печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна в рамках здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000004 від 12.01.2024, -

В С Т А Н О В И В :

16.08.2024 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 , згідно вимог якого останній просить накласти арешт на тимчасово вилучене майно у ході обшуку 14.08.2024, за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- грошові кошти в загальній сумі 61590 грн. (98 купюр номіналом по 500 грн., 11 купюр номіналом по 1000 грн., 5 купюр номіналом по 200 грн., 2 купюри номіналом по 100 грн., 7 купюр номіналом по 50 грн., 2 купюри номіналом по 20 грн.);

- грошові кошти в загальній сумі 4400 доларів США (44 купюри номіналом по 100 доларів США).

Мотивуючи подане клопотання, прокурор вказує, що військовослужбовці однієї з військових частин ЗСУ організувавшись у стійке угрупування, діючи організованою групою, здійснюють збут зброї, бойових припасів та вибухових речовин, без передбаченого законом дозволу, цивільному населенню.

Встановлено, що військовослужбовці однієї з військових частини ЗСУ привласнюють собі стрілецьку вогнепальну зброю, бойові припаси та вибухові речовини, які вони знаходять в ході проведення зачисток в зоні ведення бойових дій та в подальшому дану зброю, бойові припаси та вибухові речовини збуваються цивільному населенню без необхідних на це дозволів.

Так, в ході досудового розслідування встановлено, що організованою групою осіб 11.04.2024 року було збуто АК-74 у кількості 4 шт. та бойові набої калібру 5,45 у кількості 120 шт. на загальну 2400 доларів США (96 000 гривень).

Крім того, 11.05.2024 року даною організованою групою осіб було збуто автоматичну вогнепальну зброю АКС-74 у кількості 3 шт., АКС-74У у кількості 1 шт., АК-12 у кількості 1 шт., та бойові набої у кількості 150 шт. на загальну суму 4 800 доларів США (192 000 гривень).

Також, організованою групою осіб було збуто автоматичну вогнепальну зброю, а саме: АК-74 у кількості 2 шт., Кулемет Калашнікова Модернізований (ПКМ) у кількості 1 шт. та бойові набої калібру 5,45 у кількості 120 шт. і 7,62х54 у кількості 22 шт. на загальну суму 90 200 гривень.

14.08.2024 на підставі ухвал слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від було проведено обшуки за рядом адрес.

Так було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 29.07.2024 справа №757/33516/24-к де вилучено неступне майно:

- грошові кошти в загальній сумі 61590 грн. (98 купюр номіналом по 500 грн., 11 купюр номіналом по 1000 грн., 5 купюр номіналом по 200 грн., 2 купюри номіналом по 100 грн., 7 купюр номіналом по 50 грн., 2 купюри номіналом по 20 грн.);

- грошові кошти в загальній сумі 4400 доларів США (44 купюри номіналом по 100 доларів США);

- станок для гоління ОСОБА_4 ;

- ноутбук сірого кольору у чохлі темного кольору;

- мобільний телефон iPhone 14 Pro.

Вказане майно може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, при цьому у вказаній ухвалі слідчого судді дозвіл на їх вилучення не надано.

Прокурор вказує, що перелічені вище предмети відповідають критеріям статті 98 КПК України, оскільки містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що вказує на можливість їх використання в якості речових доказів, а тому постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_5 від 15.08.2024 визнані речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Однак, серед зазначених речей наявне тимчасово вилучене майно, а саме:

- грошові кошти в загальній сумі 61590 грн. (98 купюр номіналом по 500 грн., 11 купюр номіналом по 1000 грн., 5 купюр номіналом по 200 грн., 2 купюри номіналом по 100 грн., 7 купюр номіналом по 50 грн., 2 купюри номіналом по 20 грн.);

- грошові кошти в загальній сумі 4400 доларів США (44 купюри номіналом по 100 доларів США); оскільки слідчим суддею не надано прямо дозвіл на їх вилучення.

Враховуючи викладене, є обґрунтована необхідність застосування на цій стадії досудового розслідування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, здійснювалась фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів.

У судове засідання прокурор/слідчий не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином. Прокурор подав до суду заяву про проведення розгляду клопотання у його відсутність, вимоги підтримав.

Адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , в судове засідання з`явився, подав заяву про розгляд клопотання без фіксування технічними засобами та просив відмовити у задоволенні клопотання. Одночасно адвокат подав до суду заперечення, в яких зазначив, що вилучене майно жодним чином не співвідноситься з кримінальним правопорушенням та як наслідок не є речовим доказом.

Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено, окрім іншого, що неприбуття учасників розгляду у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, створив необхідні умови для реалізації сторонами, їх процесуальних прав на участь у розгляді цієї справи в суді, ураховуючи, що підстав для визнання їх явки обов`язковою не має, вважаю за можливе розглянути клопотання у відсутність нез`явившихся осіб.

Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Судовим розглядом встановлено, що Офісом Генерального прокурора здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000004 від 12.01.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України.

14.08.2024 на підставі ухвал слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від було проведено обшуки за рядом адрес.

