КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо: ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 111, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 125 КК України, та щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 111, ч. 3 ст. 289 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2024 року ОСОБА_8 продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 15 грудня 2024 року включно.

Цією ж ухвалою ОСОБА_9 продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 15 грудня 2024 року включно.

Судове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 111, ч. 3 ст. 289 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкими злочинами, за вчинення яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі строком 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна.

Водночас, на даному етапі судового розгляду обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 показань суду не надавали і судом продовжується дослідження доказів, що не виключає мотивацію для незаконного впливу обвинувачених на потерпілих та свідків, а тому є доведеним існування ризиків, що обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 можуть вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, у тому числі переховуватись від суду.

Крім того, суд першої інстанції виходить з тих обставин, що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , мають високий ступінь суспільної небезпеки, наявність якої, свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинувачених, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме тримання під вартою, а отже будь-який інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою не є можливим згідно з процесуальними нормами КПК України.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2024 року, ухвалити нову, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ухвала суду необґрунтована та така, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених в ній, фактичним обставинам кримінального провадження, а також через грубе порушення судом процесуальних норм при її постановленні. Крім того, на переконання захисника, обраний обвинуваченому запобіжний захід не відповідає меті його застосування, загальним кримінального судочинства та вимогам Європейської конвенції з прав людини і сучасним підходам, закріпленим нині діючим кримінально-процесуальним законом.

Захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2024 року, ухвалити нову, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_9 будь-який інший запобіжний захід не пов`язаний з обмеженням волі або визначити останньому розмір застави.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ухвала суду незаконна, ухвалена з порушенням норм КПК України; суд першої інстанції під час прийняття рішення про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою не навів аргументи для продовження такого запобіжного заходу.

У судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_6 просили апеляційну скаргу задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції з підстав наведених в ній; обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити; прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення апеляційних скарг сторони захисту та просив ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2024 року залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_6 , пояснення ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 , пояснення прокурора ОСОБА_5 , вивчивши надані матеріали кримінального провадження, колегія суддів уважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом ч. 3 ст. 197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування, в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" зазначено, що тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи. Відтак, враховуючи обставини вчинення злочинів обвинуваченим, які інкримінуються стороною обвинувачення, суспільний інтерес наразі у даному випадку переважає над правилом поваги до особистої свободи обвинуваченого.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2024 року ОСОБА_8 продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 15 грудня 2024 року включно.

Цією ж ухвалою ОСОБА_9 продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 15 грудня 2024 року включно.

На переконання колегії суддів таке рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, судом першої інстанції дотримано вимоги кримінального процесуального закону в ході розгляду вказаного питання.

Аналогічні за змістом доводи апеляційних скарг захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що судом першої інстанції обвинуваченим безпідставно продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є неспроможними. Приймаючи рішення про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом враховані конкретні обставин справи, зокрема висунення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачення у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушеннях, фактичні обставини, за яких їм інкримінуються вчинення цих правопорушень, та наслідки їх вчинення, міра покарання, яка загрожує їм у разі визнання винуватим у скоєнні цих кримінальних правопорушень (позбавленням волі на строк 15 років або довічного позбавлення волі з конфіскацією майна), у сукупності з даними про осіб обвинувачених, а тому є достатні підстави вважати, що існують ризики того, що обвинувачені можуть переховуватись від суду з метою уникнення можливого покарання, незаконно впливати на осіб, які можуть бути допитані як свідки, або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Посилання захисника ОСОБА_7 про погіршення стану здоров`я батьків обвинуваченого ОСОБА_9 як на підставу для зміни йому запобіжного заходу є неспроможними, оскільки стороною захисту не надано переконливих доказів, що зазначена обставина є критичною для них за відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 .

Доводи захисника ОСОБА_6 про наявність міцних соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_8 не є безумовною підставою для зміни запобіжного заходу ОСОБА_8 на інший, не пов`язаний із триманням під вартою, оскільки не є визначальною у порівнянні із наявними ризиками, передбаченими ст. 177 КПК України.

Водночас, суд апеляційної інстанції бере до уваги те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 111, ч. 3 ст. 289 КК України, що є умисними особливо тяжкими злочинами, пов`язаними із державною зрадою, тобто діяння, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте продовження строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).

Відповідальність за дотримання розумних строків тримання підозрюваного під вартою покладається в першу чергу на національні судові органи (рішення у справі "Геращенко проти України" п. 100).

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Таке обмеження права ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Наведені в апеляційних скаргах захисників доводи щодо наявності підстав для їх звільнення з-під варти не знайшли свого підтвердження зібраними матеріалами, а також не вказують на зменшення існуючих ризиків або на те, що інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, у змозі їм запобігти.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2024 року та зміни обвинуваченим запобіжного заходу, а тому апеляційні скарги захисників як необґрунтовані задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.176-178, 183, 331, 404, 405, 407, 418, 419, 421 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 жовтня 2024 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: ______________ ________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3