ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №641/8777/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/2143/24
Категорія: ч.5 ст.186, ч.3 ст.289, ч.3 ст.357,
ч.3 ст.28 ч.1 ст.353, ч.4 ст.187,
ч.4 ст.189, ч.3 ст.146 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові, в режимі відеоконференції, провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2024 року, -

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 , 1983 року народження та ОСОБА_8 , 1983 року народження, на 60 днів, тобто до 09 листопада 2024 року.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт. В обґрунтування апеляційної скарги послався на те, що в ухвалі суду першої інстанції містяться суперечності між висновком судді та прийнятим рішенням, а також відсутні обґрунтовані факти щодо продовження строків тримання під вартою, а саме обґрунтування ризиків, що містяться у ч.1 ст.177 КПК України. Зазначив, що він раніше не судимий, не перебував у розшуку, від органів досудового слідства не переховувався, має постійне місце проживання, працевлаштований, позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, а саме неповнолітню дитину. Крім того судом не прийнято до уваги відсутність претензій у потерпілої.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт. В обґрунтування апеляційної скарги послався на те, що ухвала суду першої інстанції містяться суперечності між висновком судді та прийнятим рішенням, а також відсутні обґрунтовані факти щодо продовження строків тримання під вартою, а саме обґрунтування ризиків, що містяться у ч.1 ст.177 КПК України. Крім того судом не прийнято до уваги відсутність претензій у потерпілої.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає.

Захисник та обвинувачений, будучи повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, захисник не з`явився, а обвинувачений не звертався з клопотанням про проведення апеляційного розгляду за його відсутності, а тому апеляційний розгляд проведено за їх відсутності.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від органів досудового розслідування та суду, а також тиску на свідка, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.186, ч.3 ст.289, ч.3 ст.357, ч.3 ст.28 ч.1 ст.353, ч.4 ст.187, ч.4 ст.189, ч.3 ст.146 КК України, за які їм може бути призначено покарання у виді позбавлення волі до 15 років з конфіскацією майна, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні ряду корисливих злочинів, у тому числі особливо тяжкого, а також із застосуванням насильства, в умовах воєнного стану, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Оскільки ОСОБА_7 , раніше судимий, та знову обвинувачується у вчиненні ряду тяжких умисних злочинів, зазначене свідчить про можливість вчинення ним іншого кримінального правопорушення, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стосовно ОСОБА_8 не доведено наявність ризику вчинення ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки останній раніше не судимий.

Що стосується посилань обвинуваченого ОСОБА_8 на те, що він раніше не судимий, не перебував у розшуку, від органів досудового слідства не переховувався, має постійне місце проживання, працевлаштований, позитивно характеризується, в нього є міцні соціальні зв`язки, а саме неповнолітня дитина, якою обвинувачений опікується, а потерпіла до нього не має претензій, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_7 їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2024 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: