ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 551/893/22 Номер провадження 11-кп/814/1578/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

із секретарем судового засідання ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження 0000149 від 15 квітня 2022 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 22.12.2022 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з професійно - технічною освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше судимого:

- вироком Охтирського районного суду Сумської області від 05 серпня 2009 року за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у виді 3 місяців арешту;

- вироком цього ж суду від 05 січня 2010 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 6 місяців арешту;

- вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28 березня 2012 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді 240 годин громадських робіт;

- вироком цього ж суду від 12 червня 2014 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 240 годин громадських робіт;

- вироком цього ж суду від 04 листопада 2014 року за ч. 3 ст. 185 КК України з застосуванням ст. ст. 69, 71 ч. 1, 72 КК України до остаточного покарання у виді 2 років 25 днів позбавлення волі;

- вироком цього ж суду від 02 березня 2018 року за частинами 2 і 3 ст. 185 КК України з застосуванням ст.ст. 69, 70 ч. 1 КК України до остаточного покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі;

- вироком цього ж суду від 21 грудня 2021 року за ч. 3 ст. 297 КК України до покарання у виді 4 років обмеження волі;

- вироком Шишацького районного суду Полтавської області від 02 червня 2022 року за ч. 3 ст. 185 КК України до остаточного покарання з застосуванням ст. 71 ч. 1 КК України у виді 3років 6 місяців позбавлення волі,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 засуджено за:

- ч. 4 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі;

- ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, визначено ОСОБА_8 покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Шишацького районного суду Полтавської області від 02 червня 2022 року, більш суворим покаранням, призначеного оскаржуваним вироком суду, визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 5 років 1 позбавлення волі.

За вироком суду, Будучи обізнаним про ведення в України воєнного стану, ОСОБА_8 15 квітня 2022 року, о 17 год. 10 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, через хвірточку проник на огороджену територію філії «Охтирського сиркомбінату», що за адресою: АДРЕСА_2 , яка використовується для власних потреб потерпілим ОСОБА_9 , де через отвір у нижній частині воріт гаражного приміщення просунув під ворітьми назовні акумуляторну батарею Westa 65 Ah, 640 Aen, загальною вартістю 1338 грн. 00 коп., яку мав намір використати для заволодіння транспортним засобом, що також перебував на території вказаного підприємства. Не використавши викрадену акумуляторну батарею за призначенням, залишив її на території комбінату.

Після чого, через незачинені дверцята сів на місце водія автомобіля марки «ВАЗ 21093», н.з. НОМЕР_1 , та за допомогою ключів, які були в замку запалювання, завів двигун автомобіля й розпочав рух, однак в цей час його дії були викриті потерпілим ОСОБА_9 .

У поданій апеляційній скарзі захисник просить вирок відносно ОСОБА_8 змінити, кваліфікувавши його дії за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185, ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України та призначити остаточне покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Зазначає, що по епізоду викрадення акумулятора ОСОБА_8 не мав наміру обернути його у свою власність, оскільки залишив його на території підприємства, з якого акумулятор було викрадено.

Щодо епізоду заволодіння автомобілем, захисник зазначає, що у кримінальному провадженні відсутні докази того, що ОСОБА_8 саме рухався викрадених автомобілем, а не лише запустив його двигун, про що обвинувачений дав зізнавальні показання.

Крім того, захисник вважає, що потерпілий ОСОБА_9 не є особою, якій кримінальним правопорушенням завдано матеріальну шкоду, оскільки у кримінальному провадженні відсутні докази того, що викрадений акумулятор належав саме ОСОБА_9 , а викрадений автомобіль не є власністю потерпілого та зареєстрований на його сина.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 у достатній мірі дотримався вказаних вимог Кримінального процесуального законодавства.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочинів,передбачених ч.4 ст.185, ч.2 ст.289 КК України є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст.374 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо необхідності перекваліфікації дій ОСОБА_8 , за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185, ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України, спростовуються зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Так, сам обвинувачений, будучи допитаний районним судом, повідомив, що 15 квітня 2022 року, близько 17 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, та усвідомлюючи, що на території філії «Охтирського сиркомбінату» відсутні сторонні особи, через хвірточку проник на зазначену територію, де з метою заволодіння автомобілем марки « ВАЗ 21093 », державний номерний знак НОМЕР_1 , через отвір у нижній частині воріт, витягнув назовні акумуляторну батарею. Однак, нею не скористався, оскільки в зазначеному автомобілі була наявна акумуляторна батарея, тому викрадене майно залишив неподалік автомобіля. За допомогою ключів, які були у замку запалювання, завів зазначений автомобіль та розпочав ним рух по території підприємства. Не впоравшись з керуванням допустив зіткнення з іншим транспортним засобом, який стояв на території комбінату.

Потерпілий ОСОБА_9 суду першої інстанції надав пояснення щодо виявлення обвинуваченого ОСОБА_8 , викраденого ним автомобілю та акумуляторної батареї.

Щодо апеляційних вимог про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_8 як замах на вчинення злочину, передбаченого ст.289 КК, колегія суддів зазначає, що Незаконне заволодіння транспортним засобом (ст.289 КК України) визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування. Як зазначав сам обвинувачений, ним було запущено двигун автомобіля «ВАЗ 21093», н.з. НОМЕР_1 , автомобіль приведений у рух та зупинений лише після зіткнення з іншим транспортним засобом. Таким чином такі дії ОСОБА_8 суд першої інстанції правильно кваліфікував як закінчений злочин, передбачений ч.2 ст.289 КК України.

Щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_8 як замах на вчинення злочину, передбаченого ст.185 КК, колегія суддів зазначає, що крадіжку потрібно вважати закінченим з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Як зазначив сам обвинувачений ОСОБА_8 , він заволодів акумуляторною батареєю, проникши до гаражного приміщення, та залишив її на місці лише з тих мотивів, що автомобіль, який він мав намір викрасти, уже мав акумуляторну батарею. Таким чином ОСОБА_8 розпорядився викраденим акумулятором на власний розсуд,а тому суд першої інстанції правильно кваліфікував як закінчений злочин, передбачений ч.4 ст.185 КК України.

Щодо апеляційних вимог про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно з вимогами ст.65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як встановлено вивченням справи, суд належно виконав зазначені вимоги закону.

Торкаючись виду та розміру призначеного судом покарання ОСОБА_8 за вчинені кримінальні правопорушення, колегія суддів вважає його таким, що відповідає вимогам ст.65 КК України і не суперечить приписам ст. 50 КК України.

Всупереч доводів апелянта, покарання ОСОБА_8 призначене у відповідності до ст.65 КК України, з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Із мотивувальної частини вироку видно, що суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 злочинів, конкретні обставини провадження, дані про особу винного, наявність обставин що обтяжують та пом`якшують покарання.

Матеріали провадження свідчать, що ОСОБА_8 після притягнення до кримінальної відповідальності за аналогічнізлочинів проти власності, на шлях виправлення не став та повторно вчинив крадіжку майна та незаконне заволодіння транспортним засобом, що свідчить про його стійку антисоціальну спрямованість.

Таким чином, на переконання колегії суддів, саме призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, наближене до мінімального в межах санкції ч.4 ст. 185, ч.2 ст.289 КК України та призначене покарання за сукупністю злочинів за правилами ст.70 КК України є справедливим, достатнім і необхідним у даному випадку для виправлення обвинуваченого та запобіганню вчиненню ним нових злочинів, не є надмірно суворим, а тому підстав для зміни вироку та пом`якшення призначеного покарання, про що поставлено питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Будь-яких даних, які б свідчили про наявність порушень при розгляді кримінального провадження істотних вимог норм кримінального процесуального закону, які були підставою для безумовного скасування всього вироку не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволеня, а вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 22.12.2022 щодо ОСОБА_8 без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4