ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/234/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 15 лютого 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпро, зареєстрований АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ),

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИЛА

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

04.11.2018 року, приблизно о 18 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи в якості гостя в квартирі АДРЕСА_3 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно із корисливих мотивів, шляхом вільного доступу таємно викрав майно ОСОБА_8 , а саме: фотоапарат «Nikon D 3100» серійний номер НОМЕР_1 , вартістю 9889 гривень; фотооб`єктив «Nikon 50 mm f/1.8 G AF-S Nikkor», вартістю 6999 гривень; планшетний ПК «Самсунг Галаксі ТАБ Е» модель «SM-T561NZNASEK» IMEI 81352, вартістю 4999 гривень; мобільний телефон «Хуавей У3» IMEI1: НОМЕР_2 вартістю 2599 гривень.

З викраденим майном ОСОБА_7 зник з місця скоєння злочину та розпорядився ним на власний розсуд, чим своїми умисними діями спричинив потерпілому ОСОБА_8 матеріальний збиток на загальну суму 24 486 гривень.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_7 прокурором були кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК, та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, із застосуванням ст.75 КК звільнити від реального відбування покарання з випробуванням на 1 рік.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що в основу вироку судом покладено покази самого обвинуваченого ОСОБА_7 , які спростовуються показами свідка ОСОБА_9 , наданими в ході судового розгляду, який вказав, що саме ОСОБА_7 викрав майно у потерпілого. ОСОБА_7 повідомляв йому про те, що такий професійний фотоапарат потрібен його сестрі. До слідчого приходив разом з ОСОБА_7 , де останній у всьому зізнався та пообіцяв повернути потерпілому грошові кошти за викрадене майно, так як він його вже продав. У подальшому, свідку стало відомо, що ОСОБА_7 так грошові кошти і не повернув потерпілому та почав звинувачувати у всьому його. Також вказав на те, що дійсно під час перебування у гостях у потерпілого ОСОБА_8 він виходив у кімнату, але лише для телефонної розмови. Потерпілий до нього заходив та попросив вийти з кімнати та повернутись на кухню. Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 , крім іншого пояснив, що не знає хто вкрав у нього з кімнати майно, однак під час перебування у слідчого обвинувачений ОСОБА_7 йому зізнався, що саме він вчинив крадіжку та пообіцяв йому повернути гроші. Свідок ОСОБА_9 під час перебування у потерпілого в квартирі 04.11.2018 року виходив до кімнати, де знаходилось викрадене майно, однак коли він зайшов до кімнати, то дійсно побачив, що ОСОБА_9 розмовляє по телефону. Попросив його вийти з кімнати та пройти на кухню. Викраденого майна у ОСОБА_9 він не бачив. Прокурор вважав, що вина ОСОБА_7 підтверджується в повному обсязі.

Також прокурор просив повторно допитати під час апеляційного розгляду потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 з приводу обставин вчиненого кримінального правопорушення.

Під час апеляційного розгляду 11.06.2024 року прокурор ОСОБА_6 , як представник сторони обвинувачення, зобов`язалась забезпечити явку потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 за для їх повторного допиту в суді апеляційної інстанції. У зв`язку з чим колегія суддів ухвалила відкласти розгляд апеляційної скарги на 20.08.2024 року.

Проте у призначене на 20.08.2024 року судове засідання потерпілий та свідок не з`явились. Під час апеляційного розгляду прокурор повідомила, що не має змоги забезпечити явку вказаних осіб, оскільки їх місцеперебування на теперішній час невідоме, а тому прокурор відмовилась від клопотання про їх повторний допит.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка тим не менш повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого, який заперечив проти скарги та просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як передбачено ст.370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, визначених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За ч.1 ст.92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 зазначеного Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч.2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та у визначених цим же Кодексом випадках на потерпілого.

Відповідно до ст.17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Згідно з ч.1 ст.94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, має оцінити кожний доказ із точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність забраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За п.1 ч.3 ст.374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону, повно й всебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував надані сторонами докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, і дійшов правильного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні таємного викрадення майна ОСОБА_8 , вчиненого повторно.

Дослідивши надані стороною обвинувачення докази суд першої інстанції встановив, що відповідно до наданих в судовому засіданні показів потерпілого ОСОБА_8 обвинувачений ОСОБА_7 весь час залишався з потерпілим на кухні в полі зору останнього, а тому обвинувачений об`єктивно не мав можливості здійснити крадіжку майна потерпілого. В свою чергу потерпілий зазначив, що саме ОСОБА_9 , який також перебував у нього в гостях, виходив до іншої кімнати, де знаходилось викрадене майно.

Обвинувачений ОСОБА_7 під час допиту заперечував свою причетність до крадіжки, зазначивши, що він весь час перебував з потерпілим на кухні, а ОСОБА_9 в процесі спілкування виходив в іншу кімнату для розмови по мобільному телефону. Також пояснив, що під час досудового розслідування повідомив слідчому, що крадіжку вчинив він, оскільки вважав, що ОСОБА_9 поверне майно і справа не буде направлена до суду.

Показання обвинуваченого та потерпілого узгоджуються між собою та фактично не підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину. Більш того, судова колегія відмічає, що оскільки квартира потерпілого знаходиться на першому поверсі багатоповерхового будинку, то не виключається ймовірність, що ОСОБА_9 під час перебування на самоті в кімнаті, де знаходилось викрадене майно, мав змогу вилучити його і перемістити на зовні на вулицю через відчинене у кімнаті вікно.

Проте з показань допитаного свідка ОСОБА_9 вбачається, що він особисто ніяких речей у потерпілого не викрадав, також він не бачив ніяких речей потерпілого й у ОСОБА_7 . Також пояснив, що в поліції ОСОБА_7 сказав, що речі викрав він, та на пропозицію слідчого вони разом погодились відшкодувати потерпілому спричинену шкоду. Таким чином, покази ОСОБА_9 не містять прямих доказів вини обвинуваченого ОСОБА_7 .. Свідком не зазначалось в який спосіб за наведених обставин було викрадено і винесено з квартири потерпілого майно і його подальша доля.

Допитаний свідок ОСОБА_11 взагалі не зміг пояснити за яких обставин йому знайоме обличчя ОСОБА_7 , а тому його покази є неінформативними з точки зору встановлення або спростування будь яких доказів.

Зі змісту протоколу огляду місця події від 04.11.2018 року з додатками до нього вбачається лише опис обстановки в квартирі АДРЕСА_3 , та не містить жодних слідів злочину та доказів при проведенні слідчої дії.

Колегія суддів також звертає увагу, що під час досудового розслідування викрадені речі знайдені не були.

Будь яких прямих доказів вчинення злочину саме ОСОБА_7 стороною обвинувачення не надано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що сторона обвинувачення не надала суду переконливих доказів вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 04.11.2018 року таємного викрадення майна потерпілого ОСОБА_8 .

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що свідок ОСОБА_9 надав в суді покази про те, що саме ОСОБА_7 викрав майно у потерпілого є надуманими, оскільки спростовуються змістом вироку.

З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення, зроблену судом першої інстанції, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону. Судова колегія відмічає, що прокурору апеляційним судом було надано можливість за для спростування висновків суду першої інстанції забезпечити повторний допит свідка і потерпілого під час апеляційного розгляду. Проте прокурор участь даних осіб в судовому засіданні не забезпечила. Потворний допит цих осіб виявився неможливим. Теперішнє місце перебування потерпілого і свідка є невідомим, тому від їх допиту прокурор відмовилась.

Отже у контексті наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані прокурором письмові докази, а також показання свідків у судовому засіданні ні самі по собі, ні у своїй сукупності не доводять поза розумним сумнівом винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Переконливих аргументів на спростування висновків районного суду прокурор в апеляційній скарзі не навела.

Отже, на переконання колегії суддів, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 15 лютого 2022 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2ОСОБА_12 ОСОБА_4