Номер провадження: 11-сс/813/308/24
Справа № 496/8575/23 1-кс/496/2760/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

власника майна - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_8 та його представника - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 19.12.2023 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0000526 від 09.12.2023 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання дізнавача СД Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 в кримінальному провадженні №0000526 від 09.12.2023 року та накладено арешт на документи вилучені в ході огляду місця події за адресою: Одеська область, Одеський район, с.Маяки, на пункті пропуску «Маяки-Удобне», 49 км траси «Одеса-Рені», а саме:

-на тимчасове посвідчення військовозобов`язаного на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане ІНФОРМАЦІЯ_2 від 11.07.2023 року,

-довідку ВЛК на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане ІНФОРМАЦІЯ_3 №15/2/24 від 11.07.2023 року, із застосуванням заборони відчуження, користування, розпорядження.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, власник майна ОСОБА_8 та його представник - адвокат ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання дізнавача про накладення арешту на документи та зобов`язати дізнавача негайно повернути ОСОБА_8 вилучені речі.

Апелянти вказують, що ухвала є необґрунтованою, оскільки слідчим суддею допущено неповноту судового розгляду, не досліджено доказів у кримінальному провадженні, не допитано свідків, а також не звернуто увагу на порушення порядку тимчасового вилучення документів. Звертають увагу, що вилучені у ОСОБА_8 документи не містять слідів підробки, тому їх вилучення є незаконним. Вказують, що вони звертались до Білгород-Дністровського Територіального Центру Комплектування та Соціальної політики, з метою підтвердження видачі ОСОБА_8 тимчасового посвідчення військовозобов`язаного та довідки ВЛК, однак відповіді не отримали.

Заслухавши суддю-доповідача; вислухавши власника майна ОСОБА_8 та його представника - адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України (далі - КПК), ухвала суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень п.п. 2,3 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною другою ст.173 КПК встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Перевіривши матеріали судового провадження, колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання дізнавача слідчий суддя не в повній мірі дотримався вимог вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод, що потягнуло за собою невмотивоване та необґрунтоване рішення.

Із клопотання прокурора убачається, що Сектором дізнання ОРУП №2 ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000526 від 09.12.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Органом досудового розслідування встановлено, що 08.12.2023 року до ЧЧ Одеського РУП №2 надійшло телефонне повідомлення зі спец-лінії «102» про те, що 08.12.2023 року, о 15:24 год., за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Маяки, на пункті пропуску «Маяки», громадянин ОСОБА_8 з метою безперешкодного перетину державного кордону, пред`явив працівникам СБУ тимчасове посвідчення військовозобов`язаного серії НОМЕР_1 від 11.07.2023 року та довідку ВЛК №15/2/24 від 11.07.2023 року, видані ІНФОРМАЦІЯ_2 на власне ім`я, з явними ознаками підробки (ЄО-19421).

08.12.2023 року, у період часу з 17:08 год. по 17:15 год., за адресою: АДРЕСА_1 , проведено огляд місця події, під час якого у ОСОБА_8 вилучено тимчасове посвідчення військовозобов`язаного номер НОМЕР_1 від 11.07.2023 року та довідку ВЛК номер № НОМЕР_2 від 11.07.2023 року, видані ІНФОРМАЦІЯ_2 на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

09.12.2023 року постановою дізнавача сектору дізнання Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 вказані документи визнані речовими доказами в кримінальному провадженні.

09.12.2023 року, у якості свідка допитано працівника СБУ, який пояснив, що під час перевірки документів громадянина ОСОБА_8 , який з метою перетину державного кордону України пред`явив тимчасове посвідчення військовозобов`язаного та довідку ВЛК, видані ІНФОРМАЦІЯ_2 на його ім`я, було встановлено, що вказані документи мають ознаки підробки. Правоохоронцями зроблено телефонний дзвінок до ТЦК, та у телефонному режимі отримана відповідь, що вказані документи не видавалися. Окрім того, при огляді документів встановлено, що друк здійснений поверх печатки, а підписи в графах ідентичні. Вилучене майно необхідне органу досудового розслідування з метою подальшого призначення у кримінальному провадженні судової експертизи.

14.12.2023 року дізнавач ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області з клопотанням про накладення арешту на вищевказані документи на ім`я ОСОБА_8 .

Клопотання мотивоване тим, що в кримінальному провадженні виникла необхідність в накладенні арешту на вказані документи, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки вони є предметом кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди, атому відповідають критеріям ст. 98 КПК України. Вилучене майно необхідне органу досудового розслідування з метою подальшого призначення у кримінальному провадженні судової експертизи.

Доводи апелянтів з приводу незаконності вилучення документів, які на думку власника майна та його представника не мають ознак підробки та безпідставне внесення відомостей до ЄРДР за ч.4 ст.358 КК України, на даному етапі досудового розслідування колегія суддів визнає непереконливими, оскільки наявність чи відсутність ознак підробки документів має бути перевірена у визначеному законом порядку в ході досудового розслідування.

