КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 12 жовтня 2024 року включно.

Таке рішення суд, врахувавши, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання на строк до 10 років позбавлення волі, та який спричинив загибель людини, особу обвинуваченого, який офіційно не працює, легального джерела доходу не має, а також обставини, наведені прокурором про те, що обвинувачений ОСОБА_7 після вчинення злочину покинув місце вчинення кримінального правопорушення та не вжив жодних заходів щодо надання допомоги потерпілому, і, згідно відомостей ІІПС «Армор», відносно ОСОБА_7 14.10.2021 складався адмінпротокол за вчинення домашнього насильства відносно попередньої співмешканки, у зв`язку з чим, хоча і врахувавши наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 батьків - пенсіонерів, визначеного місця проживання, а також неповнолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходження ним попередньо військової служби у ЗСУ, наявність захворювань та дипломів зі спортивних змагань, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, зможе вчинити спроби переховуватись від суду, з огляду на покарання, ___________________________________________________________

Справа №11-кп/824/5069/2024 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_1

яке йому загрожує у випадку встановлення судом його винності, впливати на недопитаних свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, і тому визнав необхідним продовжити ОСОБА_7 строк тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вищенаведеним ризикам, і необхідності забезпечення дотримання розумних строків судового процесу.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду незаконною, у зв`язку з її винесенням з істотним порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним дослідженням всіх обставин провадження, просить її скасувати та змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем реєстрації, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд, в порушення вимог КПК України при продовженні дії запобіжного заходу ОСОБА_7 не врахував, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на які вказує прокурор у клопотанні, нічим не обґрунтовані та взагалі відсутні.

Також стороною обвинувачення не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні та слідчим суддею не надано оцінки іншим обставинам, які необхідно врахувати під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу.

Так, фактично подане прокурором клопотання обґрунтоване лише наявністю підозри та тяжкістю вчиненого злочину, що не є підставою для продовження дії запобіжного заходу.

Крім того, зазначає, що судом повністю знівельовано суть судового розгляду справи, оскільки з моменту надходження обвинувального акту до суду минуло більше 7 місяців, а з моменту закінчення підготовчого провадження - 4 місяці, однак, фактично судовий розгляд перетворився виключно на вирішення питання щодо продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , протягом 4 місяців не допитано жодного з свідків, не проведено жодного судового засідання, яке б стосувалось дослідження доказів по справі. Тобто суд не переслідує мету розгляду справи по суті в межах розумних строків, що нівелює суть та завдання кримінального судочинства, а до того ж таке затягування розгляду справи створює враження, що суд своєю бездіяльністю забезпечує стороні обвинувачення продовження існування ризиків, зокрема, впливу на свідків.

Разом з тим, на думку сторони захисту, сама вказівка на існування ризику впливу на свідків є виключно безпідставним твердженням прокурора, оскільки жодної підстави, аби впливати ОСОБА_7 на свідків, не існує.

Також зауважує, що звичайним обмеженням для унеможливлення обвинуваченої особи впливати на будь-яку процесуальну особу, є достатнім встановленої суддею в ухвалі суду заборони у спілкуванні цих осіб, а не позбавлення обвинуваченого свободи. Саме для цього законодавець і передбачив такий захід примусу як покладення на особу процесуальних обов`язків.

Однак, зазначені доводи сторони захисту судом до уваги не взято, текст оскаржуваної ухвали є ідентичним до тексту попередніх ухвал про продовження строку дії запобіжного заходу, тобто, ігноруються будь-які нові доводи сторони захисту, а текст прописується в ухвалі формально.

Крім того, зазначає, що після інкримінованих подій ОСОБА_7 не переховувався від органів досудового розслідування, оскільки перебував за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 , жодних дій для переховування не вчиняв та не вчиняв дій щодо приховування будь-яких доказів, що підтверджує те, що ризик переховування реально відсутній, а посилання прокурора у даному випадку є явно надуманим. Також його проживання за місцем реєстрації свідчить про те, що ризик переховування не є загостреним.

Щодо твердження прокурора про те, що ОСОБА_7 не вжив жодних заходів для надання допомоги потерпілому, то воно нівелюється тим фактом, що ні потерпілий, ні обвинувачений не усвідомлювали ситуацію, що відбулась, оскільки потерпілий, після конфлікту з ОСОБА_7 , знаходився при свідомості та не мав жодних візуальних ознак такого стану, що свідчить про отримання тяжких тілесних ушкоджень, тому ОСОБА_7 не вжив та не міг вжити будь-яких заходів щодо надання допомоги потерпілому, оскільки будь-яких ознак необхідності отримання такої допомоги потерпілим ОСОБА_9 не вбачалось.

Тому вважає, що обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, буде достатнім стримуючим фактором для попередження можливого переховування від суду.

Також вважає, що посилання прокурора на тяжкість покарання як підтвердження існування ризику переховування від суду, є помилковим. При цьому, відповідно до усталеної практики, кваліфікація дій підозрюваної особи не тягне за собою автоматичне визнання її вини у вчиненні кримінального правопорушення, в якому вона підозрюється, вона до винесення вироку вважається такою, яка не винувата у вчиненні злочину, який їй інкримінується, а тому сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлена підозра, не є достатнім чинником для тримання обвинуваченого під вартою.

Окрім цього, зазначає, що враховуючи відсутність кримінального минулого у обвинуваченого ОСОБА_7 , можливість перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким іншим чином є віртуальним, надуманим поняттям і безпосередньо до нього не має ніякого відношення, а твердження сторони обвинувачення про таку можливість, без конкретних варіантів такого перешкоджання, є декларативними та такими, що ґрунтуються на припущеннях.

Щодо відомостей ІІПС «Армор», то стороною захисту неодноразово вказувалось у запереченнях та у судових засіданнях щодо неактуальності та застарілості даних відомостей, а саме, стороною обвинувачення було подано відомості щодо ОСОБА_7 станом на 14.10.2021 про нібито вчинення ним адміністративного правопорушення. Однак, від дати зазначених подій пройшло більше 3,5 років, до адміністративної відповідальності ОСОБА_7 щодо зазначених подій не притягувався.

Разом з цим, на думку суду та прокурора, застарілі відомості щодо особи ОСОБА_7 є достатньою підставою продовження тримання особи під вартою. Однак, зазначена позиція прокурора є такою, що суперечить нормам кримінального процесуального законодавства.

Отже, наявність спроб, яким слід запобігати, має бути підтверджена доказами, а виключно припущення прокурора та формальне зазначення у клопотанні про їх наявність, враховуючи, що вони не ґрунтуються на доказах, визначених у ст. 84 КПК, не є належною метою продовження дії запобіжного заходу у розумінні ч. 1 ст. 177, ст. 199 КПК, оскільки по суті є припущенням.

Окрім цього, вказує й на те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання в м. Києві, де проживає разом з батьками, які є пенсіонерами за віком, яким він постійно допомагає, в тому числі матеріально, та цивільною дружиною, з якою вони проживають разом однією сім`єю більше одного року та ведуть спільне домогосподарство, та у яких 10.01.2024 народилась спільна дитина, тобто, має надміцні соціальні зв`язки за місцем проживання. Офіційно ОСОБА_7 не працевлаштований, оскільки з 2014 року перебуває на військовій службі та по закінченню річного контракту укладає новий. До того ж, станом на сьогодні, перебуваючи під вартою ОСОБА_7 не має можливості офіційно працевлаштуватись, тому посилання сторони обвинувачення на дані обставини є абсурдними.

Разом з цим, зазначає, що прокурором у поданому клопотанні взагалі не вказано про зменшення заявлених ризиків зі спливом часу, що є об`єктивним процесом та не залежить від волі прокурора або суду, проте така позиція іде в розріз зі сталою національною судовою і прецедентною практикою ЄСПЛ, згідно з якою усі ризики, навіть існуючі із достатньою ймовірністю, зі спливом часу втрачають актуальність, зменшуються або взагалі перестають існувати.

При цьому відкриття матеріалів досудового розслідування стороні захисту свідчить про повне вичерпання ризику знищення, приховування або спотворення обвинуваченим речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження та істотне зменшення ризику переховування і ризику незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, які у сукупності враховувались при застосуванні та продовженні ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Зважаючи на зазначене, сторона захисту вважає, що цілодобовий домашній арешт цілком забезпечить належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 та забезпечить реальну можливість отримати належну медичну допомогу його підзахисному.