Так, було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 29.07.2024 справа №757/33516/24-к де вилучено неступне майно:

- грошові кошти в загальній сумі 61590 грн. (98 купюр номіналом по 500 грн., 11 купюр номіналом по 1000 грн., 5 купюр номіналом по 200 грн., 2 купюри номіналом по 100 грн., 7 купюр номіналом по 50 грн., 2 купюри номіналом по 20 грн.);

- грошові кошти в загальній сумі 4400 доларів США (44 купюри номіналом по 100 доларів США);

- станок для гоління ОСОБА_4 ;

- ноутбук сірого кольору у чохлі темного кольору;

- мобільний телефон iPhone 14 Pro.

15.08.2024 вищезазначені речі слідчим Головного слідчого управління Національної поліції України визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № №0000004 від 12.01.2024.

Однак, серед зазначених речей наявне тимчасово вилучене майно, а саме:

- грошові кошти в загальній сумі 61590 грн. (98 купюр номіналом по 500 грн., 11 купюр номіналом по 1000 грн., 5 купюр номіналом по 200 грн., 2 купюри номіналом по 100 грн., 7 купюр номіналом по 50 грн., 2 купюри номіналом по 20 грн.);

- грошові кошти в загальній сумі 4400 доларів США (44 купюри номіналом по 100 доларів США); оскільки слідчим суддею не надано прямо дозвіл на їх вилучення.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 3 частини другої цієї статті у випадку, передбаченому пунктом 1, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Одночасно, при розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 172 КПК України, слідчий суддя не вирішує питання належності та допустимості доказів, отриманих в ході досудового розслідування, оскільки оцінка допустимості доказів має бути вирішена відповідно до вимог ст. 89 КК України під час ухвалення судового рішення при судовому розгляді кримінального провадження.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Абзацом 2 ч. 5 ст. 171 КПК України передбачено, що у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Судовим розглядом встановлено, що обшук, під час якого було вилучено майно та на арешті якого на даний час наполягає сторона обвинувачення, був проведений 14.08.2024, а з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна слідчий звернувся до суду 16.08.2024, що свідчить про дотримання строку на звернення до суду з даним клопотання та відповідно дотримання вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі Іатрідіс проти Греції [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі Антріш проти Франції , від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та Кушоглу проти Болгарії , заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі Спорронг та Льонрот проти Швеції , пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства , n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Однак, зазначені вимоги закону при зверненні з клопотанням прокурор не дотримався.

Так, прокурор у клопотанні зазначає, що підставою арешту тимчасово вилученого майна є «є сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вони є доказами вчинення злочину із наведених у клопотанні обставин».

При цьому, клопотання прокурора не містить жодних вказівок або розумних вказівок, що майно, що тимчасово вилучено під час обшуку місця проживання свідка є таким, що має відношення до вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином прокурор порушив норми та приписи статті 171 КПК України, що визначає вимоги до клопотання про накладення арешту. Прокурор не навів реальних підстав в світлі фактичних обставин кримінального провадження, щоб передували необхідності накладення арешту на тимчасово вилучене майно. Речення у тексті клопотання про наявність «сукупності підстав та розумних підозр» не розкриває сутності законодавчої вимоги.

Окрім цього, прокурор у клопотанні зазначає мету арешту саме забезпечення збереження речових доказів, відповідно до п.1 ч.2. ст. 170 КПК України. При цьому, прокурор посилається на статтю 98 КПК України, що містить ознаки визначення речових доказів.

Ознаками речових доказів, відповідно до ч.1. статті 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Посилаючись у клопотанні на необхідність накладення арешту на вилучене майно, прокурор повинен був зазначити, яким чином вилучене майно співвідноситься з кримінальним правопорушенням та/чи вилучене майно здобуто злочинним шляхом, одне лише посилання для цього не може слугувати правовою підставою для задоволення вимог клопотання про арешт.

Сторона обвинувачення не надала суду допустимих, в розумінні ст. 86 КПК України, доказів, що вказують про прямий, або опосередкований зв`язок власника майна з обставинами, які є предметом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, а також відсутні підстави відповідальності заявника за незаконні дії третіх осіб.

Версія органу досудового розслідування, що майно, на яке накладено арешт, відповідає ознакам визначених ст. 98 КПК України, тобто відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні № 0000004 від 12.01.2024, належним чином не досліджена та не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України доказами, а спростована представнкиом володільця майна в судовому засіданні.

Разом з тим, з наданих матеріалів вбачається, що громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не має відношення до кримінального провадження № 0000004 від 12.01.2024, підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого не отримував.

Тобто, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що підозра власнику майна не пред`явлена, цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Враховуючи вказане, підстав вважати, що існує правова підстава для арешту вилученого майна взагалі спростовується, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як представник сторони обвинувачення в судове засідання не з`явився та не представив слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували втручання держави у право на мирне володіння власника майна, належним йому майном, у зв`язку з чим вважає за доцільне відмовити у задоволенні клопотання.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 26, 98, 100, 107, 117, 131, 132, 171-173, 309 КПК України, слідчий суддя,-

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна в рамках здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000004 від 12.01.2024.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.

Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала про накладення арешту/відмову у ньому може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_7