Дата документу 26.08.2024 Справа № 332/7449/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/7449/23 Головуючий в 1 інст. С ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/881/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія:ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 2 травня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Долинка Гуляйпільського району Запорізької області, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, розлучений, маючий на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

23 листопада 2018 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді 9 років позбавлення волі. Звільнений 3 червня 2022 року умовно-достроково на невідбутий строк 2 роки 6 місяців,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 129 КК України у вигляді 1 року обмеження волі;

- за ч. 1 ст. 263 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 23 листопада 2018 року та призначено остаточне покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання з 26 жовтня 2023 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263 КК України, за наступних обставин.

За невстановлених обставинах ОСОБА_7 здобув корпус бойової ручної наступальної осколкової гранати РГД-5 промислового виготовлення та бойовий уніфікований підривач дистанційної дії УЗРГМ промислового виготовлення.

Далі ОСОБА_7 , діючи всупереч вимог п. 12 інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної зброї і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України № 622 від 21 серпня 1998 року, маючи раптово виниклий злочинний умисел, направлений на придбання, носіння та зберігання вибухових речовин та вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу, достовірно знаючи, що знайдені ним вищевказані предмети відносяться до вибухових речовин та вибухового пристрою, придбав їх шляхом привласнення знайденого.

Після чого ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, поклав знайдені ним корпус бойової ручної наступальної осколкової гранати РГД-5 та бойовий уніфікований підривач дистанційної дії УЗРГМ до салону автомобіля марки ВАЗ 2101, д.н.з. НОМЕР_1 , яким він на той час користувався, у якому перевозив та зберігав до моменту їх вилучення працівниками поліції, а саме 26 жовтня 2023 року, чим здійснив носіння та зберігання вибухових речовин та вибухового пристрою, без передбаченого законом дозволу.

У подальшому 26 жовтня 2023 року в період часу з 21.36 години до 21.55 години працівниками поліції проведено огляд місця події за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого оглянуто автомобіль марки ВАЗ 2101, д.н.з. НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_7 , в салоні якого було виявлено і вилучено вищевказані бойовий корпус наступальної осколкової гранати РГД 5 та бойовий уніфікований підривач дистанційної дії УЗРГМ.

Відповідно до висновку експерта № КСЕ-19/108-23/18575 від 27.11.2023 корпус бойової ручної наступальної осколкової гранати РГД-5, яка вилучена під час огляду місця події 26.10.2023, містить в собі заряд бризантної вибухової речовини - тротил, масою 100-115 г, бойовий уніфікований підривач дистанційної дії УЗРГМ містить ініціюючу вибухову речовину ТНРС масою 0,1 г, азид свинцю масою 0,2 г та бризантну вибухову речовину підвищеної потужності ТЕН або гексоген масою 1 г.

Корпус бойової ручної наступальної осколкової гранати РГД-5 придатний для здійснення вибуху та руйнування корпусу з утворенням характерних осколків, при наявності засобів підриву (ініціювання вибуху) або при утворені необхідних для цього умов, бойовий уніфікований підривач дистанційної дії УЗРГМ придатний для здійснення вибуху у якості засобу підриву (ініціювання вибуху).

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/108-23/17248-ВТХ від 30.10.2023 вилучений під час огляду місця події 26.10.2023 бойовий уніфікований підривач дистанційної дії УЗРГМ являється вибуховим пристроєм.

Крім того, 26 жовтня 2023 року, приблизно о 16.30 годині, в с. Копані Пологівського району Запорізької області ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на погрозу вбивством, взявши із собою бойову ручну наступальну осколкову гранату РГД-5, яку зібрав із корпусу гранати та бойового уніфікованого підривача дистанційної дії УЗРГМ, що знаходилися в автомобілі ВАЗ 2101 д.н.з. НОМЕР_1 , яким він на той час користувався, приїхав на ньому до домоволодіння АДРЕСА_3 , на території якого знаходилася його колишня дружина ОСОБА_9 .

Перебуваючи біля входу до двору вказаного домоволодіння ОСОБА_7 під час раніше виниклої сварки, на ґрунті особистих неприязне них стосунків з ОСОБА_9 , тримаючи в руці бойову ручну наступальну осколкову гранату РГД-5, демонструючи ОСОБА_9 намір та можливість її застосування, реалізуючи свій злочинний умисел та не бажаючи від нього відмовлятись, усвідомлюючи характер своїх злочинних дій, розуміючи, що вони викличуть побоювання у останньої за власне життя та здоров`я, висловлюючи погрози вбивством ОСОБА_9 , утримуючи гранату в руці, здійснив декілька рухів рукою, в якій тримав гранату, у бік останньої, тим самим демонстративно вказав на реальність вибуху.

В цей час ОСОБА_9 , сприйнявши погрози ОСОБА_7 , як реальну загрозу її життю, залишила територію свого домоволодіння.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 добровільно здав вибухівку, тому його необхідно було звільнити від кримінальної відповідальності на підставі ч. 3 ст. 263 КК України.

Так, він не був затриманий працівниками поліції, надав дозвіл на проведення свого поверхневого огляду та своїх особистих речей, особисто вказав про наявність у нього вибухівки, під час огляду місця події повідомляв, що мав на меті добровільно здати знайдені бойові припаси органам влади.

Звертає увагу, що саме син обвинуваченого останнім тримав гранату в руках та їздив з нею по селу, тому сторона обвинувачення неправильно встановила суб`єкта злочину.

Крім того, на теперішній час відсутній закон, який би регулював відносини у сфері поводження з бойовими припасами, зокрема той, яким передбачається отримання дозволу на поводження з об`єктами, визначеними диспозицією ст. 263 КК України, що унеможливлює притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Вважає, що судом не встановлено мотив вчинення кримінального правопорушення, надано хибну оцінку діям обвинуваченого, не доведено ознак складу інкримінованого злочину, не встановлено усіх фактичних обставин кримінального правопорушення.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 129 КК України покарання у вигляді арешту на строк до 6 місяців або обмеження волі на строк до двох років.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, прокурора, який вирок суду вважав законним, обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши вирок суду та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Захисником в апеляційній скарзі не оспорюються кваліфікація та доведеність вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбачено ч. 1 ст. 129 КК України, що стосується погрози вбивством, а ставиться під сумнів лише визнання обвинуваченого винуватим за ч. 1 ст. 263 КК України.

З огляду на наведене, апеляційний суд переглядає кримінальне провадження лише за епізодом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що свої висновки про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду в суді першої інстанції свою вину визнав частково, та пояснив, що ніякої погрози вбивства не було. В той день, 26.10.2023р., приблизно о 16:30 годині, він приїхав до своєї колишньої дружини ОСОБА_9 за адресою: домоволодіння АДРЕСА_1 , щоб побачити та взяти своїх дітей, які проживають разом з нею. Але ОСОБА_9 дітей не дала, і він поїхав до ОСОБА_10 , яка опікується ОСОБА_9 . Перед цим ОСОБА_9 кинула йому в груди гранату, яку знайшли у дворі. Потім він поїхав здавати гранату, тому вважає, що ніяких злочинів не вчиняв. Коли він побачив поліцію, то вирішив здати гранату, в якій не було підривача. Самій ОСОБА_9 він вбивством не погрожував, а тільки сказав, що відсудить у неї дітей. Коли він відкрив двері і зайшов у двір, зробив п`ять кроків, то ОСОБА_9 забігла на кухню, вибігла та кинула в нього гранату. Потім вийшов його син ОСОБА_11 . Якому він дав гранату і сказав, щоб він положив її в машину. ОСОБА_7 також пояснив, що після цього вони поїхали у Верхню Терсу, це приблизно на відстані 7 кілометрів, і там поки він вживав алкоголь, граната була в «бардачку» машини, після цього вони з сином поїхали їсти піцу. Після цього ОСОБА_11 сів за кермо, і вони поїхали додому, в с. Копані, перед цим він хотів заїхати до ОСОБА_10 , та показати їй гранату, і розказати про цю подію. Там біля двору були двоє поліцейських і поліцейська машина, ОСОБА_7 зупинився та сказав їм, що в нього в машині граната, а вони відповіли, що треба чекати слідчого, який скоро приїде. ОСОБА_7 також пояснив, що в подальшому в ході огляду автомобіля в нього вилучили гранату з підшивачем, але при огляді він зазначав, що це добровільна видача, і якби не було поліції, то він віддав би цю гранату військовим. ОСОБА_7 також пояснив, що вину визнає частково, оскільки не мав права заходити у двір ОСОБА_9 та не мав права з нею їй хамити.

Колегією суддів встановлено, що такі показання обвинуваченого було правильно оцінені судом першої інстанції з урахуванням матеріалів провадження, а версія яку висуває сторона захисту та обвинувачений про те, що він хотів лише здати гранату правоохоронним органам та не мав наміру застосувати її є лише обраною позицією захисту з метою уникнення юридичної відповідальності, оскільки така версія суперечить встановленим в суді обставинам провадження.

Так, не дивлячись на те, що обвинувачений не визнав себе винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, його вина у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, повністю підтверджується сукупністю безпосередньо досліджених та проаналізованих судом першої інстанції доказів і показань учасників провадження.

Мотивуючи свій висновок про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.

Зміст показань, наданих свідками в суді першої інстанції, переконливо свідчить про його вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України щодо незаконного зберігання та носіння вибухового пристрою.

Зокрема, свідок ОСОБА_12 показав в суді першої інстанції, що він працює дільничним офіцером поліції у Пологівському РВП. В той день, 26 жовтня 2023 року вони поїхали на ротацію в м. Гуляйполе, в Відділення поліції № 1. Після обіду від чергового надійшла інформація, що із с. Копані дзвонила дитина і повідомила, що батько погрожує гранатою. Їх знайшли по вул. Гагаріна, склали оцінку ризиків, відібрали пояснення та заяви. Коли виходили з двору, то побачили, як до них їхав білий легковий автомобіль жигулі «копійка», за кермом якого був неповнолітній син ОСОБА_7 , а він сам сидів на пасажирському сидінні у нетверезому стані. Після цього ОСОБА_7 сказав їм, що він погрожував своїй колишній дружині і що граната знаходиться в «бардачку», тому вони викликали СОГ. Також там була дружина обвинуваченого ОСОБА_13 , та жінка, яка опікується нею ОСОБА_10 , а також донька обвинуваченого ОСОБА_14 . При цьому перед цим донька обвинуваченого описувала гранту, яку бачила в руках у батька, і що він погрожував цією гранатою матері. Свідок також зазначив, що ОСОБА_13 та її донька були дуже налякані. Сам ОСОБА_7 пояснював на місці події, що його колишня дружина «задовбала», не дає дитину та аліменти витрачає на себе. Також ОСОБА_7 пояснив, що в нього є ще гранати, які зберігаються у лісі, а в машині граната лежить без запала. В подальшому слідчо-оперативна група вилучила з автомобіля ОСОБА_7 гранату та УЗРГМ. Також свідок додав, що донька ОСОБА_7 дуже детально описувала гранату, а коли ОСОБА_7 під`їжджав до будинку, то поліцейської машини ще не було. Також свідок пояснив, що перед цим донька ОСОБА_7 пояснювала, що граната була кругла і зелена, і що батько кине її в матір, бо він має до неї претензії, а на запитання поліцейських з приводу цих пояснень доньки ОСОБА_7 відповів, що то в нього була така гра. Також на запитання поліцейських ОСОБА_7 відповів, що граната знаходиться в «бардачку» автомобіля.

