ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 496/6393/22

провадження № 51-2708км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 17 липня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000716 від 12 жовтня 2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Маяки Біляївського району Одеської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Біляївського районного суду Одеської області від 17 липня 2023 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, і виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Згідно з цим вироком органами досудового розслідування (за обставин детально наведених у судовому рішенні) ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що 10 жовтня 2022 року, близько 20:00 (більш точний час органом досудового розслідування не встановлено), він, знаходячись біля під`їзду будинку АДРЕСА_2 , знайшов банківську картку «Укргазбанк» (з безконтактною технологією проведення платежів), яка була втрачена її власником ОСОБА_8 . Надалі в цей же день у період часу з 20:59 по 21:30 ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, шляхом безконтактного розрахунку за товари у вказаному магазині через РОS-термінал знайденою ним банківською карткою, таємно викрав з банківського рахунку ОСОБА_8 кошти в загальній сумі 2627 грн, розпорядившись ними на власний розсуд.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 21 березня 2024 року виправдувальний вирок Біляївського районного суду Одеської області від 17 липня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишив без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 - без задоволення.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що місцевий суд:

- без належної перевірки обставин справи надав перевагу версії сторони захисту та безпідставно ухвалив виправдувальний вирок;

- відхилив клопотання прокурора та потерпілого про повторний допит свідка ОСОБА_10 , а також не розглянув клопотання сторони обвинувачення про допит свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ;

- неповно виклав показання свідка ОСОБА_13 , а також звертає увагу, що у матеріалах справи відсутній технічний запис судового засідання від 23 лютого 2023 року, під час якого було допитано вказаного свідка;

- не надав оцінки наявному в матеріалах справи протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 26 грудня 2023 року щодо здійснення збоку ОСОБА_7 тиску на свідка ОСОБА_14 , а також поясненням останнього з цього приводу;

- під час розгляду клопотання потерпілого про повторний допит свідка ОСОБА_10 порушив приписи ч. 5 ст. 364 КПК України. Стверджує, що вказане клопотання судом першої інстанції розглянуто без участі потерпілого, який не був належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання.

Наголошує, що суд апеляційної інстанції на допущені місцевим судом порушення уваги не звернув, всупереч вимогам КПК України частково задовольнив клопотання прокурора про повторне дослідження доказів та відповідно дослідив лише журнал судового засідання від 25 травня 2023 року і клопотання потерпілого ОСОБА_8 від 25 травня 2023 року.

На думку прокурора, апеляційний суд постановив ухвалу, яка не відповідає статтям 370 та 419 КПК України.

Заперечень на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор касаційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Від захисника надійшло клопотання про здійснення касаційного розгляду кримінального провадження за його відсутності та відсутності виправданого.

Інших учасників справи було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак в судове засідання вони не з`явилися, поважності причин неявки Суду не повідомили.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

За вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Загальні вимоги до змісту вироку суду визначено у ст. 374 КПК України. Зокрема, п. 2 ч. 3 ст. 374 цього Кодексу встановлено, що в мотивувальній частині вироку в разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як регламентовано в ч. 2 ст. 419 КПК України, у разі залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. На виконання цієї вимоги в ухвалі необхідно проаналізувати, зіставивши з наявними у справі та додатково поданими матеріалами, всі наведені в апеляційній скарзі доводи й обґрунтувати кожен із них.

Відповідно до приписів ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

На підставі ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Як зазначено у ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.

За статтею 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Статтею 91 КПК України передбачено обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, це подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Водночас зазначені обставини встановлюються на підставі доказів, які повинні відповідати критеріям належності, допустимості та у своїй сукупності - достатності для постановлення обвинувального вироку.

Відповідно до вимог ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладається на сторону обвинувачення. Саме сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Розглянувши це кримінальне провадження, суд першої інстанції визнав останнього невинуватим і виправдав за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Так, місцевий суд обґрунтував своє рішення, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який пояснив, що 10 жовтня 2022 року у вечірній час зустрів на вулиці ОСОБА_7 , який сказав йому надати документи, що посвідчують особу. Надалі ОСОБА_8 надав обвинуваченому паспорт, в якому знаходилася його банківська картка, і вони піднялися на третій поверх до його знайомого ОСОБА_15 , щоб той підтвердив його особу. Після того, як ОСОБА_15 підтвердив його особу, потерпілий пішов додому. Зауважив, що ОСОБА_7 повернув йому паспорт біля будинку, але не пам`ятає, до того, як вони піднялися до ОСОБА_15 , чи після.

За клопотанням прокурора судом першої інстанції був також проведений додатковий допит потерпілого, в ході якого останній пояснив, що після того, як ОСОБА_15 підтвердив його особу, він вийшов з будинку і біля під`їзду в нього стався конфлікт з двома особами, яких він не знає.

- показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який повідомив суду, що він отримав банківську карту від ОСОБА_14 , оскільки той був винен йому грошові кошти у сумі 4000 грн. Зауважував що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, адже умислу на крадіжку він не мав, про те, що карта та грошові кошти належать потерпілому ОСОБА_8 йому відомо не було, він розраховувався карткою, отримавши її від ОСОБА_14 в рахунок погашення боргу, і вважав, що грошові кошти належать саме йому;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , який підтвердив версію обвинуваченого, та зауважив, що 10 жовтня 2022 року в нього знаходилася банківська карта, належна його матері, з грошовими коштами на рахунку, і цю карту він мав намір віддати ОСОБА_7 у рахунок боргу, однак біля під`їзду будинку він знайшов банківську карту, яку поклав до кишені і замість карти матері віддав ОСОБА_7 знайдену карту.

- показаннями свідка ОСОБА_16 , який пояснив, що йшовши по вулиці, зустрів ОСОБА_7 і вони разом пішли в магазин робити покупки. В магазині вони були утрьох - він, ОСОБА_7 та ОСОБА_14 . Йому відомо, що ОСОБА_14 знайшов картку і дав її ОСОБА_7

- показаннями свідка ОСОБА_13 , який у судовому засіданні зазначив, що він є власником магазину «Рибалка-Продукти», що розташований в АДРЕСА_2 . У вечірній час в магазин зайшли троє осіб, двох з яких він знає - ОСОБА_7 і ОСОБА_10 , третього не знає, вони робили покупки. Було декілька транзакцій, розраховувався за покупки ОСОБА_7 банківською карткою доки на ній не закінчилися гроші.

Оцінивши вказані докази у їх сукупності, місцевий суд дійшов переконання, що стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_7 було відомо про те, що картка, яку передав йому ОСОБА_14 , належить іншій особі, отже у ОСОБА_7 був відсутній умисел на таємне заволодіння чужим майном, зокрема, грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 , тобто відсутня одна з ознак складу інкримінованого йому злочину - суб`єктивна сторона.

Водночас, спростовуючи версію сторони обвинувачення, суд першої інстанції зазначив, що із показань свідка ОСОБА_14 також убачається, що твердження, зафіксоване в протоколі огляду відеозапису, про те, що в магазині ОСОБА_7 розраховувався карткою, яку знайшов, не відповідає дійсності, бо жодної слідчої дії за його участю у цьому кримінальному провадженні, крім допиту, не проводилося та підписів на вказаному протоколі він не ставив. Варто зауважити, що цей суд урахував і те, що свідок ОСОБА_14 повідомив, що перебуває під вартою у іншому кримінальному провадженні, і в день його допиту в суді прокурор погрожував йому максимальним терміном покарання, якщо він не дасть показання, які викривають ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки грошових коштів.

Також місцевий суд, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, всупереч доводам прокурора, надав оцінку протоколу прийняття заяви ОСОБА_17 від 26 грудня 2022 року про вчинення кримінального правопорушення щодо здійснення на нього тиску збоку обвинуваченого, та зауважив, що цей свідок під час безпосереднього допиту пояснив, що ніякої заяви він не подавав, підпис на заяві йому не належить, тиск на нього зі сторони ОСОБА_7 не чинився, навпаки такий тиск на нього здійснювали саме працівники поліції та прокурор.

Урахувавши викладене, місцевий суд дійшов переконання, що стороною обвинувачення не доведено ту обставину, що саме ОСОБА_7 знайшов банківську картку, належну потерпілому і таємно заволодів його грошовими коштами, натомість версія обвинуваченого щодо того, що цю картку передав йому ОСОБА_14 у рахунок повернення боргу, узгоджується з іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні, показання ОСОБА_7 та ОСОБА_14 у цій частині є логічними та послідовними, підстав не довіряти їм у суду не було.

Зі свого боку апеляційний суд, переглянувши це кримінальне провадження в апеляційному порядку за скаргою прокурора, погодився з висновками місцевого суду, навівши у своєму рішенні відповідні обґрунтування щодо безпідставності доводів сторони обвинувачення.

Так, на думку суду апеляційної інстанції, за результатами судового розгляду, під час якого було допитано обвинуваченого, потерпілого, свідків, досліджені письмові докази, надані стороною обвинувачення, суд першої інстанції, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 4 ст. 185 КК України не знайшло свого підтвердження.

Водночас цей суд, пославшись на ст. 23 КПК України зауважив, що доводи прокурора про те, що під час досудового розслідування свідки давали інші показання, зокрема, такі, що викривають ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки є безпідставними, оскільки суд досліджує докази безпосередньо і в основу вироку не можуть бути покладені показання, які давали свідки в ході допиту на стадії досудового розслідування.

За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованими рішення судів щодо визнання ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки такі висновки суди зробили, виходячи з усього комплексу встановлених під час судового розгляду фактичних обставин справи.

Отже доводи касаційної скарги про те, що місцевий суд безпідставно надав перевагу версії сторони захисту та ухвалив виправдувальний вирок не можна вважати слушними.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що місцевий суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань прокурора та потерпілого про додатковий допит свідка ОСОБА_10 , а також не розглянув клопотання про допит ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (слідчих СВ ОРУП № 2)

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 18 травня 2023 року в суді першої інстанції прокурор заявив клопотання про повторний допит свідка ОСОБА_10 , пославшись на необхідність надання останнім більш об`єктивних показань, аніж ті, що були надані ним раніше.

Розглянувши вказане клопотання, місцевий суд відмовив прокурору в його задоволенні у зв`язку з тим, що зазначений свідок вже надавав відповіді на запропоновані стороною обвинувачення питання та дійшов висновку, що підстави для його повторного допиту відсутні.

У цей же день суд першої інстанції закінчив з`ясування обставин і дослідження їх доказами та прийняв рішення про перехід до судових дебатів, з`ясувавши, зокрема, думку прокурора, який не заперечував щодо вказаного процесуального рішення. Для надання сторонам можливості підготуватися до виступів у судових дебатах місцевий суд оголосив перерву. (т. 1, а.с. 169-174)

Надалі 24 травня 2023 року прокурором було подано клопотання про допит слідчих СВ ОРУП №2 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (щодо показань свідка ОСОБА_17 , який подавав заяву до поліції про здійснення на нього тиску збоку обвинуваченого).

Проте вказане клопотання також не залишилося поза увагою місцевого суду, оскільки 25 травня 2023 року під час судового засідання цим судом було вирішено повернути його прокурору з підстав того, що стадія судових дебатів не передбачає розгляду клопотань та допиту свідків. Водночас суд першої інстанції не знайшов підстав й для повернення на стадію з`ясування обставин та дослідження доказів в порядку ч. 5 ст. 364 КПК України, оскільки на переконання цього суду прокурор не був позбавлений можливості подати необхідні докази на відповідній стації судового розгляду. (т. 1, а.с. 181-187)

Верховний Суд неодноразово зазначав, що за результатами перевірки доводів апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має обов`язок усунути (у разі встановлення) допущені місцевим судом недоліки та суперечності, вжити заходів для дотримання процесуальних прав усіх учасників провадження і постановити законне та обґрунтоване судове рішення.