За таких обставин, продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є занадто надмірним для обвинуваченого, оскільки ОСОБА_7 буде позбавлений можливості утримувати свою сім`ю матеріально, а запобіжний захід буде сприйматись виключно як цілеспрямоване обмеження прав та свобод обвинуваченого, без наявності легітимної мети та законних підстав його застосування.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи захисника ОСОБА_6 про відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими.

Як убачається з матеріалів провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , Печерським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0002275 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, який спричинив загибель людини, і передбачає покарання на строк до 10 років позбавлення волі, особу обвинуваченого, який офіційно не працює, стан його здоров`я, наявні соціальні зв`язки, визначене місце проживання, а також обставини, наведені прокурором про те, що обвинувачений ОСОБА_7 після вчинення злочину покинув місце вчинення кримінального правопорушення та не вжив жодних заходів щодо надання допомоги потерпілому, та згідно відомостей ІІПС «Армор» відносно ОСОБА_7 14.10.2021 складався адмінпротокол за вчинення домашнього насильства відносно попередньої співмешканки, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе вчинити спроби переховуватись від суду, з огляду на покарання, яке йому загрожує у випадку встановлення судом його винності, впливати на недопитаних свідків, та вчинити інше кримінальне правопорушення, і тому визнав необхідним продовжитиОСОБА_7 строк тримання під вартою,оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вищенаведеним ризикам, і необхідності забезпечення дотримання розумних строків судового процесу.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника ОСОБА_6 проте, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 жодного з більш м`яких запобіжних заходів, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи характер та конкретні обставини висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, що має наслідком загибель людини, та за який передбаченопокарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, а також, приймаючи до уваги всі наявні у матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працює, має батьків - пенсіонерів, неповнолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначене місце проживання, раніше проходив військову службу у ЗСУ, наявність у нього захворювань та дипломів зі спортивних змагань, та обставини, наведені прокурором щодо посткримінальної поведінки ОСОБА_7 , який після вчинення кримінального правопорушення залишив місце та не вжив жодних заходів щодо надання допомоги потерпілому, і наявні дані, що відносно ОСОБА_7 14.10.2021 складався адмінпротокол за вчинення домашнього насильства відносно попередньої співмешканки, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі встановлення судом його винуватості, може переховуватися від суду, впливати на недопитаних свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається захисник ОСОБА_6 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченомуОСОБА_7 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Що стосується посилань захисника ОСОБА_6 на тривалий розгляд провадження судом, оскількиз моменту закінчення підготовчого провадження минуло 4 місяці, однак судом не допитано жодного із свідків та не проведено жодного судового засідання, яке б стосувалось дослідження доказів по справі, то вказана обставина жодним чином не спростовує висновків, викладених в ухвалі суду, щодо підстав для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 .

Доводи захисника ОСОБА_6 про безпідставність тверджень прокурора про існування ризику впливу на свідків через відсутність у ОСОБА_7 приводів для цього, а також можливість убезпечити від таких дій шляхом встановлення судом заборони у спілкуванні цих осіб, є неспроможними, оскільки дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду і докази у повному обсязі ще не досліджені, не допитані свідки, показання яких суд сприймає безпосередньо, а тому, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, існує велика ймовірність того, що обвинувачений, який обізнаний про всіх свідків, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, може незаконно впливати на них.

Що стосується тверджень захисника ОСОБА_6 про відсутність ризику переховування і надуманість таких посилань прокурора, оскільки після інкримінованих подій ОСОБА_7 не переховувався від органів досудового розслідування, а перебував за зареєстрованим місцем проживання в м. Києві, жодних дій для переховування не вчиняв та не вчиняв дій щодо приховування будь-яких доказів, то вони жодним чином не спростовують обґрунтованість ризиків та доцільність продовження строку тримання під вартою, а також не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачений не зможе здійснити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Посилання захисника ОСОБА_6 на те, що твердження прокурора, що ОСОБА_7 не вжив жодних заходів для надання допомоги потерпілому, нівелюється тим фактом, що ні потерпілий, ні обвинувачений не усвідомлювали ситуацію, що відбулась, оскільки потерпілий, після конфлікту з ОСОБА_7 , знаходився при свідомості та не мав жодних візуальних ознак такого стану, що свідчить про отримання тяжких тілесних ушкоджень, тому ОСОБА_7 не вжив та не міг вжити будь-яких заходів щодо надання допомоги потерпілому, так як будь-яких ознак необхідності отримання такої допомоги потерпілим не вбачалось, а тому обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту буде достатнім стримуючим фактором для попередження можливого переховування від суду, самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення встановлених судом ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до обвинуваченого іншого, більш м'якого, запобіжного заходу.

Щодо доводів захисника ОСОБА_6 про те, що посилання прокурора на тяжкість покарання, як підтвердження існування ризику переховування від суду, є помилковим, оскільки сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлена підозра, не є достатнім чинником для тримання обвинуваченого під вартою, то вони не приймаються до уваги, оскільки висновок суду про продовження строку тримання під вартою ґрунтується на наявності сукупності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставин, передбачених ст. 178 КПК України.

Твердження захисника ОСОБА_6 , що, враховуючи відсутність кримінального минулого у обвинуваченого ОСОБА_7 , можливість перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким іншим чином є віртуальним, надуманим поняттям і безпосередньо до нього не має ніякого відношення, не перевіряється, оскільки такий ризик не було встановлено судом першої інстанції.

Доводи захисника ОСОБА_6 про те, що на думку суду та прокурора, застарілі та неактуальні відомості ІІПС «Армор» щодо особи ОСОБА_7 про те, що 14.10.2021 стосовно нього складався протокол про адміністративне правопорушення за вчинення домашнього насильства відносно його співмешканки, є достатньою підставою продовження тримання особи під вартою, однак, зазначена позиція прокурора є такою, що суперечить нормам кримінального процесуального законодавства, не заслуговують на увагу, оскільки інформація щодо обвинуваченого в ІІПС «Армор» не є доказом у кримінальному провадженні, але існування факту про те, що 14.10.2021 відносно обвинуваченого складався протокол про адміністративне правопорушення за вчинення домашнього насильства відносно його співмешканки, характеризує особу обвинуваченого, а тому суд міг врахувати таку інформацію.При цьому те, що такі обставини мали місце у 2021 році, не нівелює зміст інформації щодо адмінпрактики з ІІПС « Армор », яка була врахована судом у сукупності з іншими даними про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , тяжкістю кримінального правопорушення та його конкретних обставин.

Наведені захисником ОСОБА_6 дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема те, що він має постійне місце проживання в м. Києві, де проживає разом з батьками, які є пенсіонерами за віком і він постійно допомагає, та цивільною дружиною, з якою вони проживають разом однією сім`єю більше одного року та ведуть спільне домогосподарство, та у яких 10.01.2024 народилась спільна дитина, тобто має надміцні соціальні зв`язки за місцем проживання, офіційно не працевлаштований, оскільки з 2014 року перебуває на військовій службі та по закінченню річного контракту укладає новий, самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення встановлених судом ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до обвинуваченого іншого, більш м'якого запобіжного заходу, адже попри все це, ці обставини не стали для ОСОБА_7 стримуючим фактором у вчиненні того кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується у даному кримінальному провадженні.

Щодо доводів захисника ОСОБА_6 про те, що відкриття матеріалів досудового розслідування стороні захисту свідчить про повне вичерпання ризику знищення, приховування або спотворення обвинуваченим речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження та істотне зменшення ризику переховування і ризику незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, які у сукупності враховувались при застосуванні та продовженні ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то вони не заслуговують на увагу, оскільки на даний час триває судовий розгляд, та наявність ризиків свідчить про існування певної ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Що стосується посилання захисника ОСОБА_6 на те, що прокурором у поданому клопотанні взагалі не вказано про зменшення заявлених ризиків зі спливом часу, що є об`єктивним процесом та не залежить від волі прокурора або суду, проте така позиція іде в розріз зі сталою національною судовою і прецедентною практикою ЄСПЛ, згідно з якою усі ризики, навіть існуючі із достатньою ймовірністю, зі спливом часу втрачають актуальність, зменшуються або взагалі перестають існувати, то вказані вище ризики є реальними, стійкими, триваючими та виправдовують саме такий рівень суворості запобіжного заходу, а застосування альтернативних запобіжних заходів не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, тобто застосування більш м`яких запобіжних заходів на даний час неможливе, ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, не зменшились.

Враховуючи наведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, що є змістом апеляційної вимоги захисника, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 рокує законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 12 жовтня 2024 року включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ ____________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3