ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3045/24 Справа № 212/6534/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7

ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду кримінальне провадження № 000719 за апеляційною скаргою захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2024 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.ч. 1, 2 ст. 263, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі, -

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку, ОСОБА_10 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, тобто бажаючи їх настання, 1 січня 2024 року, приблизно о 14 годині, проходячи по вулиці Холодноярська у Покровському районі міста Кривий Ріг, вздовж берега річки, знайшов на землі, тобто придбав суміш вибухових речовин - нітроцелюлозних (бездимних) порохів, придатних для горіння у повному обсязі при наявності засобу запалювання, у невстановленій кількості, але не менш ніж 150 грамів.

У подальшому, ОСОБА_10 на порушення вказаного вище законодавства, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, тобто бажаючи їх настання, вказану вибухову речовину поклав до рюкзаку та переніс до адреси свого мешкання: АДРЕСА_1 , чим скоїв незаконне носіння вибухової речовини.

Після того, ОСОБА_10 на порушення вказаного вище законодавства, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, тобто бажаючи їх настання поклав на дерев`яну шафу, розміщену у житловій кімнаті за вищезазначеною адресою його мешкання, та почав незаконно зберігати без передбаченого законом дозволу, починаючи з 1 січня 2024 р. та до 17 годин 55 хвилин 16 травня 2024 року суміш вибухових речовин - нітроцелюлозних (бездимних) порохів, придатних для горіння у повному обсязі при наявності засобу запалювання, у кількості 150 грамів, яку в ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_11 , за адресою: АДРЕСА_1 у період часу з 17 годині 55 хвилин до 19 години 16.05.2024 р. було виявлено та вилучено.

Також, ОСОБА_9 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, тобто бажаючи їх настання, 1 січня 2024 року приблизно о 14 годині, проходячи по вулиці Холодноярська у Покровському районі міста Кривий Ріг, вздовж берега річки, знайшов на землі короткоклинкову холодну зброю колюче - ріжучої дії, виготовленою саморобним способом за типом мисливських ножів загального призначення, після чого, в останнього виник злочинний умисел, спрямований на незаконне носіння вказаної холодної зброї без передбаченого законом дозволу.

Реалізуючи свій виниклий злочинний умисел, ОСОБА_10 поклав знайдену холодну зброю до власного рюкзаку та тримаючи її при собі, здійснював її носіння до 17 годин 55 хвилин 16.05.2024 р., принісши її за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , де слідчим СВ ВП № 3 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області під час особистого обшуку ОСОБА_11 в рамках обшуку приміщення у період часу з 17 години 55 хвилин до 19 години 16.05.2024 року зазначену короткоклинкову холодну зброю колюче - ріжучої дії, виготовленою саморобним способом за типом мисливських ножів загального призначення було виявлено та вилучено.

В апеляційній скарзі захисники просять скасувати вирок суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважають, що обставини даного кримінального провадження вимагали обов`язкового залучення до участі у справі захисника. Вказують, що не маючи захисника, ОСОБА_9 повністю не розумів наслідки застосування ч. 3 ст. 349 КПК України. Звертають увагу на те, що судом не розглянута можливість застосування до ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України щодо можливості виправлення засудженого без відбування покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням. На їх думку, призначене судом покарання є несправедливим через суворість та не відповідає особі обвинуваченого. Тому просили суд призначити новий розгляд у суді першої інстанції або змінити вирок у частині призначеного судом покарання, та призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на 1 рік. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням з визначенням іспитового строку 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Заслухавши доповідача, доводи захисників та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, судова колегія доходить висновку, що апеляційна скарга захисників не підлягає задоволенню.

На підставі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни вироку відсутні, оскільки судом першої інстанції при його винесенні були дотримані вимоги кримінального та кримінального процесуального закону.

Так, положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя.

Статтею 129 Конституції України закріплено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення обвинуваченому права на захист.

Стаття 59 Конституції України гарантує право кожного на професійну правничу допомогу та вільний вибір захисника своїх прав, а ст. 63 - право на захист підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного.

Згідно ст. 7 КПК право на захист віднесено до загальних засад кримінального провадження.

Відповідно до ст. 20 КПК підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані роз`яснити підозрюваному, обвинуваченому його права та забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.

У випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, підозрюваному, обвинуваченому правова допомога надається безоплатно за рахунок держави.

Згідно зі ст. 49 КПК суд зобов`язаний забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні, в якому участь захисника відповідно до вимог ст. 52 цього Кодексу не є обов`язковою, у випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не може його залучити самостійно, а також у випадку, якщо суд вирішить, що обставини кримінального провадження вимагають участі захисника, а підозрюваний, обвинувачений не залучив його.

Обов`язкова участь захисника регламентується ст. 52 КПК України.

Інкриміновані ОСОБА_9 кримінальні правопорушення, відповідно до положень ст. 12 КК України, є тяжким злочином (ч. 1 ст. 263 КК України) та нетяжким (ч.2 ст. 263 КК України). Участь захисника у кримінальних провадженнях щодо тяжких та нетяжких злочинів не є обов`язковою.

Інших підстав, що згідно із законом вимагають обов`язкової участі захисника, матеріали провадження не містять.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 був ознайомлений із правами та обов`язками обвинуваченого, в судовому засіданні підтвердив зрозумілість йому цих прав та обов`язків, а також те, що він не потребує залучення йому захисника.

Судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_9 здійснювався за спрощеною процедурою, під час якої суд першої інстанції за відсутності заперечень усіх учасників судового провадження обґрунтовано визнав недоцільним дослідження доказів у повному обсязі, обмежившись допитом обвинуваченого.

Із аналізу кримінального процесуального закону та практики Верховного Суду вбачається, що суд, перш ніж прийняти рішення про здійснення розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України, повинен роз`яснити суть цієї норми, не обмежуючись цитуванням самої статті, а в доступній, чіткій та конкретизованій формі викласти її зміст, тим самим дати розгорнуте пояснення сторонам. Метою такого роз`яснення є однакове, правильне і точне розуміння всіма учасниками судового провадження змісту цієї норми, виявлення її сутності, яку законодавець вклав у словесне формулювання. Водночас суд має впевнитися і в тому, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та переконатися в добровільності їх позицій.

Отже, визнання вини, незаперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій, правильне розуміння й усвідомлення змісту обставин кримінального правопорушення, в якому особа обвинувачується, правові наслідки розгляду на підставі ч.3 ст.349 КПК України, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є передумовами можливості здійснення розгляду провадження в зазначеному порядку.

При цьому, законодавець створює процесуальні запобіжники від можливої недобросовісності та зловживання процесуальними правами учасників судового розгляду, які у випадку зміни правової позиції з метою скасування вироку місцевого суду, ухваленого в порядку ч.3 ст.349 КПК України, можуть в апеляційній скарзі відмовитися від визнання обставин, які визнавалися ними під час судового провадження (ч.2 ст.394 КПК України).

У судовому засіданні ОСОБА_9 повністю визнав себе винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, зазначених у обвинувальному акті, не заперечував проти запропонованого прокурором обсягу і порядку дослідження доказів.

При цьому головуючим по справі з`ясовано у ОСОБА_9 , що він правильно зрозумів зміст визнання недоцільним дослідження доказів по справі, упевнився у добровільності його позиції, а також роз`яснив йому наслідки у вигляді позбавлення його права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

В подальшому ОСОБА_9 надав вільні показання з приводу вчинення ним кримінальних правопорушень, відповів на запитання, при цьому висловив щире каяття у вчиненому, яке було враховано при призначенні покарання як обставину, що його пом`якшує.

Апеляційний суд зазначає, що наслідком розгляду справи в порядку ч.3 ст.349 КПК України, є те, що вона вирішується шляхом застосування особливого порядку судового провадження, що становить по суті відмову від низки процесуальних прав. Водночас ані буква, ані дух ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод не заважають особі з власної волі відмовитися від цих гарантій (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Scoppola проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

З огляду на вищезазначене доводи апеляційної скаргипро те, що ОСОБА_9 не розумів наслідків застосування ч. 3 ст. 349 КПК України не можуть бути взяті до уваги, оскільки вимоги ч.3 ст.349 КПК України місцевим судом були виконані належним чином і забезпечено всі передбачені законом умови та процесуальні гарантії, які захищали здатність обвинуваченого висловлювати свою справжню думку щодо обставин справи.

Доводи апеляційної скарги стосовно суворості покарання та неможливості ОСОБА_9 , не маючи захисника, спрогнозувати можливе покарання, на увагу не заслуговують.

Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно положень ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При вирішенні питання про призначення покарання і його розміру обвинуваченому ОСОБА_9 суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжким та нетяжким злочинами, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на утриманні неповнолітніх дітей не має, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем служби характеризується негативно.

У відповідності до ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання, суд обґрунтовано визнав щире каяття.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції врахував всі обставини справи, дані про особу обвинуваченого, тому призначене судом першої інстанції покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів, у зв`язку із чим підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 липня 2024 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді