Справа № 562/3300/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.10.2024 року Здолбунівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

законного представника потерпілого ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Здолбунів кримінальне провадження №0000242 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Блажове, Рокитнівського району, Рівненської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із базовою середньою спеціальною освітою, одруженого, пенсіонера, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, -

в с т а н о в и в:

24.06.2024, приблизно о 14 год 17 хв, ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем ВАЗ 211010, реєстраційний номер НОМЕР_1 , спільно з пасажирами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , рухаючись по проїзній частині АДРЕСА_2 , в порушення вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - Правила дорожнього руху), відповідно до якої, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, виїхав за межі проїзної частини та допустив зіткнення з бетонною електроопорою.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_7 отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження, а саме: закритий остеоепіфізеоліз латеральної кісточки лівої гомілки без зміщення, забій лівого стегна та забій лівої гомілки.

Дії ОСОБА_5 , які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст.286-1 КК України.

28 жовтня 2024 року між законним представником потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_4 та обвинуваченим укладено угоду про примирення, у відповідності до вимог ст.471 КПК України.

За умовами цієї угоди вони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій ОСОБА_5 , покарання, яке останній повинен понести за ч.1 ст.286-1 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Обвинувачений зобов`язується у судовому засіданні беззастережно визнати обвинувачення в обсязі обвинувачення.

У судовому засіданні обвинувачений та його захисник угоду підтримали, при цьому ОСОБА_5 повністю та беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України в обсязі обвинувачення, та пояснив, що він розуміє свої права, наслідки укладення та затвердження угоди, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим, вид покарання, який буде застосовано до нього у разі затвердження угоди судом, до вчиненого ставиться критично, шкодує та щиро розкаюється, повністю відшкодував шкоду, завдану потерпілому просить затвердити угоду.

Законний представник потерпілого в судовому засіданні підтримала угоду про примирення з обвинуваченим, просила її затвердити та пояснила, що укладення угоди є добровільним, будь-яких претензій майнового чи немайнового характеру до обвинуваченого не має.

Прокурор щодо затвердження укладеної угоди про примирення заперечує та просить у її затвердженні відмовити, обґрунтовуючи тим, що угода не відповідає вимогам закону та суперечить суспільним інтересам.

Заслухавши учасників справи та вирішуючи питання щодо наявності підстав для затвердження угоди про примирення суд виходить з такого.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Згідно із ч.3 ст.469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до ч.5 ст.469 КПК України укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286-1 КК України, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_5 визнав себе винуватим, відповідно до ст.12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, що вказує на можливість укладення угоди про примирення у кримінальних провадженнях такої категорії.

Судом встановлено та будь-ким з учасників кримінального провадження не заперечується факт вчинення ОСОБА_5 нетяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.286-1КК України при обставинах, указаних в обвинувальному акті.

В угоді про примирення сторонами угоди вказано такі ж самі пом`якшуючі обставини, передбачені ст.66 КК України, які були встановлені під час досудового розслідування та зазначені в обвинувальному акті, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Окрім того, з пояснень представника потерпілого судом встановлено відсутність у потерпілого будь-яких претензій матеріального характеру до обвинуваченого внаслідок заподіяних потерпілому в результаті скоєної обвинуваченим дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень.

Відповідно до укладеної угоди та обвинувального акту обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, передбачені ст.67 КК України, відсутні.

Суд переконався у тому, що обвинувачений у повній мірі розуміє права, передбачені ч.5 ст.474 КПК України. У суду є обґрунтовані підстави вважати, що сторони примирились і укладення угоди є добровільним, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Взяті обвинуваченим на себе за угодою про примирення зобов`язання очевидно можливі для виконання.

З доводами прокурора щодо неможливості затвердження угоди про примирення між обвинуваченим та потерпілим суд не погоджується з огляду на наступне.

КПК України передбачає два види угод: угода про примирення та угода про визнання винуватості. В обох випадках зміст угоди має містити узгоджене покарання та згоду сторін на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.

Правила призначення покарання встановлені КК України. Відповідно до ч.5 ст.65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди. Отже, закон дозволяє зазначеним вище суб`єктам кримінального провадження самостійно визначити вид покарання, яке понесе винна особа.

Суд, при ухваленні вироку на підставі угоди та призначенні покарання, зобов`язаний перевірити угоду на відповідність вимогам кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність. За таких обставин сторони угоди, визначаючи покарання, зобов`язані дотримуватись положень розділу ХІ «Призначення покарання» Загальної частини КК України.

Так, згідно із ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, мотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 409 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, в тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Відповідно до п.12 постанови Пленуму ВССУ № 13 від 11.12.2015 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» сторони мають право узгоджувати покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п.3 ч.1 ст.65 КК України). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65,75 КК України мають право, використовуючи положення ст.69 КК України, узгоджувати: основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України; або інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин; або не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч.2 ст.69 КК України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 31.03.2016 року (справа №5-27кс16), примирення є комплексним міжгалузевим інститутом кримінального та кримінального процесуального законодавства, спрямованим на задоволення/відновлення прав потерпілого та заохочення позитивної посткримінальної поведінки суб`єкта злочину. На забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають складні зв`язки між принципами публічності і диспозитивності. Як зазначено в цьому рішенні, суд надає особливого значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок, і вважає, що для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія інтерес.

Під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права. І під час вирішення кримінально-правових конфліктів Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди дотримуватись балансу між приватними і публічними інтересами.

Угода про примирення являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу, адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного (їх) випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси.

Тобто, існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті.

Тому, щодо наданої суду угоди про примирення, суд керується не тільки формальними вимогами норм статей 468, 469, 474 КПК України щодо видів угод про примирення і класифікації злочинів, щодо яких такі угоди можуть укладатися, а й чітко дотримується їх засадничих принципів. Для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія «інтерес».

Аналогічна позиція викладена в постанові ВС від 06.12.2018 року у справі № 756/11661/17.

Суд вважає, що зміст угоди про примирення, укладеної між обвинуваченим ОСОБА_5 та законним представником потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_4 , жодним чином не суперечить інтересам суспільства, у ній повною мірою забезпечено баланс інтересів сторін угоди про примирення для цілей норм ч.3 ст.469, п.7 ст.474 КПК України. Обґрунтованих підстав, як стверджує у запереченнях прокурор, обмежувати дію принципу диспозитивності у даному кримінальному провадженні суд не встановив. Узгоджене сторонами угоди покарання за видом та розміром відповідає вимогам ст.ст.65-67,69 КК України і не виходить за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст.58 КК України.

Беручи до уваги, що в діях обвинуваченого є кілька обставин, які пом`якшують його покарання, зокрема щире каяття в скоєному, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне повне відшкодування потерпілому завданої злочином шкоди, котрі істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, а також враховуючи дані про його особу, який на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, характеристику з місця проживання, відсутність судимостей, суд погоджується з пропозицією сторін угоди про примирення щодо застосування до обвинуваченого положень ч.1 ст.69 КК України та при призначенні покарання перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.1 ст. 286-1 КК України, а саме у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Підстав, передбачених ч.7 ст.474 КПК України, для відмови у затвердженні угоди про примирення судом не встановлено.

Таким чином, суд приходить до висновку про можливість затвердження угоди про примирення у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, з призначенням узгодженого між обвинуваченим та законним представником потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_4 щодо його виду і розміру покарання.

Питання про долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100 КПК України.

Цивільний позов по справі не заявлений.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 373, 374, 473-476 КПК України, суд -

з а с у д и в:

Затвердити угоду про примирення від 28 жовтня 2024 року укладену між законним представником потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_4 з однієї сторони та обвинуваченим ОСОБА_5 з іншої сторони у кримінальному провадженні №0000242 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України.

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 26 червня 2024 року на автомобіль марки "ВАЗ 211010", реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Речові докази: - автомобіль марки "ВАЗ 211010", реєстраційний номер НОМЕР_1 - повернути ОСОБА_9

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Рівненського апеляційного суду через Здолбунівський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя