Номер провадження: 11-сс/813/1451/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001031 від 12.07.2024 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 12.09.2024 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ананьїв, Ананьївського району, Одеської області, громадянина України, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України,

встановив:

Слідчим відділенням ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001031 від 12.07.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 189 КК України.

10.09.2024 року ОСОБА_7 затриманий в порядку ст.208 КПК України.

11.09.2024 рокуОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, скоєнного за наступних обставин.

Так, на початку на початку червня 2024 року, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не надалось можливим, ОСОБА_8 познайомився з потерпілим ОСОБА_9 , після чого, в ході їх спілкування ОСОБА_8 шляхом обману залучив ОСОБА_9 до онлайн ігри в «покер», наголосивши при цьому, що під час гри використовуються віртуальні кошти. В цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на вимагання грошових коштів в сумі 150000 гривень у потерпілого ОСОБА_9 .

У подальшому, 23.08.2024 року, у не встановлений під час досудового розслідування час та у невстановленому місці у ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 виник спільний злочинний умисел на вимагання грошових коштів у ОСОБА_9

23.08.2024 року, приблизно о 16 год 00 хв, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, прибули на автомобілі марки « Audi A6» чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , яким користується ОСОБА_8 , автомобілі марки «Volkswagen» модель «Jetta», чорного кольору, державний номер НОМЕР_2 , яким користується ОСОБА_7 та на автомобілі марки «MERCEDES-BENZ», GLK, білого кольору, державний номер НОМЕР_3 , яким користується ОСОБА_10 поряд із місцем перебування потерпілого, біля кафе «Хінкальна» розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Після цього, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 реалізуючи свій спільний злочинний умисел, направлений на вимагання грошових коштів у потерпілого ОСОБА_9 діючи за попередньою змовою, умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, з метою незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння матеріальної шкоди потерпілому і бажаючи їх настання, користуючись значною фізичною перевагою над потерпілим, використовуючи фактор раптовості, висунули останньому незаконну, безпідставну вимогу передачі їм грошових коштів у сумі 3500 доларів США, під приводом вигаданого боргу.

Незважаючи на позицію ОСОБА_9 про відсутність боргу, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 продовжили вимагати у потерпілого грошові кошти в сумі 3500 доларів США, при цьому, погрожували у грубій формі з використанням нецензурної лайки та образливих слів, що у випадку невиконання їх вимог, до нього буде застосовано фізичне насильство.

Під час спілкування із потерпілим, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 дізналися, що у ОСОБА_9 знаходяться грошові кошти у розмірі 6000 гривень та продовжили висловлювати погрози застосування фізичного насильства з нанесенням тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 з вимогою передати їм 6000 гривень, як частину боргу.

У подальшому, 10.09.2024 близько 14 годині 00 хвилини діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 прибули до біля кафе «Цукіні» розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , побачивши потерпілого ОСОБА_9 підійшли до нього.

Після цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 реалізуючи свій спільний злочинний умисел, направлений на вимагання грошових коштів у потерпілого ОСОБА_9 діючи за попередньою змовою, умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, з метою незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння матеріальної шкоди потерпілому і бажаючи їх настання, користуючись значною фізичною перевагою над потерпілим, використовуючи фактор раптовості, висунули останньому незаконну, безпідставну вимогу передачі їм грошових коштів в рахунок частини залишку боргу у сумі 3500 доларів США, під приводом вигаданого боргу.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , продовжуючи вимагати у потерпілого грошові кошти, використовуючи при цьому психологічний тиск, погрозу застосування тяжких тілесних пошкоджень, пригнічення волі до опору, того ж дня, близько 14 год 30 хв. забрали 1000 гривень та 500 доларів США з рук ОСОБА_9 , які ОСОБА_7 поклав до себе в кишеню.

Після чого, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було затримано співробітниками СБУ із отриманими ними в результаті вимагання у потерпілого ОСОБА_9 грошовими коштами у розмірі 1000 гривень та 500 доларів США (відповідно до курсу НБУ станом на 10.09.2024 становить 20 650 гривень), чим завдали потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на зазначену суму.

12.09.2024 року слідчий СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 звернулась до слідчого судді, з погодженим прокурором Приморської окружної прокуратури ОСОБА_12 , клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком на 60 діб, без визначення розміру застави.

Клопотання мотивоване наявністю обґрунтованої підозри, а також існуванням ризиків того, що підозрюваний може: переховуватись від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на потерпілого, свідків, іншого підозрюваного у кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання та до підозрюваного ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 08.11.2024 року, без визначення розміру застави.

