Справа № 459/2395/24
Провадження № 1-кп/459/174/2024
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2024 року Червоноградський міський суд Львівської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

з участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Шептицький об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000504 від 25.05.2024 року, №0000717 від 22.08.2024 року про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Шептицький (Червоноград) Львівської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє 03.07.2024 року Червоноградським міським судом Львівської області за ч.4 ст.184, ч.4 ст.186 КК України до позбавлення волі на строк 7 років,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.4 ст.186 КК України,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 23.05.2024 приблизно о 18 годині, перебуваючи на сходовій площадці шостого поверху, під`їзду АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, діючи умисно, наніс декілька ударів кулаком руки та декілька ударів ногою в область голови потерпілого ОСОБА_7 , чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню важкості по ознаці тривалого розладу здоров`я, тобто вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Окрім цього, ОСОБА_5 21 серпня 2024 року приблизно о 21 годин 00 хвилин, перебуваючи поблизу будинків АДРЕСА_3 , діючи повторно, в умовах воєнного стану, маючи умисел на протиправне заволодіння чужим майном, поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, з корисливих мотивів, вдаривши кулаком руки декілька раз по обличчі потерпілого тим самим дезорієнтувавши його, відкрито, викрав у ОСОБА_8 , чоловічу сумку чорного кольору фірми «NIKE», вартістю 600 гривень, в якій знаходились: мобільний телефон марки «REDMI 10» вартістю 7 000 гривень, сім карта мобільного оператора «Лайфселл» із № НОМЕР_1 (матеріальної цінності для потерпілого не становить), військовий квиток на ім`я потерпілого (матеріальної цінності для потерпілого не становить) , банківська карта АТ КБ «ПриватБанк»(матеріальної цінності для потерпілого не становить), шкіряний гаманець чорного кольору вартістю 1 000 гривень. У подальшому, ОСОБА_5 покинув місце події, ігноруючип прохання потерпілого і повернути належні йому речі і тим самим продовжуючи дії, спрямовані на відкрите заволодніння вказаними речами, пішов у невідомому напрямку та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 8 600 гривень, тобто вчинив злочин, передбачений ч.4 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечне для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану.

За згодою сторін, згідно ч.3 ст.349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження всіх доказів, зібраних у ході досудового розслідування стосовно фактичних обставин справи, оскільки обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності та істинності його позиції, а також фактичні обставини справи ніким не оспорюються. Тому суд обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих даних на особу обвинуваченого.

В судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав повністю за всіма епізодами пред`явленого обвинувачення, цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 визнав повністю, а цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 повністю заперечив. Пояснив, що дійсно 23.05.2024 року близько 18 год до нього зателефонувала його дівчина ОСОБА_9 та попросила захисту від потерпілого ОСОБА_7 , а тому він прибув до під`їзду АДРЕСА_2 , де на сходовій клітці шостого поверху наніс кілька ударів кулаком в обличчя потерпілого, після чого залишив місце події. Проти цивільного позову заперечив категорично. Щодо епізоду 21 серпня 2024 року приблизно о 21 годин 00 хвилин, то пояснив, що перебуваючи поблизу будинків АДРЕСА_3 , він зустрів потерпілого, з яким у нього виник конфлікт, на грунті якого він наніс кулаком руки декілька ударів по обличчю потерпілого та відкрито викрав чоловічу сумку чорного кольору, в якій знаходились мобільний телефон, сім-карта мобільного оператора, банківська карта, військовий квиток та гаманець. Цивільний позов визнав повністю.

Потерпілий ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що 23.05.2024 року він познайомився на вулиці з дівчиною на ім`я ОСОБА_9 та її подругою, з якими пішов до себе додому. На прохання дівчат хотів піти в магазин і коли вийшов на сходову клітку, то відразу відчув удари в щелепу, від яких впав та запаморочився. Потім повернувся в квартиру, а наступного дня звернувся за медичною допомогою, перебував на стаціонарному лікуванні з 03.06.2024 року по 6.06.2024 року, проте документів про витрати не має, просить ухвалити справедливий вирок.

Потерпілий ОСОБА_8 подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Даючи оцінку показанням обвинуваченого в судовому засіданні, суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони послідовні, об`єктивно і повно відображають обстановку і обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, підстав для самообмови судом не встановлено.

Допитавши обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_7 , дослідивши письмові докази в частині, що характеризують особу обвинуваченого, суд приходить до переконання, що подія кримінального правопорушення мала місце, вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому злочинів при обставинах, викладених в обвинувальних актах доведена повністю, дії обвинуваченого кваліфіковано вірно за ч.1 ст.122 КК України як спричинення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя та таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я та за ч.4 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечне для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Згідно з ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Згідно із ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до нетяжких та тяжких злочинів.

Обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання обвинуваченого не встановлено.

Разом з тим, суд враховує і особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який в судовому засіданні визнав вину повністю, є особою молодого віку, однак не має постійного місця праці, не одружений, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, негативно характеризується по місцю служби. Крім цього, суд враховує ту обставину, що ОСОБА_5 , будучи раніше неодноразово судимим, в тому числі за злочини, пов`язані з нанесенням тілесних ушкоджень, не став на шлях виправлення, через незначний період часу після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив злочини, до того ж під час дії воєнного стану. Відтак, суд вважає, що для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, слід призначити йому покарання у межах санкції ч.1 ст.122 та ч.4 ст.186 КК України.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 судимий за вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 03.07.2024 року за ч.4 ст.184, ч.4 ст.186 КК України до позбавлення волі на строк 7 років.

