Справа №573/406/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1104/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період
УХВАЛА

Іменем України

13 листопада 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 573/406/24 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 28.03.2024, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт Недригайлів Сумської області, мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 336 КК та виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, так як досліджені докази підтверджують істинність релігійних переконань обвинуваченого, які він почав набувати ще до початку введення військового стану, що виключає його умисел на ухилення від мобілізації. Також суд дійшов необгрунтованого висновку про неможливість замінити військового обов`язку альтернативною службою під час мобілізації.

Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 28.03.2024 ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки.

Згідно вироку, ОСОБА_9 , перебуваючи на військовому обліку, будучи військовозобов`язаним, у зв`язку з оголошенням загальної мобілізації і призовом на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією 09.02.2024 пройшов військово-лікарську комісію, за наслідками якої його визнано придатним для проходження військової служби. 14.02.2024 об 11:20 ОСОБА_9 була вручена повістка про явку для відправки 21.02.2024 о 06:30 до ІНФОРМАЦІЯ_2 та подальшого направлення у військову частину для проходження військової служби під час мобілізації. Проте, будучи достовірно обізнаним про проведення на території України мобілізації, ОСОБА_9 без поважних причин свідомо не прибув 21.02.2024 о 06:30 до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження служби до військової частини. Після цього ОСОБА_9 без поважних причин, не маючи права на відстрочку від призову за станом здоров`я та інших поважних причин, умисно ухилився від виконання свого конституційного обов`язку та ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним та кваліфікував дії останнього як ухилення від призову на військову служу під час мобілізації, на особливий період (ст. 336 КК).

Такі висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 відповідають матеріалам кримінального провадження, є вмотивованими та ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах, а саме:

- показаннями свідка ОСОБА_12 , згідно яких він працює на посаді старшого офіцера відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_2 . У лютому 2024 р. ОСОБА_9 направили для проходження ВЛК, за результатами якої його визнано придатним для військової служби. Оскільки обвинувачений посилався на свої релігійні переконання, то 14.02.2024 йому була вручена повістка на 21.02.2024 на навчання, які були максимально віддалені від бойових дій (навчання в центрі на зв`язківця). ОСОБА_9 був попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від проходження військової служби та йому було роз`яснено, що чинним законодавством не передбачено альтернативну службу під час мобілізації;

- копією журналу видачі повісток військовозобов`язаним по ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно якого 14.02.2024 ОСОБА_9 отримав повістку про явку 21.02.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- копією розписки, згідно якої 14.02.2024 ОСОБА_9 отримав повістку;

- копією довідки ВЛК від 16.02.2024 № 184, згідно якої ОСОБА_9 визнано придатним до військової служби;

- копією картки обстеження та медичного огляду військовозобов`язаного від 09.02.2024, згідно якої ОСОБА_9 визнано придатним до військової служби;

- копією облікової картки до військового квитка № НОМЕР_1 , згідно якої з 16.06.1995 до 20.08.1996 ОСОБА_9 проходив строкову військову службу на посаді санітарного інспектора середнього медичного персоналу;

- копією військового квитка, згідно якого ОСОБА_9 придатний до військової служби;

- копією книги відвідувачів ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно якої 21.02.2024 ОСОБА_9 не з`явився до військкомату;

- довідкою виконавчого комітету Миколаївської селищної ради від 29.02.2024, згідно якої ОСОБА_9 не звертався до селищної ради із заявою про заміну йому проходження військової служби під час мобілізації на альтернативну службу;

- листом повідомленням від 20.02.2024, згідно якого ОСОБА_9 повідомив начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 , що не з`явиться 21.02.2024 за повісткою, оскільки це суперечить його релігійним переконанням.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Доводи апеляційної скарги захисника на предмет юридичної оцінки дій ОСОБА_9 як сумлінної відмови, що не може бути підставою кримінальної відповідальності, не підтверджені поданими стороною захисту доказами і не ґрунтуються на точному змісті відповідних норм міжнародного права і національного законодавства.

Зокрема, положеннями ч. 1, 2 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір. Відступ від положень цієї статті згідно з ч. 1, 2 ст. 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно ч. 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, всупереч доводам апеляційної скарги, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні положення ст. 18 Пакту, ні ст. 9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Разом із тим, Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ, Суд) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені ст. 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27.10.2009, заява № 23459/03, пункт 110; «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece) від 15.09.2016, заява № 66899, пункт 36; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану» (Mushfig Mammadov et Autres c. Azerbaidjan) від 17.10.2019, заяви № 14604/08 та 3 інших, пункт 74; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12.03.2024, заява № 18382/15, пункт 42).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням зазначеної вище статті (рішення у справах: «Енвер Айдемір проти Туреччини» (Enver Aydemir v. Turkiye) від 07.06.2016, заява № 26012/11, пункти 78, 81; «Дягілєв проти росії» від 10.03.2020, заява № 49972/16, пункт 62; «Канатли проти Туреччини», згадане вище). Фактично у цьому випадку на карту поставлено питання про розуміння та межі свободи релігії та совісті (рішення у згаданих вище справах: «Енвер Айдемір проти Туреччини», пункт 78; «Канатли проти Туреччини», пункт 43).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у зазначених вище справах: «Папавасілакіс проти Греції», пункт 54; «Дягілєв проти Росії», пункт 63). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст. 9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії», пункт 110; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану», пункт 74; «Дягілєв проти Росії», пункт 59).

У зазначеній вище справі «Дягілєв проти росії» Суд констатував відсутність порушення вимог ст. 9 Конвенції у зв`язку з відмовою компетентними органами держави у задоволенні клопотання про заміну виконання військового обов`язку альтернативною невійськовою службою заявнику, котрий не підтвердив жодними доказами своєї належності до релігійних організацій, пацифістських рухів чи інших об`єднань громадян, які б сповідували і публічно заявляли відповідні погляди і переконання. За обставин цієї справи Суд визнав, що заявник не довів наявності у нього глибокого непереборного конфлікту між обов`язком служити в армії та його переконаннями (пункти 15, 93-95).

На рівні національного законодавства України право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у ст. 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно ч. 4 згаданої статті у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з ч. 3 ст. 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

У контексті наведеного колегія суддів звертає увагу, що в умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за ст. 9 Конвенції і ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань, але це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Оцінивши подані сторонами і досліджені у судовому засіданні докази відповідно критеріїв, установлених ст. 94 КПК, суд дійшов правильного висновку про не підтвердження існування обставин, які давали б ОСОБА_9 право на сумлінну відмову від військової служби.

Зокрема, як на підставу здійснення права на сумлінну відмову від військової служби сторона захисту посилається на те, що ОСОБА_9 з 2020 р. вивчає Біблію Свідків Єгови, а також є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні.

Однак вказані обставини самі по собі ще не можуть бути належною та в достатній мірі переконливою демонстрацією наявності у ОСОБА_9 відповідних глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань, оскільки право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, а об`єднання з іншими людьми у релігійні організації як соціальні структури є лише однією з альтернативно можливих форм його зовнішнього вираження.

Відмовляючись від служби у збройних силах з міркувань совісті, окрім власних слів ОСОБА_9 і тверджень близьких осіб та факту участі в релігійній організації, щирість, стійкість, серйозність, послідовність та високий ступінь важливості релігійних переконань ОСОБА_9 у внутрішньому аспекті його права на свободу віросповідання мали б бути доведені більш об`єктивною інформацією, як то публічні висловлювання у минулому такої світоглядної позиції, участь у суспільних рухах пацифістської спрямованості тощо, що не підтверджується матеріалами кримінального провадження.

З таких обставин суд першої обґрунтовано констатував недоведеність існування непереборного конфлікту між релігійними переконаннями ОСОБА_9 та його передбаченим ст. 65 Конституції України обов`язком захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України.

Натомість судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_9 , будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни на невійськову (альтернативну) службу, отримавши особисто повістку, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки у військову частину для проходження військової служби в Збройних силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим ухилився від призову за мобілізацією.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що призов ОСОБА_9 на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що він був зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Крім того, мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції обгрунтовано послався на положення ч. 3 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», згідних яких ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Відповідно ст. 1, 4 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.

З наведеного слідує, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про невідповідність спеціального нормативно-правового акта вимогам ст. 9 Конвенції і ч. 4 ст. 35 Конституції України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 Основного Закону вирішення питання про відповідність чи невідповідність законів Конституції належить до повноважень Конституційного Суду України. У порядку, встановленому Законом України «Про Конституційний Суд України», цей орган не визнавав неконституційними положення Закону № 1975-XII.

Не констатував і ЄСПЛ у своїх рішеннях невідповідність цього акта національного законодавства вимогам Конвенції.

Разом із тим, відповідно ч. 3 ст. 8 Конституції України положення ч. 4 ст. 35 Основного Закону мають застосовуватися як норми прямої дії. З огляду на зазначене і положення ст. 9 Конвенції, від яких Україна в умовах воєнного стану не відступала в порядку ст. 15 Конвенції, особа не підлягає кримінальній відповідальності за ст. 336 КК за умови доведення несумісності виконання військового обов`язку з її релігійними переконаннями підтвердження належними і достатніми доказами її участі у релігійних організаціях, що сповідують віровчення відповідного змісту, або наявності таких особистих глибоких, щирих і послідовних переконань.

Оскільки, як уже зазначалося вище, за обставин цієї справи наявності ОСОБА_9 фактичних і юридичних підстав для сумлінної відмови від військової служби доведено не було, правова оцінка його дій як ухилення від призову за мобілізацією не суперечить вимогам ч. 4 ст. 35 Конституції України і ст. 9 Конвенції.

Притягнення до кримінальної відповідальності за такі дії не є примусом, що принижує свободу людини мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір, у розумінні ч. 2 ст. 18 Пакту, тому перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 28.03.2024 відносно ОСОБА_13 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4