Мотивуючи прийняте рішення слідчий суддя послався на обґрунтованість підозри у вчинені ОСОБА_7 інкримінованого йому правопорушення, а також існування ризиків, визначених ч.1 ст.177 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати, та застосувати до підозрюваного запобіжний захід у виді домашнього арешту.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник посилається на наступне:

-необґрунтованість підозри, оскільки в доданих до клопотання матеріалах відсутні докази причетності ОСОБА_7 до вчинення злочину. При цьому, деякі докази не можуть вважатися допустимими, оскільки отримані не уповноваженими особами. Під час затримання підозрюваному були спричинені тілесні ушкодження та ймовірно грошові кошти йому були підкинуті працівниками правоохоронного органу;

-відсутність та не доведеність ризиків, які слугують підставами для застосування найсуворішого запобіжного заходу, оскільки зазначені в клопотанні ризики не підтверджені доказами та є припущенням.

Також захисник вважає, що прокурором не доведено неможливість застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, а слідчий суддя всупереч вимогам ч.3 ст.183 КПК України не визначив розмір застави, не оцінив міцність соціальних зв`язків підозрюваного, наявність на його утриманні неповнолітніх дітей та постійного місця мешкання.

Прокурор у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки апеляційний суд не повідомив, із заявами або клопотаннями про перенесення судового засідання на іншу дату до суду не звертався.

Згідно з ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

З огляду на положення ч.4 ст.405 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутністю прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу; дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого;обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст.404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом статей 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст.177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, врахував суспільно-небезпечний характер, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному в разі визнання його винуватим, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний, перебуваючи на свободі, може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, вчинити незаконний вплив на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у вчинення якого підозрюється. Також слідчий суддя взяв до уваги дані про особу підозрюваного.

З викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній початковій стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, а також їх сукупності для висновку про винуватість особи, або її невинуватість, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою відповідно до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до статей 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті пред`явленого обвинувачення.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема: протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_9 ; протокол допиту потерпілого ОСОБА_9 , який вказав що чоловік на ім`я ОСОБА_13 вимагає в нього грошові кошти за неіснуючий борг, погрожуючи застосуванням насильства; протокол пред`явлення для впізнання потерпілому ОСОБА_9 ; протокол допиту свідка ОСОБА_14 ; протокол додаткового допиту потерпілого ОСОБА_9 , який вказав, що до нього підійшли троє чоловіків, один із яких ОСОБА_13 , та погрожували застосуванням насильства, під примусом ОСОБА_9 передав ОСОБА_15 грошові кошти в розмірі 6000 гривень; протокол пред`явлення осіб для впізнання потерпілому ОСОБА_9 ; протокол огляду мобільного телефону ОСОБА_9 ; протокол огляду грошових коштів та інші матеріали кримінального провадження у їх сукупності, здобуті у ході досудового розслідування кримінального провадження; вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний ОСОБА_7 дійсно ймовірно вчинив інкримінований йому злочин.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

З огляду на викладене, на даній стадії досудового розслідування, апеляційний суд визнає непереконливими доводи захисника про необґрунтованість підозри.

Колегія суддів звертає увагу, що при розгляді клопотання слідчого про обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу, ні слідчий суддя, ні суд апеляційної інстанції не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки триває досудове розслідування кримінального правопорушення, та відповідно до статей 89, 94 КПК оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, та оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального судового рішення.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Так, підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені пунктами 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, доводи сторони захисту про відсутність ризику переховуванняпідозрюваного, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки ОСОБА_7 на даний час обґрунтованого підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає реальне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_7 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Також колегія суддів погоджується із доведеністю існування ризику можливого незаконного впливу підозрюваного на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні (п.3 ч.1 ст.177 КПК).

Оцінюючи наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК, апеляційний суд враховує встановлену процесуальним законом процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими, свідками у кримінальному провадженні, відповідно до частин 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

У випадку застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, останній матиме можливість здійснювати вплив на потерпілого та свідків, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що буде перешкоджати встановленню істини та у кримінальному провадженні

Разом з тим, посилання слідчого судді в ухвалі щодо існування ризику можливого знищення або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та перешкоджання підозрюваним кримінальному провадженню іншим чином, які не зазначені в клопотанні слідчого, не свідчить про незаконність ухвали слідчого судді, оскільки доведеними є інші ризики.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді щодо не визначення підозрюваному застави в якості альтернативного запобіжного заходу, оскільки інкримінований йому злочин був вчинений із погрозою застосування фізичного насилля до потерпілого, і таке рішення відповідає приписам п.1 ч.4 ст.183 КПК.

Доводи сторони захисту про можливість застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки такий запобіжний захід, з великою вірогідністю може виявитися нездатним гарантувати належну процесуальну поведінку підозрюваного та запобігти існуючим ризикам.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених ч.2 ст.183 КПК обставин, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання підозрюваного під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.199 КПК.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні особливо тяжкого злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують тримання підозрюваного під вартою.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів сторони захисту стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Пунктом 1 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 12.09.2024 року, якою в кримінальному провадженні №0001031 від 12.07.2024 року до підозрюваного ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 08.11.2024 року, без визначення розміру застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4