Відтак, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України до ухвалення попереднього вироку від 03.07.2024 року.

За змістом ч.4 ст.70 КК, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання призначається за правилами, визначеними частинами 1-3 цієї статті (сукупність злочинів).

Разом із тим відповідно до ч.1 ст.71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком (сукупність вироків).

Згідно правової позиції, що викладена у постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 01.06.2020 (справа №766/39/17, провадження № 51-8867кмо18) суди, призначаючи остаточне покарання, повинні:

а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ч.4 ст.70 КК (за сукупністю злочинів);

б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст.71 КК (за сукупністю вироків).

Отже, суд вважає, що відповідно до вимог закону України про кримінальну відповідальність (ч.4 ст.70 та ч.1 ст.71 КК) та враховуючи правову позицію, викладену у постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 01.06.2020, спочатку слід призначити покарання ОСОБА_5 за правилами ч.4 ст.70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, а потім вже остаточно за правилами ч.1 ст.71 КК, за сукупністю вироків.

Вирішуючи питання цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 , суд виходить з наступного:

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 п. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

П. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

За змістом ч. 1 ст. 1167, ч.1 ст.1177 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 п. 5 Постанови, доведенню підлягають:

1) наявність моральної шкоди;

2) протиправність діяння її заподіювача;

3) наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача;

4) наявність вини останнього в заподіянні шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що глибина, тривалість та істотність фізичних та душевних страждань, описані позивачем, є суб`єктивним, в той час як ступінь тяжкості завданих тілесних ушкоджень, які віднесені до категорії легких тілесних ушкоджень є об`єктивним критерієм, а тому заявлений позивачем розмір відшкодування в розмірі 30 000 грн. не доведений позивачем належними та допустимими доказами. В позовній заяві наведені лише загальні фрази та формулювання, в той час як інші належні та допустимі докази спричинення моральної шкоди саме в заявленому розмірі позивачем не надані.

Суд вважає за необхідне зазначити, що сам факт заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень у вказаний вище спосіб з усією очевидністю свідчить про заподіяння йому внаслідок цих дій моральної шкоди. Тому, враховуючи вид, характер та тривалість моральних страждань позивача в описаному в позові діапазоні, суд визначає розмір відшкодування в сумі 10000 гривень.

Що стосується розміру відшкодування матеріальних збитків, то згідно із ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а відповідно до ч.2 цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

У відповідності до вимог ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Таким чином, враховуючи наведене, а також визнання позову ОСОБА_5 , цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає до задоволення повністю на суму 1600 гривень.

Що стосується цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 в частині стягнення моральної шкоди, то суд приймає до уваги твердження потерпілого про тривалість та глибину душевних страждань та приходить до висновку про задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 гривень. Що стосується цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди, то суд відмовляє в його задоволенні з підстав недоведеності розміру такої, оскільки жодних документів на підтвердження розміру такої шкоди суду не подано.

Запобіжний захід ОСОБА_5 залишити без змін до вступу вироку у законну силу.

Питання про долю речових доказів та документів підлягає вирішенню на підставі ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 349,368, 370, 373, 374 КПК України, суд -

у х в а л и в :

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим, призначеним за вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 03.07.2024 року, визначити покарання, у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного в порядку ч.4 ст.70 КК України та остаточно визначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком 7 (сім) років 2 (місяці).

Строк відбування покарання рахувати з часу набрання вироком законної сили.

Зарахувати в строк відбування покарання строк перебування під вартою в період з 18.01.2024 року по 02.02.2024 року включно та з 21 серпня 2024 року до часу вступу вироку в законну силу.

Запобіжний захід ОСОБА_5 залишити без змін до вступу вироку у законну силу.

Після набрання вироком законної сили, скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Червоноградського міського суду Львівської області від 26.08.2024 року.

Після набрання вироком законної сили , речові докази:

- медичну карту стаціонарного хворого ОСОБА_7 повернути потерпілому ОСОБА_7 ;

- мобільний телефон марки «REDMI 10» чорного кольору ІМЕІ 1: НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 , коробку від мобільного телефону, квитанцію про купівлю телефону, сім карту мобільного оператора «Лайфселл» № НОМЕР_1 , військовий квиток на ім`я ОСОБА_8 , повернути потерпілому ОСОБА_8 ;

- футболку чорного кольору фірми «ADIDAS» із емблемою на грудях та полосами білого кольору на рукавах, шорти чорного кольору із полосами сірого кольору із емблемою фірми «PUMA» повернути ОСОБА_5

Цивільний позов ОСОБА_7 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 10000 (десять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди. В решті вимог відмовити.

Цивільний позов ОСОБА_8 задовольнити повністю. Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 10000 (десять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди та 1600 (одна тисяча шістсот) гривень матеріальної шкоди.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку, з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним.

З інших підстав вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий: ОСОБА_1