Справа № 570/1564/24
номер провадження 1-кп/570/258/2024
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2024 року м. Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

представників потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000292 про обвинувачення

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сатиїв Дубенського району Рівненської області, громадянина України, який має базову загальну середню освіту, одруженого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , який є раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_8 16 лютого 2024 року приблизно о 12 годині 55 хвилин, на правому узбіччі автодороги Городище-Рівне-Старокостянтинів у напрямку м. Костопіль Рівненського району, Рівненської області, поблизу с. Забороль Рівненського району Рівненської області, біля магазину «Жива риба», керуючи автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter 416 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення пункту 10.9 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - Правила дорожнього руху), розпочав рух заднім ходом по узбіччю, із швидкістю 2,1...2,2 км/год, зі сторони м. Костопіль у напрямку м. Рівне, чим створив небезпеку для руху іншому учаснику руху, для забезпечення безпеки руху за допомогою до інших осіб не звернувся та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка стояла на узбіччі позаду вказаного транспортного засобу.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 спричинено тілесні ушкодження, від яких вона померла на місці події.

Порушення ОСОБА_8 вимог пункту 10.9 Правил дорожнього руху, що вимагає під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху та для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб, перебуває у прямому безпосередньому причинному зв`язку з скоєнням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_8 вину визнав повністю та підтвердив фактичні обставини вчинення ним вказаного кримінального правопорушення. Суду пояснив, що тривалий час заробляє на прожиття, продаючи живу рибу по точках продажу. Офіційно підприємцем не зареєстрований. Автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter 416 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить його синові ОСОБА_11 , і він його використовує у власних справах. Приблизно о 12 год. 30 хв. він разом із ОСОБА_12 приїхав в магазин «Жива риба». Зупинили автомобіль на узбіччі одразу біля магазину. Після того як розвантажили рибу, пасажир ОСОБА_12 зачинив в мікроавтобусі бокові дверцята, а він задні. Обидва сіли в мікроавтобус, він за кермо, а ОСОБА_12 на праве пасажирське сидіння. Завівши двигун, подивився у бокові дзеркала та почав здавати назад. Проїхавши приблизно 3 метра заднім ходом почув, що кричить продавець із магазину, зрозумів, що щось трапилося і тоді зупинився. Після цього проїхав трохи вперед та вийшов з автомобіля та побачив, що під заднім правим колесом лежить невідома жінка. Тоді почали викликати працівників поліції, а пасажир ОСОБА_12 бригаду швидкої медичної допомоги.

Жінку, на яку наїхав, перед цим не бачив, про допомогу, в тому числі вийти та перевірити, чи немає ніяких перешкод щоб їхати заднім ходом, у пасажира ОСОБА_12 не просив.

Щодо відшкодування завданої потерпілим шкоди пояснив, що участі у похованні ОСОБА_10 не брав. Намагався через дружину шляхом відправлення смс-повідомлень сконтактувати із потерпілими, але відповіді не отримав. Сам особисто потерпілим не телефонував і не спілкувався. На даний час відправив на адресу потерпілих поштовим зв`язком по 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Погодився, що саме порушення вищезазначеного пункту Правил дорожнього руху спричинило тілесні ушкодження та в подальшому смерть потерпілої ОСОБА_10 на місці події. Погодився із результатами експертних висновків по справі.

Потерпілі чоловік та донька загиблої ОСОБА_4 в судовому засіданні повідомили, що безпосередніми свідками ДТП не були. Приїхали на місце події тоді, коли їм повідомили, що ОСОБА_10 збила машина біля магазину «Жива риба» поблизу автодороги Городище-Рівне-Старокостянтинів та м. Забороль Рівненського району, а також про те, що вона від отриманих травм загинула. На місці події стояв автомобіль білого кольору марки «Mercedes-Benz Sprinter 416 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а позаду лежала ОСОБА_10 без ознак життя, речі були розкидані. ОСОБА_8 був на місці події, стояв в стороні, з ними не контактував. Похованням загиблої займалися вони, ОСОБА_8 участі в обряді поховання не брав, з ними не спілкувався, шкоду не відшкодував.

Під час розгляду справи судом потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали до обвинуваченого ОСОБА_8 цивільні позови про стягнення завданої кримінальним правопорушенням матеріальної та моральної шкоди. Просили суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На підтвердження вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення було допитано свідків події та ініційовано питання щодо дослідження письмових матеріалів у кримінальному провадженні.

Безпосередні свідки події надали суду наступні показання.

Допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_12 показав, що працює з обвинуваченим близько 10 років. Того дня вони зупинилися на обочині біля магазину на відстані приблизно 2 м, після того розгрузили рибу, зачинили бус та сіли. Мали їхати далі по дорозі в сторону м. Костополя на естакаду розгружати рибу. ОСОБА_8 почав їхати заднім ходом. Відчули, що ніби на щось наїхали, почала кричати продавчиня з магазину і вони зупинилися. Коли вийшли, то побачили жінку, яка лежала. Свідок зазначив, що ОСОБА_8 зазвичай просить про допомогу, вийти і подивитися. Цього разу про допомогу не просив.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що вона працює продавчинею в магазині «Жива риба», загиблу знає давно. В той день потерпіла ОСОБА_10 , як завжди, лишила свій велосипед біля магазину і вийшла на маршрутку. В цей час ОСОБА_8 привіз рибу. Із дверей побачила, що бус, яким ОСОБА_8 привіз рибу почав здавати назад і наїхав на потерпілу ОСОБА_10 . Свідок одразу почала кричати та вийшла з магазину. Тоді бус зупинився і вийшов ОСОБА_8 . Після чого викликали поліцію та швидку допомогу.

Вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вчиненого за обставин, описаних в обвинувальному акті, підтверджується повністю дослідженими в судовому засідання письмовими доказами, а саме:

- протоколом огляду місця події зі схемою та фототаблицею до нього (а.с. 9-18);

-висновком судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин та механізму ДТП» № СЕ-19/118-24/2342-ІТ від 18.03.2024 (а.с. 105-108).

Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, беручи до уваги, що прокурор та потерпілі також не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений та потерпілі, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження решти доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Суд погоджується з кваліфікацією прокурором дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Обставин, які б виправдовували (виключали) злочинні дії обвинуваченого, не встановлено.

В судовому засіданні досліджено також характеризуючі дані обвинуваченого. Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_8 встановлено, що він раніше не судимий, одружений, має сина 1998 року народження, працює на себе, офіційно фізично особою-підприємцем не зареєстрований, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, (а.с. 135, 136, 137, 139, 140).

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують позитивно особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України доведена повністю.

У відповідності до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Зміст доведеності винуватості особи у вчиненні злочину поза розумним сумнівом закріплено, зокрема, в практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якою цей Суд підтверджує, що критерієм, який застосовується при оцінюванні доказів, є доведення «поза розумним сумнівом», що може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій факту, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справі «Авшар проти Туреччини», «Рудяк проти України»).

Згідно з п.22 постанови Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 688/788/15-к стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Виходячи з вищенаведеного суд на підставі стандарту доведення поза розумним сумнівом, зважаючи на досліджені в судовому засіданні докази, судом встановлено, що наявні підстави для визнання винуватості обвинуваченого, оскільки з реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що при досудовому розслідуванні зібрано достатньо доказів, які досліджено в судовому засіданні, для обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, що викладено в обвинувальному акті.

За роз`ясненнями, що містяться в п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 і ст.287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Як пом`якшуючі покарання обставини в обвинувальному акті зазначено щире каяття, активне сприяння розкриттю та розслідуванню кримінального правопорушення. Потерпілі та їх представники (кожен окремо) висловили думку про відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого. З вказаною думкою погодилася і прокурор у судових дебатах. Обставин, які б обтяжували покарання, у обвинувальному акті не зазначено та прокурором не заявлено для з`ясування.

Щодо наявності пом`якшуючої покарання обставини у виді щирого каяття суд зазначає наступне. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального провадження повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 199/6365/19.

ОСОБА_8 та його захисник в судовому засіданні вказували на те, що обвинувачений у скоєному розкаявся, Однак обвинувачений матеріальну шкоду потерпілим не відшкодував, вибачення не попросив, що на думку суду свідчить про те, що не було дійового каяття зі сторони самого обвинуваченого. Також матеріали справи таких даних не містять, тому суд вважає відсутньою зазначену обставину, що пом`якшує покарання у виді щирого каяття.

Суд виходить з ч.1 ст.62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Як передбачено ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Як встановлено ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За положеннями ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При обранні виду та визначенні міри покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення, а також ставлення особи до вчиненого та до потерпілої сторони.

При призначені покарання суд враховує позитивну характеристику обвинуваченого, пом`якшуючу покарання обставину - сприяння досудовому та судовому слідству, та відсутність обтяжуючих покарання обставин. Також суд бере до уваги, що ОСОБА_8 діяв з необережності. При вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням суд враховує віктимну поведінку потерпілої, яка очікувала прибуття маршрутного транспортного засобу не на зупинці, тобто спеціально виділеному та позначеному місці, а перебувала в зоні повної відсутності оглядовості транспортного засобу, яким керував обвинувачений, що в умовах інтенсивного руху вздовж місця ДТП та здійснення інтенсивного паркування на місці скоєння даної ДТП різними транспортними засобами сприяло виникненню даної дорожньо-транспортної пригоди, яка призвела до смерті потерпілої. Вказану обставину суд також враховує при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, яку, з врахуванням принципу диспозитивності суд визначає у визнаній обвинуваченим сумі по 150 тисяч гривень кожному з потерпілих у відшкодування моральної шкоди.

Суд, зважаючи на вищезазначені обставини не погоджується із думкою прокурора та вважає, що обвинувачений не є суспільно-небезпечною особою, та приходить до висновку про недоцільність призначення реального покарання. Суд вважає можливим виправлення засудженого без відбування реального покарання та приходить до висновку про звільненням його від відбування основного покарання з випробуванням відповідно до положень статті 75 КК України.

Відповідно до п. 21 Постанови ВСУ від 23.12.2005 № 14 у кожному випадку призначаючи покарання за частинами 1 і 2 ст.286 КК необхідно вирішувати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами. Суд приходить до висновку про необхідність застосувати до обвинуваченого додаткову міру покарання позбавлення права керувати транспортними засобами, зважаючи на тяжкі наслідки скоєного кримінального правопорушення. Підстави для невстановлення додаткового покарання, наведені стороною захисту (діяльність обвинуваченого, яка є основним видом заробітку) не знайшли свого документального підтвердження в ході розгляду кримінального провадження. Сам обвинувачений пояснював, що працює неофіційно.

Потерпілими (кожним окремо) до обвинуваченого ОСОБА_8 подано цивільні позови.

Потерпілий ОСОБА_4 подав цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 30 020 гривень, стягнення моральної шкоди в розмірі 400 000 гривень та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 10 000 гривень.

Потерпіла ОСОБА_5 подала цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди в розмірі 400 000 гривень та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 8 000 гривень.

Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку про наявність безпосереднього причинного зв`язку між протиправними діями відповідача обвинуваченим ОСОБА_8 і шкодою, заподіяною позивачам (кожному окремо) та наявністю вини відповідача у заподіянні цієї шкоди.

У відповідності до ч.1. ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Ст.1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілих.

Ст.3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Під матеріальною шкодою, яка завдана вказаним кримінальним правопорушенням, потерпілим ОСОБА_4 визначено витрати понесені ним на поховання дружини, які підтверджені ним документально та становлять 30020 гривень. У даній частині позовні вимоги потерпілого ОСОБА_4 підлягають задоволенню повністю відповідно до положень ст. 1166 ЦК України.

Під власне моральною шкодою маються на увазі душевні страждання, пов`язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов`язанні ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі.

При вирішенні питання про задоволення цивільних позовів у даному кримінальному провадженні суд бере до уваги сплачені (відправлені через поштовий зв`язок) обвинуваченим на користь потерпілих грошові кошти у розмірі по 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень кожному.

Враховуючи глибину і тривалість моральних страждань, які потерпілі (кожен окремо) пережили у зв`язку зі смертю дружини та матері, негативні переживання, які змінили їх звичний спосіб життя, суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень на користь кожного з потерпілих є співмірним завданій моральній шкоді, а також зазначена сума відповідає глибині моральних і психічних страждань кожного з потерпілих, відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості за обставин цього кримінального провадження.

Суд також приходить до висновку про необхідність стягнення на користь позивачів заявлених у позовних заявах витрат за надання правничої допомоги в повному обсязі.

Отже, зважаючи на вищенаведені обставини, цивільні позови в частині стягнення із ОСОБА_8 шкоди, завданої злочином, підлягають до часткового задоволення.

Питання про судові витрати, що підтверджені документально, слід вирішити відповідно до ст. 124 КПК України, питання про долю речових доказів - на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного основного покарання ОСОБА_8 звільнити з випробуванням з іспитовим строком на три роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_8 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної шкоди, стягнення моральної шкоди та відшкодування витрат за надання правничої допомоги задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 завдану кримінальним правопорушенням, матеріальну шкоду в розмірі 30 020 (тридцять тисяч двадцять) гривень, моральну шкоду в розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 10 000 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди та відшкодування витрат за надання правничої допомоги задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 завдану кримінальним правопорушенням моральну шкоду в розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень та витрати за надання правничої допомоги в розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта за проведення судових експертиз 6815 (шість тисяч вісімсот п`ятнадцять) гривень.

Скасувати арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 20 лютого 2024 року.

Речові докази по справі автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter 416 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , повернути його законному володільцю. Решту речових доказів - знищити.

Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, яке вилучено відповідно до протоколу огляду місця події від 16 лютого 2024 року, повернути законному володільцю.

Вирок може бути оскаржений до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Обмеження права оскарження даного вироку визначені ч.2 ст.394 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1