Справа № 731/344/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/761/24
Категорія - - ч.1 ст.114-1 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

з участю: прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000080 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Варвинського районного суду Чернігівської області від 28 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та зареєстрований у АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , одружений, має на утриманні малолітню дитину, освіта вища, не працює, раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.114-1 КК України, із урахуванням положень ст.69-1 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

Питання про речові докази вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що ОСОБА_7 , знаючи, що діяльність територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки по здійсненню мобілізаційних заходів викликала широкий резонанс у суспільстві, у тому числі й серед осіб, які мають намір ухилитися від мобілізації або не виявляють бажання бути призваними на військову службу, а у соціальних мережах виник посилений попит на поширення інформації про діяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 , умисно вирішив перешкодити законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань під час здійснення ними призову на військову службу в особливий період.

З метою перешкоджання діяльності ІНФОРМАЦІЯ_2 зі здійснення мобілізаційних заходів ОСОБА_7 , за невстановлених у ході досудового розслідування обставин, але не пізніше 18 липня 2023 року, використовуючи особистий акаунт в додатку Viber (багатоплатформовий зашифрований месенджер) під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 », до якого прикріплений номер мобільного телефону НОМЕР_1 , приєднався в якості адміністратора до створеного 19 березня 2022 року каналу під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (кількістю учасників вказаної групи 436 учасників).

Функціональним призначенням вказаного інформаційного ресурсу стало інформування мешканців АДРЕСА_3 , про дислокацію та переміщення військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_2 по вищезазначених населених пунктах, які здійснюють визначені законодавством заходи щодо оповіщення про хід мобілізаційних заходів, з тим, щоб уникнути вручення повісток та подальшої мобілізації.

Для забезпечення постійного та безперебійного функціонування Viber-групи адміністратор каналу ОСОБА_7 , з належного йому акаунту слідкував за повідомленнями користувачів у чаті, видаляв ті повідомлення, що не стосуються тематики групи (щодо видачі/невидачі повісток), блокував користувачів, які систематично порушували ці правила, особисто приймав учасників до вказаної групи.

Таким чином, вказані дії ОСОБА_7 акцентували увагу учасників каналу саме на діяльності ІНФОРМАЦІЯ_2 , а не на інші аспекти інформаційного суспільства.

Упродовж часу функціонування Viber-групи « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (у період з 18.07.2023 по 18.04.2024) розміщувалися повідомлення з інформацією про час та місце вручення повісток співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , що давало можливість особам призовного віку уникати отримання таких повісток в означених місцях, і як наслідок, створювали передумови для ухиляння від виконання ними військового обов`язку.

Про нові публікації на указаному каналі автоматично повідомлялись підписники, а всі публікації вказаного каналу були доступними для всіх учасників групи «ІНФОРМАЦІЯ_4» та відповідають дійсності, що у свою чергу, призвело до розкриття форм та методів виконання мобілізаційного плану на території міста Прилуки та Прилуцького району, зриву мобілізаційних заходів.

Цілеспрямоване поширення серед громадян України, які підлягають військовому обліку та призову, відомостей, зокрема в соціальних мережах через Інтернет, про місця фактичного проведення мобілізаційних заходів військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_5 , перешкоджає їх законній діяльності, визначеній ст.ст.1, 14, 33, 34 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки надає можливість громадянам України, які бажають ухилитися від виконання військового обов`язку, уникнути військового обліку та призову, і створює перепони для встановлення мобілізаційного ресурсу держави, укомплектування Збройних Сил України та інших військових формувань відповідно до штатів воєнного стану, введення військового обліку призовників, військовозобов`язаних і резервістів, ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Таким чином, організувавши розміщення у Viber-каналі повідомлень про місця фактичного проведення мобілізаційних заходів працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 втрутився в їх законну діяльність та створив перешкоди, перепони в діяльності ЗСУ та інших військових формувань, що призвело до суспільно-небезпечних наслідків у вигляді нездійснення в повному обсязі, у визначені терміни мобілізаційних заходів, встановлення мобілізаційного ресурсу держави, призову, укомплектування ЗСУ та інших військових формувань відповідно до штатів воєнного стану, ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Не погодившись із рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій ОСОБА_7 , доведеність його вини, просив скасувати вирок місцевого суду, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, й ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.114-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. В обґрунтування скарги послався на безпідставне, без належного мотивування, звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, на підставі ст.75 КК України. Зазначив, що щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення самі по собі не є достатніми для застосування щодо нього положень ст.75 КК України. Також вказав на безпідставне призначення місцевим судом ОСОБА_7 покарання із урахуванням положень ст.69-1 КК України.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_7 , котрий просив вирок місцевого суду залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі прокурором не оспорюються.

Разом з тим, доводи апелянта про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, внаслідок м`якості, є непереконливими, з огляду на таке.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК України, при призначенні покарання, суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

За змістом ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Водночас, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.

Призначене ОСОБА_7 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення зазначеним вище вимогам відповідає, воно є пропорційним характеру скоєних дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання та звільняючи від його відбування з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, місцевий суд, разом зі ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, врахував також дані про особу обвинуваченого й всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_7 розміру покарання, місцевий суд узяв до уваги, що останній щиро розкаявся в скоєному, визнавши протиправність своєї поведінки, критично оцінив свої дії, шкодує з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію подальшою правомірною поведінкою.

Разом з цим, щире каяття обвинуваченого у вчиненому та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення суд визнав обставинами, які пом`якшують його покарання. Жодних обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_7 , у цьому кримінальному провадженні не встановлено.

Беручи до уваги конкретні обставини кримінального провадження, обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , відсутність обставин, які обтяжують покарання; особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; за місцем попередньої роботи характеризується позитивно, одружений, має на утриманні малолітню дитину; місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком, на підставі ст.75 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Відтак, доводи апелянта про м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора у цій частині.

Разом з тим, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.114-1 КК України, із урахуванням положень ст.69-1 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Санкція частини 1 статті 114-1 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Відповідно до ст.69-1 КК України, за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Як було зазначено вище, місцевим судом, при призначенні покарання ОСОБА_7 обставинами, які пом`якшують покарання відповідно ст.66 КК України, визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також враховано відсутність обставин, які обтяжують покарання відповідно до ст.67 КК України.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції визначив ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.114-1 КК України (позбавлення волі на строк 5 років), що є меншим від двох третин максимального строку покарання, передбаченого санкцією даної частини статті КК України (позбавлення волі на строк 8 років).

Отже, застосування судом положень ст.69-1 КК України при призначенні покарання є зайвим та підлягає виключенню з мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваного вироку.

Відтак, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок - зміні, в частині призначення ОСОБА_7 покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора - задовольнити частково.

Вирок Варвинського районного суду Чернігівської області від 28 червня 2024 року щодо ОСОБА_7 - змінити.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку Варвинського районного суду Чернігівської області від 28 червня 2024 року посилання на застосування положень ст.69-1 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання.

В решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4