до суду, а тому, за об`єктивним переконанням слідчий суддя приходить до висновку, що доводи сторони обвинувачення, які б пов`язували ОСОБА_6 з інкримінованими йому кримінальними правопорушеннями, а також щодо необхідності перевірки обставин та їх оцінки в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні стосовно здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеності його вини у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, є безпідставними та передчасними.

Зважаючи на викладені обставини, недотримання положень процесуального закону при повідомленні особі про підозру, тягне за собою й взагалі його відсутність, та вказує на неналежність зібраних доказів отриманих після встановлених порушень.

Слідчий суддя приходить до висновку, що твердження сторони обвинувачення, зважаючи на всі викладені у їх сукупності в оскаржуваному повідомленні про підозру ґрунтується на суб`єктивних припущеннях щодо умислу, оскільки не підкріплене конкретними доказами у даному кримінальному провадженні, на що вказує сам текст оскаржуваного повідомлення, що, у свою чергу, дозволяє слідчому судді зробити висновок про відсутність підстав вважати повідомлення від 12.07.2024 про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.2 ст.190 КК України, та повідомлення від 02.09.2024 про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.2 ст.190, ч.2 ст.332 КК України, викладене в оскаржуваних повідомленнях про підозру, обґрунтованим.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 111-135, 277-278, 303, 305-307, 309, 371-372 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Скасувати повідомлення про підозру ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України, складене 12 липня 2024 року у кримінальному провадженні №0000530 від 23 жовтня 2023 року.

Скасувати повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 332 КК України, складене 02 вересня 2024 року у кримінальному провадженні №0000530 від 23 жовтня 2023 року.

Зобов`язати компетентну посадову особу Офісу Генеральної прокуратури вчинити дії щодо виключення з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомостей у кримінальному провадженні №0000530 від 23 жовтня 2023 року про дату та час повідомлення про підозру ОСОБА_6 за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 332 КК України.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів до Київського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1