Свідок ОСОБА_10 показала суду першої інстанції, що обвинувачений ОСОБА_7 це племінник її покійного чоловіка. В той день, 26.10.2023р., у другій половині дня, ОСОБА_7 приїхав до неї додому за адресою: АДРЕСА_4 , а в неї вдома вже були співробітники поліції. В цей день, перед приїздом поліції, їй передзвонила її онука а саме молодша донька ОСОБА_7 , та повідомила, що прийшов батько п`яний та погрожує вбити маму. Вона зібралась за десять хвилин та приїхала додому, а там вже була поліція, а також ОСОБА_15 та ОСОБА_14 . ОСОБА_15 та її донька їй розказали, що ОСОБА_7 приїхав до них додому п`яний, кидався з гранатою на ОСОБА_16 , кричав їй, щоб вона дала йому дітей, а інакше він її вб`є. Також свідок пояснила, що обвинувачений полюбляє випити, але він роботящий, і коли тверезий то не агресивний, але після тюремного ув`язнення характер в нього погіршився, тому тепер він як вип`є, то стає агресивним. Раніше в них в сім`ї також були конфлікти, оскільки ОСОБА_7 вчиняв насильство до дружини, тому вони розлучились в 2023 році. Також свідок пояснила, що у них неподалік проживають військові, але контакти з ними відсутні.

Свідок ОСОБА_17 , 2007 р.н. показав суду першої інстанції, що обвинувачений ОСОБА_7 це його батько. Наразі свідок проживає з матір`ю та молодшою сестрою за адресою: домоволодіння АДРЕСА_1 . Це було в кінці жовтня 2023 року, він був вдома, коли в хату забігла його молодша сестра ОСОБА_18 і сказала, що приїхав батько. Він вийшов і вирішив поїхати з батьком. В батька він побачив гранату, оскільки батько вставляв в неї чеку, а потім батько дав йому цю гранату і сказав покласти її в «бардачок» машини. Після цього вони поїхали разом, потім батько вживав спиртні напої, а також вони їли піцу. З приводу конфлікту між батьком та матір`ю йому нічого невідомо. Свідок також пояснив, що коли вони їхали додому, то він сів за кермо, оскільки батько перед цим вживав алкоголь. Коли вони під`їхали до будинку ОСОБА_10 , яка є фактичним опікуном ОСОБА_9 , то там біля двору він побачив двох поліцейських, при цьому поліцейської машини спочатку не було. Також свідок пояснив, що в них у літній кухні жили солдати, але гранат у них він не бачив.

Свідок ОСОБА_19 2011 р.н., показала суду, що обвинувачений ОСОБА_7 це її батько. Наразі свідок проживає з матір`ю та старшим братом за адресою: домоволодіння АДРЕСА_1 . Це було восени 2023 року, він був вдома, коли до них додому приїхав батько на машині, мама вийшла, і був скандал. Потім батько знову приїхав на білій машині, батько кричав на маму, а потім він достав гранату, після чого вона втекла. Свідок також додала, що батька бачила в щілину, він кричав на маму, щоб вона вивела дітей. Свідок додала, що вона не хотіла балакати з батьком, оскільки він був п`яний, і це було видно по його стану. Потім свідок зазначила, що в руках у батька нічого не бачила. Після цього мати сказала їй, щоб вона тікала, бо в батька граната, і вони разом з матір`ю втекли до опікуна ОСОБА_10 .

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні суду першої інстанції відмовилась надавати будь-які свідчення проти свого колишнього чоловіка та батька їхніх спільних дітей ОСОБА_7 на підставі ст.63 Конституції України.

Зміст показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_17 та ОСОБА_19 прямо вказує на те, що ОСОБА_7 незаконно зберігав та носив вибуховий пристрій, що підтверджує його вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Підстав не довіряти показанням свідків у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку свідків події.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що показання свідків є послідовними, логічними й повністю узгоджуються між собою щодо часу, місця та обставин вчинення кримінального правопорушення і показання свідків повністю узгоджуються з іншими письмовими доказами кримінального провадження, дослідженими в суді.

Зокрема, відповідно до Витягу з ЄРДР № 0002440 за ч. 1 ст. 263 КК України, 26 жовтня 2023 року о 27.17 год. було внесено відомості з приводу того, що в автомобілі марки ВАЗ 2101, яким керував ОСОБА_7 , було виявлено предмет, схожий на гранату РГД-5. Автомобіль знаходився біля домоволодіння АДРЕСА_1 (т.1 а.с.51).