На переконання колегії суддів касаційної інстанції, під час розгляду цього кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 апеляційний суд таких вимог дотримався, оскільки не залишив поза увагою доводи прокурора і в цій частині та за наслідками апеляційного розгляду дав на них вичерпні відповіді у своєму рішенні.

Так, суд апеляційної інстанції, дослідивши заяву потерпілого ОСОБА_18 від 25 травня 2023 року, у якій він просив повторно допитати свідка ОСОБА_10 (т. 1, а.с.180), зазначив, що прокурор у своїй апеляційній скарзі не вказав, які саме обставини мав повідомити суду цей свідок, які не були повідомлені ним суду під час його першочергового допиту, з урахуванням того, що вказаний свідок не був очевидцем події, та під час допиту у місцевому суді не вказував, що він особисто бачив, як ОСОБА_7 заволодів банківською картою, а також не повідомив жодних обставин, які б беззаперечно підтверджували вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину.

Крім того апеляційний суд слушно зауважив, що нерозгляд судом першої інстанції клопотання потерпілого про повторний допит свідка не є тим процесуальним порушенням, яке може бути підставою для скасування виправдувального вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Варто зазначити, що апеляційний суд у своєму рішенні звернув увагу й на те, що потерпілий після повторного допиту у суді першої інстанції подав заяву, в якій просив кримінальне провадження розглядати без його участі, отже, всупереч доводам прокурора, проведення судових дебатів без участі потерпілого у цьому випадку не свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зі свого боку колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що апеляційним судом здійснювався виклик потерпілого у судове засідання (т. 2, а. с. 8, 23), однак останній до апеляційного суду для реалізації своїх процесуальних прав також не з`явився, тому у Верховного Суду відсутні підстави вважати, що судами попередніх інстанції були порушені будь-які права потерпілого.

Отже доводи касаційної скарги в цій частині на увагу не заслуговують.

Щодо доводів прокурора про те, що місцевий суд неповно виклав показання свідка ОСОБА_13 , а у матеріалах справи відсутній технічний запис судового засідання від 23 лютого 2023 року, під час якого було допитано вказаного свідка

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо не виконано вимоги про фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів фіксування кримінального провадження в суді першої або апеляційної інстанції.

Технічний запис судового засідання є додатком до журналу судового засідання і після закінчення судового засідання приєднується до матеріалів справи. Порядок зберігання технічного запису судового засідання визначається, зокрема, Положенням про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 та Інструкцією щодо роботи з технічними засобами фіксування судового засідання, затвердженою наказом Державної судової адміністрації України від 06 червня 2022 року № 156 (далі - Інструкція).

Як убачається з журналу судового засідання від 23 лютого 2023 року, під час якого судом першої інстанції допитувався свідок ОСОБА_13 , його технічна фіксація була здійснена за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку (vkz.court.gov.ua). У вказаному журналі судового засідання наявне унікальне посилання на цей технічний запис у централізованому файловому сховищі (т. 1, а. с. 75-82)

Згідно з вимогами пунктів 51-55 Положення до матеріалів справи в паперовій формі приєднується паперовий примірник протоколу (журналу) судового засідання з посиланням на відеозапис судового засідання. Відеозапис судового засідання автоматично зберігається у централізованому файловому сховищі.

Пунктами 2, 4 розділу ІІІ Інструкції передбачено, що після завершення фіксування та збереження технічного запису судового засідання в протоколі (журналі) цього засідання засобами підсистеми відеоконференцзв`язку автоматично формується вебпосилання на технічний запис, збережений в централізованому файловому сховищі. Підписаний протокол (журнал) судового засідання, який містить вебпосилання на технічний запис судового засідання у централізованому файловому сховищі, переноситься разом з кваліфікованим електронним підписом до автоматизованої системи діловодства суду та обліковується за відповідною судовою справою.

Отже зі змісту Положення та Інструкції убачається, що технічним записом судового засідання, який приєднується до матеріалів справи, фактично є журнал судового засідання із унікальним посиланням на цей запис у централізованому файловому сховищі.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, віддалене місцезнаходження (у централізованому файловому сховищі) носія інформації із записом судового засідання від паперового примірника матеріалів справи не може свідчити про те, що такий носій відсутній в матеріалах провадження.

Крім того у процесі підготовки касаційного розгляду Судом було вжито заходи для отримання доступу до централізованого файлового носія, на якому зафіксоване судове засідання від 23 лютого 2023 року, у ході якого в місцевому суді допитувався свідок ОСОБА_13 .

Під час прослуховування аудіозапису вказаного судового засідання, колегією суддів касаційної інстанції встановлено, що показання свідка ОСОБА_13 , викладені в оскаржуваних рішеннях, відповідають його показанням, фактично наданими ним під час судового розгляду кримінального провадження.

Водночас варто зауважити, що кримінальний процесуальний закон не вимагає дослівного відтворення в судовому рішенні змісту показань учасників судового провадження, де має бути з достатньою повнотою передана їх сутнісна складова, що впливає на встановлення судом обставин, які є предметом судового розгляду і підлягають доказуванню за приписами ст. 91 КПК України.

З огляду на викладене доводи прокурора у цій частині також є необґрунтованими.

Щодо порушення апеляційним судом приписів ч. 3 ст. 404 КПК України

Згідно зі ст. 404 КПК України апеляційна процедура передбачає оцінку відповідності оскаржуваного вироку нормам матеріального та процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, що є важливою гарантією права на справедливий суд. Принцип безпосередності дослідження доказів на стадії апеляційного розгляду хоча і не є абсолютним, як у суді першої інстанції, але в ситуації, коли перед апеляційним судом ставиться питання про скасування виправдувального і постановлення обвинувального вироку, цей принцип висуває більш суворі вимоги, ніж у разі скасування чи зміни обвинувального вироку, оскільки в такому випадку висновок про винуватість чи невинуватість особи робить безпосередньо апеляційний суд, який у зв`язку із цим має забезпечити всі гарантії права на справедливий судовий розгляд.

Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих сторонами обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Однак наведене не означає, що положення ст. 23 КПК України слід розглядати як такі, що автоматично висувають вимогу про нове дослідження доказів у суді апеляційної інстанції кожного разу, коли йдеться про скасування виправдувального вироку.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

До того ж відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку суд дав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.

У розумінні вказаної правової норми кримінального процесуального закону повторне дослідження доказів є саме правом, а не обов`язком суду.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що у цій справі суд апеляційної інстанції все ж частково дослідив докази, про дослідження яких просив прокурор у апеляційній скарзі, а також проаналізував інші докази, які були безпосередньо сприйняті судом першої інстанції, та за результатами перегляду вироку погодився з їх оцінкою, наданою місцевим судом, а тому застосована ним процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК України засаді безпосередності дослідження доказів.

Варто зауважити, що апеляційний суд у своєму рішенні не надав доказам іншу оцінку, відмінну від тієї, що надав суд першої інстанції.

Отже, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що при здійсненні апеляційної процедури не було допущено істотних порушень вимог ст. 404 КПК України.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що матеріалами кримінального провадження підтверджено те, що висновки судів обох інстанцій про виправдування ОСОБА_7 зроблені з дотриманням вимог статей 22, 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційний суд на обґрунтування безпідставності доводів апеляційної скарги прокурора дав оцінку тому, що суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, з дотриманням вимог статей 86, 87, 94 КПК України зробив ґрунтовний аналіз доказів, наданих стороною обвинувачення, та дійшов правильного висновку про виправдування ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України.

Водночас необхідно зазначити, що прокурор у своїй апеляційній скарзі не ставив питання про ухвалення апеляційним судом обвинувального вироку відносно ОСОБА_7 , а просив лише призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. Отже цей суд, не встановивши допущених місцевим судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, у будь-якому випадку в силу приписів статей 404 та 415 КПК України був позбавлений можливості вийти за межі апеляційної скарги прокурора та скасувати виправдувальний вирок, оскільки це суттєво погіршило б становище обвинуваченого.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх неспроможними. З наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується й колегія суддів касаційного суду.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судами під час розгляду кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Отже вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду необхідно залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 17 липня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3