УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 183/7879/23

провадження № 51-4734 cк 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2024 року,

встановив:

За вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 286-1 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст.70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Відповідно до положень ч. 5 ст.72 КК зараховано ОСОБА_5 у строк покарання попереднє ув`язнення з 16 грудня 2023 року по 15 травня 2024 року із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2024 року вказаний вирок залишено без змін.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_5 25 квітня 2023 року, близько 18:18, не маючи посвідчення на право керування транспортними засобами, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (1,90%), керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ21099 реєстраційний номер НОМЕР_1 , в якому на передньому пасажирському сидінні перебував малолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рухався по автодорозі по АДРЕСА_1 , зі сторони вул. І. Кутового в напрямку вул. Паланочна, де в цей час в районі перехрестя вул. Бориса Джонсона та вул. Волонтерська, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не впорався з керуванням, виїхав за межі проїзної частини дороги вправо та зіткнувся з деревом.

Своїми діями водій ОСОБА_5 грубо порушив вимоги п.п. 2.1 а), 2.3 б), 2.9 а), 12.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого малолітньому пасажиру ОСОБА_6 заподіяно тілесні ушкодження у виді закритого перелому правої плечової кістки зі зміщенням уламків, що відносяться до середнього ступеню тяжкості.

Крім того, 16 грудня 2023 року близько 03:32, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_2 , між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт та почалася бійка, в ході якої ОСОБА_5 діючи умисно, дістав з лівої кишені куртки розкладний ніж та наніс один удар в область живота ОСОБА_7 , у зв`язку з чим останньому спричинені тяжкі тілесні ушкодження, що були небезпечними для життя в момент заподіяння.

В касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення та призначити його підзахисному ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 121 КК та ч. 1 ст. 286-1 КК із застосування ст. 69 КК та на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробувальним терміном.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суди не врахували усіх даних про особу засудженого, а саме: не взято до уваги те, що він проживає з бабусею пенсійного віку, яка потребує догляду внаслідок хронічних захворювань, відсутність будь-яких претензій з боку потерпілих та їх думку щодо призначення ОСОБА_5 покарання.

Зазначає, що з врахуванням пом`якшуючих обставин (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування збитку), наявні всі підстави для застосування до його підзахисного положень ст.ст. 69, 75 КК.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долученідо скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК, ч. 1 ст. 286-1 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та незастосування до нього положень статей 69, 75 КК є необґрунтованими.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини кримінального провадження, в тому числі й тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК відноситься до категорії тяжких та середньої тяжкості злочинів, їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді тяжкої шкоди здоров`ю потерпілим, конкретні обставини їх вчинення, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, не працює, на обліку у лікарів не перебуває, повністю відшкодував потерпілим матеріальну шкоду та думку потерпілих, які просили суворо його не карати.

Також судом враховано і наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме: визнання вини, щире каяття та обставини, які обтяжують покарання винного - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на вищевикладені обставини, місцевий суд не знайшов підстав для призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. ст. 69, 75 КК та дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення та перевиховання його можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства, і призначив йому покарання в мінімальних межах санкцій ч. 1 ст. 121 КК та ч.1 ст. 286-1 КК.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , які є аналогічними доводам, наведеним в касаційній скарзі сторони захисту та не знайшов підстав для зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі. При цьому, колегія суддів апеляційного суду вказала, що призначене ОСОБА_5 основне покарання за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 286-1 КК та додаткове покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК відповідає вимогам ст. 65 КК та за своїм видом та розміром є справедливим по відношенню до нього.

З вказаними висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Що стосується доводів захисника про наявність на утриманні його підзахисного бабусі пенсійного віку, відшкодування потерпілим завданого збитку, а також щодо думки потерпілих з приводу призначення ОСОБА_5 покарання, слід зазначити наступне.

Засуджений ОСОБА_5 , не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом та грубо порушуючи Правила дорожнього руху, а саме керуючи автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, поставив під небезпеку не лише своє життя і життя дитини, яка в результаті дій засудженого отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, а й інших учасників дорожнього руху.

Більш того, через незначний проміжок часу ОСОБА_5 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 121 КК, що свідчить про його відверте небажання стати на шлях виправлення, а характер дій засудженого, зокрема використання ним ножа та нанесення удару у життєво важливий орган людини, обумовлює його підвищену суспільну небезпечність.

Відтак, з огляду на суспільну небезпеку інкримінованих засудженому діянь у сфері безпеки руху та проти життя і здоров`я особи, позиція потерпілої сторони щодо призначення засудженому покарання, відсутність будь-яких претензій до засудженого, а також факт добровільного відшкодування завданої шкоди хоч і мають значення при призначенні засудженому покарання, однак не є вирішальними під час прийняття відповідного рішення та не обмежують суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність, а можуть бути враховані в сукупності з іншими обставинами.

Щодо тверджень захисника про наявність на утриманні ОСОБА_5 бабусі, то вони не заслуговують на увагу, оскільки не були стримуючим фактором належної поведінки ОСОБА_5 та не завадили його вищевказаним злочинним діям.

До того ж, слід звернути увагу захисника на пряму заборону у застосуванні ст. 75 КК у разі вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з порушенням правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Тобто, нормами вищевказаної статті кримінального кодексу України не передбачено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, щодо осіб, які засуджені за порушення правил безпеки дорожнього руху, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння .

З огляду на викладене, призначене попередніми судами покарання ОСОБА_5 відповідає загальним засадам, що передбачені статтями 50, 65 КК та в даному випадку є адекватним характеру вчинених засудженим дій, їх небезпечності та даним про особу винного, і не є надто суворим.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, не спростовують висновків судів та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цих судових рішень.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 липня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3