Згідно з рапортом оператора 102 Марчева (т.1 а.с.53), 26 жовтня 2023 року о 18:53 надійшло повідомлення про виявлення гранати в автомобілі ОСОБА_7 при візуальному огляді «бардачка». Інший рапорт оператора 102 Чашнікова (т.1 а.с.54) підтверджує, що о 16:03 того ж дня надійшло повідомлення від неповнолітньої дочки обвинуваченого, яка заявила, що її батько погрожує родині гранатою. Обидва рапорти вказують на активне та усвідомлене використання ОСОБА_7 вибухового пристрою.

Протоколом прийняття заяви від 26 жовтня 2023 року (т.1 а.с.55-56) зафіксовано, що ОСОБА_9 повідомила про погрози з боку ОСОБА_7 , який використовував гранату для залякування. Протоколом огляду місця події від 26 жовтня 2023 року (т.1 а.с.57) зафіксовано, що з автомобіля ВАЗ 2101 було вилучено корпус ручної гранати РГД-5 та бойовий уніфікований підривач УЗРГМ. Ці факти є беззаперечними доказами наявності у ОСОБА_7 вибухового пристрою, який він незаконно зберігав.

Висновок експерта № СЕ-19/108-23/17248-ВТХ від 30 жовтня 2023 року (т.1 а.с.86-89) підтверджує, що вилучений під час огляду підривач УЗРГМ є самостійним вибуховим пристроєм. Крім того, корпус гранати РГД-5 у поєднанні з підривачем є повноцінним бойовим пристроєм військового призначення. Експертний висновок № КСЕ-19/108-23/18575 від 27 листопада 2023 року (т.1 а.с.95-101) додатково підтверджує, що граната РГД-5 містить тротиловий заряд, що робить її небезпечною та придатною для використання як зброї.

Постановами слідчого від 26 жовтня, 27 жовтня та 31 жовтня 2023 року (т.1 а.с.70, 72-73, 82, 93) вилучені граната РГД-5, підривач УЗРГМ, а також залишки та первинні пакування цих вибухових пристроїв були визнані речовими доказами. Це підтверджує, що виявлені в автомобілі ОСОБА_7 предмети є ключовими доказами його незаконних дій, які прямо підпадають під диспозицію кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Судова колегія вважає, що вказані документи кримінального провадження не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України, оскільки відомості, які містяться у них, стосуються обстановки на місці події, зокрема виявлення того, що обвинувачений під час події перебував в тому місці і в той час, в автомобілі мав гранату, яка в подальшому була вилучена працівниками поліції, обвинувачений не заперечував факту погрози колишній дружині.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_7 , зробленими на підставі переконливих доказів та показань свідків, які підтверджують його незаконне зберігання та носіння вибухового пристрою. Зміст протоколу огляду місця події, експертних висновків, а також показання свідків, включаючи поліцейського, чітко вказують на те, що обвинувачений свідомо зберігав і використовував гранату РГД-5 без належного дозволу, чим порушив ч. 1 ст. 263 КК України. Суд вважає ці докази переконливими і достатніми для доведення вини обвинуваченого.

Доводи захисника з приводу відсутності в діях обвинуваченого складу злочину передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та необхідності звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ч. 3 ст. 263 КК України, на переконання колегії суддів, є безпідставними.

Захисник не навів жодного переконливого факту, який міг би спростувати встановлені судом обставини незаконного зберігання та носіння вибухового пристрою ОСОБА_7 .

Зокрема, з приводу доводів щодо добровільної видачі гранати обвинуваченим працівникам поліції, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Питання добровільної здачі вибухівки має вирішальне значення в контексті звільнення від кримінальної відповідальності за незаконне зберігання зброї, боєприпасів чи вибухових речовин.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 3 «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами», визначено, що під добровільною здачею розуміється передача таких предметів органам влади за власною ініціативою особи, яка мала можливість продовжувати їх незаконне зберігання.

Це положення чітко визначає умови, за яких особа може бути звільнена від кримінальної відповідальності.

