Справа №583/760/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/454/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

16 жовтня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 583/760/23 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11.05.2023, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 296 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

захисника - адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_10 із ч. 3 ст. 296 на ч. 2 ст. 125 КК, за ч. 4 ст. 185 КК виправдати, а за ч. 1 ст. 357 КК призначити покарання, оскільки кваліфікація дій його підзахисного за ч. 3 ст. 296 КК є невірною, умисел ОСОБА_10 був направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 , а не на порушення громадського порядку. Заперечує причетність ОСОБА_10 до вчинення злочину за ч. 4 ст. 185 КК, оскільки банківську картку йому передав товариш ОСОБА_14 , який безпідставно не був допитаний судом першої інстанції за наявності клопотання сторони захисту з цього приводу;

- обвинувачений ОСОБА_15 просить також скасувати вирок суду, оскільки суд розглянув справу неповно, істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону і безпідставно відмовив у допиті свідка ОСОБА_14 , який знайшов банківську картку і передав її йому. Вважає необґрунтованим посилання суду як на доказ його вини за ч. 4 ст. 185 КК добровільне відшкодування шкоди, оскільки кошти потерпілій ОСОБА_16 були повернуті матір`ю ОСОБА_14 . Кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 296 КК є неправильною, умисел був направлений на заподіяння ОСОБА_13 тілесних ушкоджень через конфлікт останнього з його матір`ю.

На початку апеляційного розгляду захисник ОСОБА_11 уточнив вимоги апеляційної скарги обвинуваченого, з якими погодився ОСОБА_10 , і просив скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 185 КК закрити на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність цього діяння. ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 296 КК, призначивши йому з урахуванням ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень остаточне покарання у виді двох років позбавлення волі.

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11.05.2023 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 296 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 357 КК у виді одного року обмеження волі; за ч. 4 ст. 185 КК у виді п`яти років позбавлення волі; за ч. 3 ст. 296 КК у виді двох років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Згідно вироку суду, 25.11.2022 близько 17:00, перебуваючи поблизу АЗС «Овіс» по вул. Батюка, 45, в м. Охтирка Сумської області, ОСОБА_14 знайшов на тротуарі банківську карту АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_1 , що належала ОСОБА_16 , яку у нього узяв ОСОБА_10 . Помітивши, що вказана банківська картка має функцію безконтактного розрахунку «Рау-раss», ОСОБА_10 повторно, в умовах воєнного стану, здійснив крадіжку належних потерпілій грошових коштів шляхом проведення транзакцій за купівлю товарів 25.11.2022, а саме: о 17:35 в магазині «Пивко» по АДРЕСА_2 на суму 141 грн; в період часу з 17:41 до 17:44 в магазині «Сашенька» по АДРЕСА_3 на суму 589 грн; в період часу з 17:56 до 18:01 в аптеці по АДРЕСА_4 на загальну суму 427,5 грн, а всього на загальну суму 1157,50 грн.

19.01.2023 приблизно о 16:30 ОСОБА_10 , знаходячись біля під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_5 , виражаючи своє зневажливе ставлення до громадського порядку, існуючих правил поведінки у суспільстві й інших соціальних цінностей, порушуючи безпеку та спокій громадян, нехтуючи загальноприйнятими нормами суспільної моралі та поведінки у суспільстві, поводячи себе з особливою зухвалістю, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, почав безпричинно чіплятися до ОСОБА_17 , яка сиділа на лавці біля під`їзду, безпричинно, ображаючи нецензурною лайкою, хапав її за куртку та намагався вдарити, але ОСОБА_17 ухилялася. За діями ОСОБА_10 з балкону кв. 12 спостерігали ОСОБА_13 та його дружина ОСОБА_18 . Піднявши голову, ОСОБА_10 почав погрожувати останнім фізичною розправою, а потім піднявся на четвертий поверх, почав стукати в двері кв. 12, від чого вони відчинились. Зайшовши до квартири ОСОБА_10 умисно наніс ОСОБА_13 удари, виражаючись при цьому нецензурною лайкою і погрожуючи фізичною розправою, чим спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які частково підтримали апеляційні скарги, з урахуванням поданих захисником змін, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка не заперечувала щодо скасування вироку суду в частині ч. 4 ст. 185 КК, закривши в цій частині кримінальне провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 296 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

Що стосується доводів апеляційних скарг про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 296 КК, то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку послався на належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні хуліганських дій.

Так, розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 за пред`явленим йому обвинуваченням в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК, суд першої інстанції визнав його доведеним та кваліфікував дії останнього як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене особою раніше судимою за хуліганство.

Обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні хуліганства не визнав та пояснив, що кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 296 КК є неправильною, а його умисел був направлений на заподіяння потерпілому ОСОБА_13 тілесних ушкоджень через конфлікт останнього з його матір`ю

Незважаючи на таку позицію ОСОБА_10 і його захисника ОСОБА_19 факт вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 296 КК повністю підтверджується дослідженими в суді першої інстанції доказами.

Потерпілий ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що 19.01.2023 о 16:00 він з дружиною був вдома. Почувши шум на вулиці, вони вийшли на балкон і біля під`їзду побачили ОСОБА_10 , який вів себе неадекватно, обзивав їх сусідку ОСОБА_17 , погрожував їй, кричав, що всіх виріже та «відсиде». Коли ОСОБА_10 побачив його та його дружину, то почав їм погрожувати фізичною розправою. Він вийшов з балкону, щоб закрити вхідні двері, однак не встиг цього зробити, так як двері відчинились і ОСОБА_10 забіг у квартиру та вдарив його кулаком у ліву скроню, після чого він впав на правий бік. Потім ОСОБА_10 продовжив наносити йому удари. Він злякався, що ОСОБА_10 буде бити його дружину, підхопився та почав витісняти ОСОБА_10 з квартири у тамбур, а потім на сходи.

Потерпіла ОСОБА_17 в суд першої інстанції не з`явилася, надавши заяву про розгляд кримінального провадження у її відсутність.

Свідок ОСОБА_18 надала суду показання, які є аналогічними показанням потерпілого ОСОБА_13 .

Як пояснила в судовому засіданні свідок ОСОБА_20 , обвинувачений є її сином і її захищав. 18.01.2023 вона поверталась додому, коли на сходах зустріла ОСОБА_13 , який образив її неприємними словами з приводу вікна. Потім її образила і ОСОБА_18 , про що вона повідомила своєму сину. 19.01.2023 вона була у себе вдома, коли о 16:00 вона почула істеричний жіночий крик. Вона вибігла з квартири і побачила як ОСОБА_13 виштовхує її сина на сходовий майданчик. Забрала сина до квартири.

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу свого вироку й інші докази, а саме:

- довідки про результати розгляду матеріалів ЄО Охтирського РВП (а. к. п. 57-63), згідно яких ОСОБА_20 , яка є матір`ю обвинуваченого ОСОБА_10 , неодноразово зверталась із повідомленнями до Охтирського РВП про притягнення до відповідальності ОСОБА_13 ;

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (а. к. п. 86), згідно якого до Охтирського РВП звернувся ОСОБА_13 із заявою про вчинення ОСОБА_10 19.01.2023 близько 17:00 відносно нього хуліганських дій, спричинивши тілесні ушкодження;

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (а. к. п. 87), згідно якого до Охтирського РВП звернулась ОСОБА_17 із заявою про те, що 19.01.2023 біля під`їзду на неї напав ОСОБА_21 , хапав її за одяг та штовхав. На цьому ОСОБА_21 не спинився, почав вибивати двері, вона злякалась та викликала поліцію;

- протокол огляду місця події від 19.01.2023 з фото таблицею до нього (а. к. п. 88-90), згідно якого був оглянутий тамбур (коридор) квартири АДРЕСА_6 . На підлозі біля вхідних дверей наявні залишки вапна білого кольору та штукатурки зі стіни в місці кріплення дверного коробу тамбуру;

- протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_13 від 14.02.2023 з відеозаписом до нього (а. к. п. 91-93), згідно якого ОСОБА_13 розповів про події, які мали місце 19.01.2023 близько 16:30, а саме як ОСОБА_10 в стані алкогольного сп`яніння біля під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_5 вчинював хуліганські дії відносно його сусідки ОСОБА_17 , яка сиділа на лавці біля цього під`їзду, безпричинно ображав її нецензурною лайкою, хапав за куртку та намагався вдарити, але остання ухилялась. За діями ОСОБА_10 він зі своєю дружиною ОСОБА_18 спостерігав із балкону своєї квартири АДРЕСА_7 . ОСОБА_21 , піднявши голову, без причин почав погрожувати їм фізичною розправою. Потім ОСОБА_10 піднявшись на четвертий поверх до їх квартири, почав стукати в двері, від чого останні відчинились. Зайшовши до їх квартири, ОСОБА_10 умисно спричинив йому тілесні ушкодження, виражаючись при цьому нецензурною лайкою, погрожуючи фізичною розправою;

- висновок експерта від 15.02.2023 № 47 (а. к. п. 95-96), згідно якого у ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження, які утворились від дії тупого предмету, про що свідчить характер ушкоджень, та які відносяться до легких тілесних ушкоджень;

- висновок експерта від 15.02.2023 № 73 (а. к. п. 98-96), згідно якого механізм спричинення тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_13 , може відповідати механізму, показаному ним під час проведення слідчого експерименту.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому правопорушень.

Наводячи докази на підтвердження встановлених обставин, суд першої інстанції, як того і передбачають положення ст. 374 КПК, надав належну правову оцінку запереченням сторони захисту на пред`явлене ОСОБА_10 обвинувачення дій за ч. 3 ст. 296 КК, зокрема у вчиненні хуліганських дій.

Відповідно приписів ч. 1, 2 ст. 93 КПК, збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Так, безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших поза юридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття. Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок, а проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті ст. 296 КК визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства, домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Незважаючи, що хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

З огляду на викладене, для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього кримінального правопорушення у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства, а зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.

Як убачається з фактичних обставин кримінального провадження, установлених на підставі безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції доказів, дії обвинуваченого розпочалися з безпричинного чіпляння спочатку до потерпілої ОСОБА_17 , образи її нецензурною лайкою, хватання її за куртку і намагання вдарити, а потім продовжились вже відносно потерпілого ОСОБА_13 , який лише спостерігав за ОСОБА_10 зі свого балкону, проникнення обвинуваченого у його квартиру та нанесення останньому тілесних ушкоджень.

Обстановка й обставини події, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки насильницької поведінки обвинуваченого свідчать про те, що його протиправні дії були зумовлені бажанням не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому ОСОБА_17 чи ОСОБА_13 , а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не були зумовлені якимось особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства в цілому. При цьому протиправні діяння обвинуваченого були вчинені за відсутності зовнішнього приводу і спрямовані на випадкові об`єкти, в даному випадку на потерпілу ОСОБА_17 , яка лише сиділа на лавці біля під`їзду, та на потерпілого ОСОБА_13 , який в цей час перебував на своєму балконі, потерпілі не розмовляли з ОСОБА_10 і ніяким чином не провокували його на вчинення будь-яких дій.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про недопустимість певних доказів у кримінальному провадженні колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягає, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Зокрема, не заслуговують на увагу посилання сторони захисту про відсутність при проведенні 14.02.2023 слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_13 понятих, оскільки згідно ч. 7 ст. 223 КПК був застосований безперервний відеозапис, який був досліджений безпосередньо в судовому засіданні (а. к. п. 93).

Посилання сторони захисту про можливість отримання потерпілим ОСОБА_13 тілесних ушкоджень внаслідок падіння з висоти власного зросту не заслуговують на увагу, оскільки це прямо суперечить дослідженим судом першої інстанції доказам обвинувачення, наведеним вище.

Крім того, згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі. При цьому Кримінальний кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ч. 2 ст. 1 КК), а підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК (ч. 1 ст. 2 КК).

Кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності (ч. 2, 3 ст. 4 КК).

Відповідно ч. 1 ст. 3 КК, законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права, а згідно ч. 1, 3 ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

09.08.2024 набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-IX, яким ст. 51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно п. 5 підрозділу 1 розділу XX ПК, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року (розмір, якої дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 01.01.2022 становив 2481 грн, тоді як вартість викраденого обвинуваченим ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 185 КК майна становить 1157,50 грн, що станом на день апеляційного розгляду кримінального провадження судом може бути лише підставою адміністративної відповідальності.

Положеннями п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК встановлено, що кримінальне провадження закривається, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, тому колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду в цій частині, а кримінальне провадження в цій частині закрити.

Що стосується доводів сторони захисту про суворість призначеного ОСОБА_10 покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність та приписах кримінального процесуального закону.

Так, згідно ст. 50 і 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також згідно положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, особу винного, який за місцем мешкання характеризується негативно, перебуває на обліку у лікаря нарколога, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття, вчинення злочину щодо особи похилого віку, як обставини, що обтяжує покарання, і дійшов цілком обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання за ч. 1 ст. 357 КК у виді одного року обмеження волі, а за ч. 3 ст. 296 КК у виді двох років позбавлення волі, яке, на думку колегії суддів, відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Визначене судом покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами вчиненого та особою обвинуваченого, що розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненим правопорушенням, тому вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду в частині визнання ОСОБА_10 винуватим за ч. 4 ст. 185 КК скасувати, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі ст. 5 КК, п. 4-1 ч. 1 ст. 284, 417 КПК через втрату чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, і вважати ОСОБА_10 засудженим за ч. 1 ст. 357 і ч. 3 ст. 296 КК до призначеного судом першої інстанції покарання.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне визначити ОСОБА_10 остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, а в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11.05.2023 відносно ОСОБА_22 в частині визнання винуватим за ч. 4 ст. 185 КК України скасувати, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі ст. 5 КК України, п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

ОСОБА_22 вважати засудженим за ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 296 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання:

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді одного року обмеження волі;

- за ч. 3 ст. 296 КК України у виді двох років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді двох років позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_10 , - в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4