Справа № 147/206/24
Провадження № 1-кп/147/48/24
В И Р О К

іменем України

07 листопада 2024 року с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

із секретарем ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000004 від 05.01.2024, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Копайгород Барського району Вінницької області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, пенсіонера, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

ОСОБА_4 обґрунтовується в тому, що він 05.01.2024 близько 13:30 години на нерегульованому перехресті автошляхів «Тростянець-Тростянчик-Бершадь-Гордіївка» на території Гайсинського району Вінницької області, за межами населених пунктів, керуючи технічно справним автомобілем марки «Fiat Doblo», державний номерний знак НОМЕР_1 , наближаючись до перехрестя нерівнозначних доріг, рухаючись по другорядній дорозі зупинився перед перехрещенням з головною дорогою. В подальшому водій ОСОБА_4 , в порушення вимог пунктів 10.1 та 16.11 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрав України від 10.10.2001 №1306 (далі ПДР), розпочав проїзд перехрестя, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а також рухаючись по другорядній дорозі, не дав дорогу легковому автомобілю марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_6 , який перевозив пасажира ОСОБА_7 та наближався до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, внаслідок чого марки «Fiat Doblo», державний номерний знак НОМЕР_1 зіткнувся з нерухомим автомобілем «Opel Vivaro» державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_8 , який зупинився перед перехрещенням з головною дорогою.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пасажиру автомобіля марки «Volkswagen Passat» державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_7 заподіяно, відповідно до висновку експерта Ладижинського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи №3 від 24.01.2024, середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження по критерію тривалого розладу здоров`я більш як 21 день, у виді закритого уламкового перелому нижньої третини променевої кістки в ділянці шилоподібного відростку.

Відповідно до висновку судової авто технічної експертизи від 11.01.2024 №СЕ-19/102-24/417-ІТ Вінницького НДЕКЦ МВС України, в даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля «Fiat Doblo» ОСОБА_4 вбачаються невідповідності вимогам п.п. 10.1, 16.11 ПДР, з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Позиції сторін кримінального провадження.

Позиція сторони обвинувачення.

Позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, що складений 13 лютого 2024 року слідчим СВ відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_9 та затверджений начальником Тростянецького відділу Гайсинської окружної прокуратури ОСОБА_3 .

За змістом обвинувального акту, який підтримав прокурор, орган досудового розслідування вважав установленим те, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 286 КК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 зазначила, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 в інкримінованому йому злочині доведена в повному обсязі.

Під час виступу у судових дебатах прокурор просила визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. З врахуванням позитивної характеристики за місцем проживання, досудової доповіді органу пробації, позиції потерпілого, який повідомив, що будь-яких претензій до обвинуваченого немає, обставин, які пом`якшують покарання - визнання вини, щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди, відсутності обставин, які обтяжують покарання визначених ст. 67 КК України, просить призначити покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі 3100 тис. неоп. мін. доходів громадян, що становить 52700 грн з позбавлення права керувати транспортними засобами на 2 роки. Потерпілим ОСОБА_7 не заявлено цивільний позов. Просить стягнути з обвинуваченого процесуальні витрати на залучення експертів в кримінальному провадженні витрати, а саме: витрати на проведення судової експертизи технічного стану автомобіля марки «Fiat Doblo» державний номерний знак НОМЕР_1 2650,48 грн (висновок експертизи від 25.01.2024 №СЕ-19/102-24/416-ІТ Вінницького НДЕКЦ МВС України); витрати на проведення судової експертизи технічного стану автомобіля марки «Volkswagen Passat» державний номерний знак НОМЕР_4 2650,48 грн (висновок експертизи від 25.01.2024 №СЕ-19/102-24/415-ІТ Вінницького НДЕКЦ МВС України); витрати на проведення судової автотехнічної експертизи 2650,48 грн (висновок експертизи від 11.01.2024 № СЕ-19/102-24/417-ІТ Вінницького НДЕКЦ МВС України). Загальна сума процесуальних витрат становить 7951,44 грн. Також просила вирішити долю речових доказів, скасувавши арешт майна.

Позиція сторони захисту.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, фактичні обставини вчинення злочину та його правову кваліфікацію не оспорює.

Під час допиту у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 щиро розкаявся, повідомив про обставини вчинення кримінального правопорушення. Надав показання, що 05 січня їхав з Вінниці, а саме з ОСОБА_10 на ОСОБА_11 перед знаком зупинився, подивився на ліво, машин ніде не було, не переконався чи вільно з права і сталася ДТП. Зазначив, що пасажиру ОСОБА_12 надано медичну допомогу, ОСОБА_4 відразу викликав швидку медичну допомогу. Повідомив, що шкода потерпілому відшкодована.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів у суду в правильності розуміння ним змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції. Наведене свідчить про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Під час виступу в судових дебатах ОСОБА_4 просив суд його суворо не карати, зазначив, що розкаюється, просить не позбавляти його права керування транспортними засобами, тому що в дома такі обставини, що без машини не можна. Так склалися обставини в день ДТП була мрячка, йшов дощик, колір машини під колір мокрого асфальту, їхав з лікарні. Розуміє, що потрібно нести відповідальність, однак просив війти в його положення та не позбавляти його права керування транспортними засобами.