Ключовим є добровільність дій, яка має виражатися у власній ініціативі особи передати вибухівку або зброю відповідним державним органам. Добровільність означає, що особа повинна діяти самостійно, без зовнішнього примусу або тиску, і до того моменту, як її дії стали відомі правоохоронним органам.

Верховний Суд у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 235/8960/21 зазначив, що для визнання добровільності здачі необхідно, щоб особа проявила власну ініціативу до того, як стала об`єктом уваги правоохоронних органів.

Верховний Суд у цій справі зробив акцент на тому, що добровільна здача передбачає саме свідоме і самостійне рішення особи передати небезпечний предмет органам влади, а не спробу уникнути відповідальності після того, як стало відомо про наявність таких предметів. У рішенні підкреслюється, що мотиви здачі зброї чи вибухівки мають бути об`єктивно добровільними, а не вимушеними під тиском зовнішніх обставин.

Колегія суддів зазначає, що даному кримінальному провадженні дії обвинуваченого ОСОБА_7 цим критеріям не відповідають.

Обвинувачений ОСОБА_7 не вжив жодних активних дій для здачі вибухівки до моменту здійснення працівниками поліції слідчих розшукових дій, коли поліція вже мала інформацію про обставини, які йому інкримінуються, що підтверджуються рапортом щодо внесення оператором 102 відомостей проте, що 26 жовтня 2023 року о 16.00 за адресою: АДРЕСА_3 заявниця неповнолітня повідомила, що колишній чоловік її матері погрожує родині, намагається кинути гранату у двір (т. 1 а.с. 54).

Це означає, що дії обвинуваченого не можна кваліфікувати як добровільну здачу, адже він не ініціював передачу вибухового пристрою до правоохоронних органів за власною ініціативою до здійснення працівниками слідчих дій. Навпаки, його дії були вимушеними і відбувалися під тиском обставин, тобто коли стало очевидним, що факт наявності у нього гранати вже став відомий поліції.

Важливо підкреслити, що під добровільною здачею розуміється не лише формальна передача зброї або вибухових речовин, а й своєчасність цієї передачі. Особа повинна мати реальну можливість продовжувати незаконне зберігання таких предметів і не чекаючи, поки її викриють, самостійно вирішити передати їх державним органам. Цей аспект є ключовим, оскільки демонструє реальну готовність особи співпрацювати з державою і усвідомлення неправомірності своїх дій.

Як свідчать матеріали справи, обвинувачений зберігав гранату протягом певного періоду часу і не робив жодних кроків для її добровільної передачі органам влади. Більше того, факт наявності у нього гранати став відомий правоохоронним органам після отримання повідомлення на лінію 102.

Варто також звернути увагу на те, що добровільна здача повинна бути безумовною і не залежати від зовнішніх факторів, таких як наявність поліції або інших правоохоронних органів. У випадку, якщо особа усвідомлює, що її дії вже стали об`єктом розслідування, і лише тоді вирішує передати зброю або вибухівку, така передача не може вважатися добровільною в правовому розумінні цього терміну.

Таким чином, позиція сторони захисту щодо добровільної здачі вибухівки ОСОБА_7 є необґрунтованою і не підтверджується наявними доказами.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 не можуть бути кваліфіковані як добровільна здача вибухівки, оскільки відомості про її носіння та зберігання стали відомі працівникам правоохоронних органів через інші дії, вчинені самим обвинуваченням та які полягають тому, що він погрожував цією гранатою і його дії не відповідали критеріям добровільності, визначеним у законодавстві. Відтак, підстави для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності відсутні, а вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи сторони захисту, що саме син обвинуваченого тримав гранату і переміщував її по селу, не мають правового значення в контексті встановлення відповідальності ОСОБА_7 за незаконне зберігання, носіння та передачу вибухового пристрою (гранати). ОСОБА_7 свідомо і незаконно зберігав гранату та передав її своєму синові, що підтверджує його вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

У справі ОСОБА_7 сторона захисту посилається на відсутність окремого закону, який би детально регулював правовий режим поводження із бойовими припасами. Захист стверджує, що це виключає можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 263 КК України.

Проте такі доводи не відповідають положенням чинного законодавства.

Частина 1 статті 263 КК України встановлює кримінальну відповідальність за носіння, зберігання, придбання, передачу або збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин чи вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу. Ця норма чітко визначає, що будь-які дії з такими предметами, якщо вони здійснюються без відповідного дозволу, є незаконними.

Слід звернути увагу на рішення Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 161/3885/16-к, в якому розглядались аналогічні доводи захисту. Сторона захисту стверджувала, що через відсутність окремого закону, який би регулював право власності на зброю, неможливо визначити об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Проте Верховний Суд відхилив ці доводи, наголосивши, що диспозиція цієї статті не є бланкетною і не потребує додаткового законодавчого регулювання для її застосування.

Принцип «nullum crimen sine lege» означає, що нікого не може бути визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, якщо таке діяння не було передбачено законом як злочин на момент його вчинення. У рішенні Верховного Суду від 4 грудня 2018 року зазначено, що ч. 1 ст. 263 КК України відповідає цьому принципу, оскільки чітко встановлює відповідальність за конкретні дії - носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут зброї та боєприпасів без належного дозволу. Ця стаття не потребує додаткових законів для її застосування, оскільки сама по собі є достатньо чіткою і передбачуваною.

Суд також зазначив, що відсутність спеціального закону, який би регулював видачу дозволів на носіння чи зберігання зброї, не означає, що такі дії стають законними.

Навпаки, відсутність дозволу є прямою підставою для застосування ст. 263 КК України.

Таким чином, колегія суддів, відхиляючи доводи захисника, дійшла до висновку, що диспозиція ч. 1 ст. 263 КК України встановлює чіткі межі відповідальності за незаконне поводження зі зброєю, боєприпасами або вибуховими речовинами, і не потребує додаткового законодавчого регулювання. Відсутність окремого закону, який би регулював ці питання, не звільняє від кримінальної відповідальності за порушення даної норми.

Законодавство України однозначно забороняє зберігання, носіння чи використання зброї або боєприпасів без відповідного дозволу і це положення є достатньо конкретним і ефективним для притягнення осіб до відповідальності за відповідні правопорушення.

Колегія суддів також відхиляє доводи про те, що обвинувачений не мав мотиву на вчинення злочину, оскільки мотив злочину не є обов`язковим для кваліфікації дій за ч. 1 ст. 263 КК України. Ключовим є факт незаконного придбання, носіння та зберігання вибухових речовин і пристроїв, що підтверджується матеріалами справи.

Суд першої інстанції надав належну оцінку зібраним доказам і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 263 КК України.

Колегія суддів окремо наголошує, що захисник обвинуваченого зосереджує свої зусилля на оскарженні рішення суду першої інстанції в часині притягнення обвинуваченого до відповідальності за чинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, що стосується незаконного зберігання та носіння вибухових речовин. Проте захисник не оспорює факт вчинення обвинуваченим злочину, кваліфікованого за ч. 1 ст. 129 КК України, де ОСОБА_7 інкримінується погроза вбивством. Судом встановлено, що під час вчинення цього злочину обвинувачений тримав у руці гранату та демонстрував колишній дружині ОСОБА_9 , свій намір і можливість її застосування, реалізуючи злочинний умисел.

Той факт, що захисник не заперечує цей епізод, свідчить про визнання обставин, за яких ОСОБА_7 дійсно тримав гранату та погрожував її використанням. Це підтверджує, що обвинувачений мав повний контроль над вибуховим пристроєм (гранатою) і усвідомлено використовував його для здійснення погрози, що, в свою чергу, ще більше підсилює обґрунтованість обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що обвинувачений ОСОБА_7 за інкримінованими обставинами скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.263 КК України.

Інші доводи, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності і необґрунтованості вироку суду першої інстанції та наявності підстав для закриття кримінального провадження не встановлені, а доводи апелянта зводяться лише до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин події.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що істотних порушень закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були беззаперечними підставами для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, а також підстав для закриття кримінального провадження під час апеляційного перегляду не встановлено.

За таких обставин суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 2 травня 2024 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4