В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" вересня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва (далі - Суд) у складі судді ОСОБА_1 одноособово розглянувши у порядку спрощеного провадження, відповідно до ст. 381, 382 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України, без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, обвинувальний акт у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 серпня 2024 року за № 0001231, за обвинуваченням

ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Житомирської області, громадянин України, не одружений, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, не працює, з середньою освітою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 02 квітня 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу (далі КК) України до позбавлення волі на строк 2 роки; 02 листопада 2016 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК до позбавлення волі на строк 4 роки; 09 березня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК, з урахуванням ст. 70 того ж Кодексу, до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; 26 серпня 2022 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК, з урахуванням ч. 1, 4 ст. 70 КК, до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; 26 серпня 2024 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді пробаційного нагляду, з покладенням обов`язків визначених ч. 2 ст. 59-1 КК, строком на 1 рік; 06 вересня 2024 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК до покарання, з урахуванням ч. 4 ст. 70 КК, у виді пробаційного нагляду, з покладенням обов`язків визначених ч. 2, 3 ст. 59-1 КК, строком на 3 роки; 19 вересня 2024 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді штрафу 17 000 гривень,

у вчиненні кримінального проступку передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу (далі КК) України, шляхом вивчення його (обвинувального акта) та доданих до нього матеріалів,

у с т а н о в и в :

І. Загальна історія провадження та процедура

З обвинувального акта від 24 вересня 2024 року, який складено дізнавачем ВД Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві ОСОБА_3 та затверджено прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_4 ,слідує, що ОСОБА_2 обвинувачується у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу, без мети збуту.

Саме досудове розслідування кримінального провадження здійснено згідно із загальними правилами досудового розслідування, передбаченими КПК України, з урахуванням положень Глави 25. Особливості досудового розслідування кримінальних проступків того ж Кодексу.

За його наслідками, на підставі отриманих від дізнавача матеріалів, у порядку ст. 301 КПК, прокурор встановивши, що підозрюваний беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності, прийняв рішення, відповідно до ч. 5 вказаної статті наведеного Кодексу та вимог ст. 302 КПК, про звернення до суду з обвинувальним актом, в якому зазначив клопотання про його розгляд у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Із долучених до обвинувального акта матеріалів слідує, що обвинувачений був представлений захисником, беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності, йому відомі наслідки розгляду кримінального провадження у спрощеному провадженні, передбачені ч. 2 ст. 302 КПК України.

Відповідно, вказане клопотання прокурора було задоволено судом (див. ухвалу про призначення кримінального провадження до невідкладного судового розгляду) у т.ч. було визначено (1) розгляд обвинувального акта здійснювати без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, а (2) спрощене провадження щодо кримінального проступку здійснювати згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими КПК, з урахуванням положень § 1. Спрощене провадження щодо кримінальних проступків Глави 30. Особливі порядки провадження в суді першої інстанції того ж Кодексу.

У зв`язку з чим, Суд розглянув цей обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, на підставі його вивчення та доданих до нього матеріалів із ухваленням вироку без зазначення доказів на підтвердження встановлених обставин, відповідно до ч. 2 ст. 382 КПК України, установивши таке.

ІІ. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

ОСОБА_2 23 серпня 2024 року приблизно о 16:30 год. перебував неподалік будинку АДРЕСА_3 , де в парковій зоні, на землі, знайшов поліетиленовий зіп-пакет, в середині якого знаходились дві таблетки білого кольору.

Будучи особою, що періодично вживає наркотичні засоби, ОСОБА_2 , припустив, що у знайдених таблетках білого кольору круглої форми, що знаходились у поліетиленовому зіп-пакеті, міститься наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон).

В цей час у ОСОБА_2 , виник протиправний умисел спрямований на незаконне придбання наркотичного засобу, обіг якого обмежено - метадону (фенадону), для власного вживання без мети збуту.

Реалізуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_2 , підняв із землі знайдений ним поліетиленовий зіп-пакет з двома таблетками білого кольору круглої форми та, роздивившись їх, впевнився, що дійсно дані таблетки білого кольору круглої форми, містять в собі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон), тим самим вчинив безоплатне незаконне придбання для подальшого власного вживання наркотичного засобу, обіг якого обмежено - метадону (фенадону).

В цей час у ОСОБА_2 , виник протиправний умисел спрямований на незаконне зберігання для подальшого власного вживання наркотичного засобу, обіг якого обмежено - метадону (фенадону).

Продовжуючи свій протиправний умисел, ОСОБА_2 , помістив незаконно придбаний ним поліетиленовий зіп-пакет з двома таблетками білого кольору круглої форми, що містять в собі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон) до лівої зовнішньої кишені штанів, в які був одягнений, та став незаконно зберігати при собі, для власного вживання без мети подальшого збуту.

Після чого, ОСОБА_2 , зберігаючи при собі поліетиленовий зіп-пакет з двома таблетками білого кольору круглої форми, що містять в собі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон), пішов далі по власним справам.

В цей же день, а саме 23 серпня 2024 року о 17:02 год., за адресою: АДРЕСА_4 , оперативними співробітниками Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві було затримано ОСОБА_2 , який повідомив, що зберігає при собі поліетиленовий зіп-пакет, в середині якого дві таблетки білого кольору, що містить в собі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон.

В подальшому, 23 серпня 2024 року в період часу з 17:30 год. по 17:34 год., за адресою: АДРЕСА_4 , співробітниками поліції, у присутності двох понятих однієї статі, із застосуванням безперервного відеозапису було проведено особистий обшук ОСОБА_2 в ході якого, в лівій зовнішній кишені штанів було виявлено та вилучено поліетиленовий зіп-пакет, в середині якого знаходились дві таблетки білого кольору, що містять в собі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон, масою 0,044 г, яку він незаконно придбав та зберігав для власного вживання без мети збуту.

Згідно висновку експерта № СЕ-19/111-24/49071-НЗПРАП від 05 вересня 2024 року: надані на дослідження таблетки круглої форми білого кольору містять наркотичний засіб, обіг якого обмежено. Надані на дослідження таблетки круглої форми білого кольору містять наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон). Маса метадону (фенадону) в таблетці складає 0,044 г.

Метадон (фенадон), згідно зі Списком № 1 «Наркотичні засоби, обіг яких обмежено» в Таблиці ІІ « Перелік наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06 травня 2000 року віднесений до наркотичних засобів, обіг яких обмежено.

Згідно наказу МОЗ України № 188 від 01 серпня 2000 року «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться в незаконному обігу», кримінальна відповідальність за придбання та зберігання наркотичного засобу, обіг якого обмежено - метадону, у невеликих розмірах настає в тому разі, коли таке придбання та зберігання перевищує вагу зазначеної в таблиці граничної величини, а саме 0,02 грам.

ІІІ. Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

Отже, ураховуючи наведене у п. І, ІІ вироку, з`ясовано, що ОСОБА_2 своїми умисними діями вчинив незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу, без мети збуту, тобто кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 309 КК України.

При цьому, Суд, здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального проступку, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, вважає таку кваліфікацію дій обвинуваченого дійсною та вірною.

Позаяк, відповідно до положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 26 квітня 2002 року "Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів"(зі змінами та доповненнями згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №16, далі - Постанова) регламентовано, що незаконним придбанням наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів необхідно вважати їх купівлю, обмін на інші товари або речі, прийняття як плати за виконану роботу чи надані послуги, позики, подарунка або сплати боргу, привласнення знайденого. Під незаконним зберіганням потрібно розуміти будь-які умисні дії, пов`язані з фактичним незаконним перебуванням наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів чи прекурсорів у володінні винної особи (вона може тримати їх при собі, у будь-якому приміщенні, сховищі або в іншому місці). Відповідальність за незаконне зберігання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів настає незалежно від його тривалості. Злочини, передбачені ст. 307, 309 або 311 КК, визнаються закінченими з моменту вчинення однієї із зазначених у диспозиціях цих статей альтернативних дій.

Тим самим, за цих обставин, відсутні підстави для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України.

ІV. Покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

З урахуванням того, що за ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в рішенні від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим […].

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 року № 4-р(II)/2022 Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі №161/7253/18).

В цій ситуації, обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 66 КК України, Суд визнає щире каяття, яке полягає в т.ч. у визнанні обставин регламентованих ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення, та в розрізі того, що, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к), що власне є дійсним в цій ситуації та витікає в т.ч. з заяви про визнання своєї винуватості.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України, є рецидив, адже, згідно ст. 34 КК України, п. 15 ПП ВСУ від 04 червня 2010 року №7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», йдеться про вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення, у той час, як, відповідно до ч. 1 ст. 88 вказаного Кодексу, особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. Тим самим вчинення саме в цей період нового умисного кримінального правопорушення утворює з попереднім умисним кримінальним правопорушенням (йдеться про вироки від 09 березня 2021 року, 26 серпня 2022 року) їх рецидив.

З огляду на, що Суд враховуючи дані про особу обвинуваченого (наведені у вступній частині вироку), ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення протиправних дій, та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті у виді обмеження волі із визначенням остаточного покарання у порядку ч. 4 ст. 70 КК.

При цьому, при застосуванні положень ст. 70 КК України враховано те, що законодавець чітко визначив момент у часі, що обумовлює слушність застосування правила визначеного ст.70 КК України - це постановлення обвинувального вироку, а не набрання ним законної сили, в той час, як в постанові від 01 червня 2020 року в справі №766/39/17 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зауважила, що за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи при визначенні остаточного покарання та правил, на підставі яких воно має бути сформованим, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набранням ним законної сили.

Щодо штрафу за вироком від 17 вересня 2024 року, то слід зауважити, що відповідно до ч. 3 ст. 72 КК основне покарання у виді штрафу при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно, однак судом зауважується, що, у цій ситуації, при визначенні обвинуваченому остаточної міри покарання за сукупністю кримінальних правопорушень застосовується не принцип складання різних за видом покарань, а принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, що не суперечить ч. 3 ст. 72 КК.

Наведене також узгоджується із роз`ясненнями, які містяться у постанові Пленуму Верховного суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (у т.ч. п. 22 щодо того, що при частковому складанні розмір остаточного покарання в усякому разі має бути більшим за розмір кожного з покарань, призначених за окремі злочини)та віднайшли свої відображення в ухвалі ВС від 29 січня 2019 року у справі № 755/219/18 ( https://reyestr.court.gov.ua/Review/79472820), згідно яких за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.

У підсумку Суд зауважує, що однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання, в цій ситуації, в ключі характеристик особи, вчинюваного кримінального правопорушення, поведінки до та після, Суд сприймає, як діяння, яке б указувало на не можливість досягнення мети регламентованої ст. 50, 65 КК України.

V. Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом

Строк покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 58 КВК України, слід обчислювати з дня його прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

Процесуальні витрати вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Питання щодо речових доказів Суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 302, 368-371, 373-374, 376, 381-382 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_2 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

В силу ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироками Дніпровського районного суду міста Києва від 06 та 19 вересня 2024 року більш суворим за цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_2 покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Строк покарання ОСОБА_2 , відповідно до ст. 58 КВК України, обчислювати з дня його прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертизи у сумі 3 029, 12 грн.

Речові докази: метадон - знищити; оптичний носій інформації - залишити в матеріалах судового провадження.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії вироку, з урахуванням того, що відповідно до положень ч. 1 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому ст. 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Копію вироку надіслати учасникам судового провадження.

С у д д я ОСОБА_1