В останньому слові обвинувачений просив закрити справу, розкаявся та просив суворо не карати.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 зазначив, що його підзахисний повністю беззаперечно визнає вину, щиро розкаюється у вчиненому, потерпілий претензій до обвинуваченого немає, йому повністю були відшкодовоні збитки, на його утриманні перебуває дружина яка має інвалідність і постійно потребує відвідування закладу охорони здоров`я, який знаходиться у м. Бершадь, транспортний засіб, яким він доставляє дружину до лікарні щотижня є єдиним джерелом зв`язку, також просить врахувати ту обставину, що його підзахисний надавав волонтерську допомогу, тому просив призначити йому покарання у виді штрафу з урахуванням ст. 69 КК України у розмірі меншому, як це передбачено санкцією ч. 1 ст. 286 КК України. Також враховуючи ту обставину, що дружина ОСОБА_4 має 2 групу інвалідності є постійна потреба відвідувати медичні заклади, тому просив не позбавляти ОСОБА_4 права керування транспортними засобами. Повідомив, що існує практика ВС де зазначено про можливість відступу від правила та за відповідних обставин в яких знаходиться особа не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Позиція потерпілого.

Потерпілий ОСОБА_7 у судові засідання не з`являвся, подав до суду заяву про розгляд справи про обвинувачення ОСОБА_4 без його участі. Висловився, що претензій до обвинуваченого немає, збитки та матеріальна шкода повністю відшкодовані. Зазначив що примирився із обвинуваченим. (а.с. 23).

Висновки суду.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою провину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 та «Боротюк проти України» від 16.12.2010, де зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

З огляду на те, що кримінальне провадження розглянуто судом в порядку ч.3 ст.349 КПК України, судовий розгляд обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням ухвали слідчого судді про арешт майна, постанови про визнання речовими доказами, довідок про вартість витрат на проведення експертиз та матеріалів, які характеризують обвинуваченого, інші докази, здобуті в ході досудового розслідування, під час судового розгляду не досліджувались.

Оскільки обвинувачений визнає свою вину повністю, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а прокурор не висловлює жодних заперечень щодо встановлених обставин, які надані на підтвердження винуватості обвинуваченого, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю і кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 286 КК України.

Таким чином суд вважає доведеним вчинення ОСОБА_4 порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд вважає, що згідно зі ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого є його щире каяття, оскільки він критично оцінив вчинений ним злочин, своєю поведінкою під час досудового розслідування та судового провадження прагнув зменшити негативні наслідки своєї протиправної поведінки, що проявилось в осуді вчиненого, активному сприянні розкриттю кримінального правопорушення, вибаченні перед потерпілим.

Також суд відносить до обставини, яка пом`якшує покарання - добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого згідно зі статтею 67 КК України суд не вбачає.

Водночас, суд дійшов висновку, що обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, не є винятковими і не знижують істотним чином міру тяжкості скоєного кримінального правопорушення, не зменшують його суспільну небезпеку до рівня, який виходить за межі покарання, що виключає застосування до обвинуваченого статті 69 КК України - призначення більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом.

Мотиви призначення покарання обвинуваченому.

Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно із частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 Про практику призначення судами кримінального покарання особі, що вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і для попередження нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд, згідно з вимогами ст. 50, 65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є нетяжким злочином; обставини, які пом`якшують його покарання, та відсутність обставин, які обтяжують його покарання; дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він одружений, має третю групу інвалідності, його дружина має другу групу інвалідності, має постійне місце проживання, за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, також не перебуває на обліку у лікаря-психіатра, що свідчить про його осудність, має позитивну характеристику з місця проживання, відповідно до довідки командира військової частини НОМЕР_5 на безоплатній основі здійснює доставку волонтерської допомоги у виді продуктів харчування, спорядження, автомобільної техніки, медикаментів, речей першої необхідності для військовослужбовців військової частини НОМЕР_5 в районі виконання бойових (спеціальних) завдань, раніше не судимий.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує також спосіб посягання, форму та ступінь вини обвинуваченого, а також повне визнання вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та пояснення щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, відсутність претензій зі сторони потерпілого.

З висновку викладеного у досудовій доповіді щодо обвинуваченого, складеного на виконання ухвали суду, вбачається наступне: дослідження інформації, що характеризує ОСОБА_4 та його спосіб життя, історію правопорушень, а також низький рівень ймовірності вчинення повторного правопорушення та низький ризик небезпеки для суспільства, орган промоції вважає, що виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе.

За сукупності вище наведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у межах, установлених у санкції ч. 1 ст. 286 КК України, а саме у виді штрафу у мінімальному розмірі.

Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Водночас сторона захисту просить призначити обвинуваченим більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, застосувавши ст. 69 КК України.

Щодо позиції сторони захисту щодо можливості застосування ст. 69 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як неодноразово Верховний Суд висловлював позицію (зокрема, у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 744/884/17, провадження №51-8413км18), норма матеріального права, викладена в ч. 1 ст. 69 КК, надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Отже, застосування положень ст. 69 КК можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймі двох обставин, які одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідо до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК, і істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовили виокремлення привілейованих складів злочинів. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій у вчиненні кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку вчиненого та /або небезпечність винуватого. Суд, посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обгрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Стороною захисту не доведено, як сукупність обставини, на які покликається обвинувачений, перелічені вище, які на їхню думку, дають підстави для застосування ст. 69 КК України, істотно знизили тяжкість кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного вище, суд не вбачає підстав для застосування ст. 69 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 .

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення суду від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пунктах 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 статті 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно з пунктом Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпекидорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Так, суд враховує те, що обвинувачений є пенсіонером, має інвалідність, водійське посвідчення обвинуваченому потрібне для доставки в тому числі дружини, яка має інвалідність ІІ групи, до закладу охорони здоров`я, водночас варто зазначити, що доказів, що того, що дружина ОСОБА_4 , перебуває на утриманні ОСОБА_4 суду не надано. Як і не надано доказів того, що єдиним способом дістатися із села Флорино, в якому проживає обвинувачений з дружиною, до м. Бершадь, є автомобіль.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією частиною 1 статті 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує те, що ОСОБА_4 порушив правила дорожнього руху України, та внаслідок чого спричинив дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, також встановлено судом, що керування транспортними засобами не є основним джерелом доходу та засобом для існування обвинуваченого, та/або членів його сім`ї, а тому суд дійшов висновку про необхідність призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом.

Окрім того суд враховує те, що ОСОБА_4 вчинено необережний злочин не вперше.

Варто зазначити, що ОСОБА_4 притягався до кримінальної відповідальності за порушення ПДР, а саме: 06 травня 2024 року Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, однак вирок не набрав законної сили, адже перебуває на розгляді в апеляційному суді.

Стаття 532 КПК України зазначає, що вирок суду першої інстанції, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Як зазначено вище, вирок Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/13109/21 від 06.05.2024 не набрав законної сили, перебуває на апеляційному розгляді у Київському апеляційному суді, судове засідання призначене на 16.01.2025, а тому з урахуванням конституційного принципу презумпції невинуватості, наведені обставини не є правовою підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації наступних чи попередніх діянь особи, у вчиненні яких вона обвинувачується, за ознакою «повторність», однак ненабрання вироком законної сили не заперечує факту порушення ОСОБА_4 ПДР.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Цивільний позов потерпілим не заявлявся. Майнова шкода кримінальним правопорушенням не заподіяна.

Підстав для застосування заходів кримінально-правового характеру відповідно до вимог ст. 96-3 КК України не встановлено.

Пропонована винагорода викривачу не визначалась у зв`язку з відсутністю викривача у кримінальному провадженні.

Загальний розмір процесуальних витрат на залучення експертів в кримінальному провадженні, які відповідно до вимог ст. 124 та ст. 126 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого, становить 7951,44 грн, та складається з: витрат на проведення судової експертизи технічного стану автомобіля марки «Fiat Doblo», державний номерний знак НОМЕР_1 2650,48 грн (висновок експертизи від 25.01.2024 №СЕ-19/102-24/416-ІТ Вінницького НДЕКЦ МВС України); витрат на проведення судової експертизи технічного стану автомобіля марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_4 2650,48 грн (висновок експертизи від 25.01.2024 №СЕ-19/102-24/415-ІТ Вінницького НДЕКЦ МВС України); витрати на проведення судової автотехнічної експертизи 2650,48 грн (висновок експертизи від 11.01.2024 №СЕ-19/102-24/417-ІТ Вінницького НДЕКЦ МВС України).

Згідно із ч.4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до положень ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід ОСОБА_4 судом не обирався.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 100, ч. 2 ст. 124, ст. 174, ч. 3 ст. 349, ст. 369-371, 373, 374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень 00 копійок, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ч. 2 ст. 124 КПК України стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення судових експертиз у розмірі 7951,44 грн (сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят одна гривня 44 копійки).

Скасувати арешт майна накладений ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 09 січня 2024 року.

Речові докази:

- легковий автомобіль марки «Fiat Doblo», державний номерний знак НОМЕР_1 , білого кольору, 2006 року випуску, власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель АДРЕСА_1 вважати повернутим за належністю;

- легковий автомобіль марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_4 , сірого кольору, 1997 року випуску, власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житель АДРЕСА_2 , - вважати повернутим за належністю.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Вінницького апеляційного суду через Тростянецький районний суд Вінницької області шляхом подачі апеляції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1