Встановлені в ході проведення органом досудового розслідування обставини можливої підробки документів, на даній стадії, підтверджується доданими до клопотання матеріалами кримінального провадження: протоколом огляду місця події від 08.12.2023 року та фото таблицею до нього; рапортом старшого інспектора ОРУП №2 ГУНП в Одеській області від 08.12.2023 року; рапортом дізнавача СД ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 від 09.12.2023 року.

Існуючі первинні дані щодо події, можуть вказувати на наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, тому з метою прийняття остаточного рішення щодо доведеності наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, органу досудового розслідування дійсно необхідно встановити чи дійсно мала місце підробка документів, в тому числі і шляхом проведення відповідних експертних досліджень.

За таких підстав, доводи власника майна та його представника про відсутність підстав для накладення арешту на майно колегія суддів вважає необґрунтованими.

Разом з цим, слідчим суддею під час розгляду клопотання дізнавача про накладення арешту на майно та ухваленні рішення, були допущені істотні порушення норм КПК України, які є підставою для скасування оскарженої ухвали.

Колегія суддів вважає, що рішення слідчого судді є невмотивованим, оскільки з тексту оскарженої ухвали убачається, що слідчий суддя обмежився лише перерахуванням встановлених під час досудового розслідування даних, які викладені у клопотанні слідчого, та навів положення вимог кримінального процесуального закону, які є підставою для прийняття рішення про накладення арешту на майно, однак не навів достатнього мотивування свого рішення.

Так, у відповідності до вимог ч.1 ст.172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Як убачається з матеріалів провадження, оскаржена ухвала слідчим суддею постановлена без участі власника майна та його представника, з посиланням на надходження від адвоката клопотання про визнання недопустимим доказом у кримінальному провадженні протоколу огляду місця події від 08.12.2023 року; відмову в задоволенні клопотання дізнавача про накладення арешту на майно; зобов`язання дізнавача повернути ОСОБА_8 посвідчення віськовозобов?язаного та довідку ВЛК, однак слідчий суддя залишив їх поза увагою.

Апеляційний суд зазначає, що слідчим суддею не були враховані вимоги ст.173 КПК України, зокрема не оцінено наслідки накладення арешту на документи для ОСОБА_8 , що в період воєнного стану є вкрай важливими.

Встановлені апеляційним судом порушення вимог КПК України, допущені слідчим суддею під час розгляду клопотання слідчого, є підставою для скасування оскарженої ухвали.

Вирішуючи питання щодо вмотивованості клопотання дізнавача про накладення арешту на документи ОСОБА_8 та чи підлягає воно задоволенню, колегія суддів враховує наступне.

Апеляційний суд погоджується з доводами дізнавача про те, що накладення арешту на вилучені у ОСОБА_8 документи пов`язане саме з необхідністю встановлення їх оригінальності та відсутності ознак підробки, тому ці документи на даній стадії досудового розслідування, є речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки відповідають критеріям визначеним у ст.98 КПК. Тому, з метою забезпечення збереження речових доказів виникла необхідність у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту.

Апеляційний суд вважає, що метою накладення арешту на майно, в даному конкретному випадку, є збереження речових доказів - документів з метою запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження. Крім того, арешт майна обумовлений необхідністю забезпечення можливості огляду органом досудового розслідування цих документів, призначення експертних досліджень.

За наведених обставин, колегія суддів вважає клопотання дізнавача в частині необхідності накладення арешту на майно обґрунтованим.

Водночас, колегією суддів встановлено, що органом досудового розслідування та прокурором, після реєстрації в ЄРДР відомостей щодо факту вчинення кримінального правопорушення, не було здійснено необхідних слідчих дій, направлених на встановлення оригінальності чи підробки вищевказаних документів. Так, слідчим та прокурором не надано доказів про призначення в кримінальному провадженні відповідного експертного дослідження, а також доказів щодо здійсненні запитів до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою встановлення або спростування факту видачі на ім?я ОСОБА_8 тимчасового посвідчення військовозобов`язаного номер НОМЕР_1 від 11.07.2023 року та довідки ВЛК №15/2/24 від 11.07.2023 року.

Невжиття прокурором та дізнавачем необхідних та дієвих заходів щодо проведення невідкладних слідчих дій безпосередньо після внесення відомостей до ЄРДР, а в подальшому до отримання ухвали слідчого судді про арешт майна, а також до дати апеляційного розгляду, колегія суддів вважає невиправданою неефективністю досудового розслідування.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор не надав раціонального пояснення нездійснення відповідних слідчих дій, направлених на встановлення оригінальності чи підробки вищевказаних документів, в тому числі до дня розгляду справи апеляційним судом.

За таких обставин, колегія суддів визнає слушними доводи представника власника майна про тривале зволікання із встановленням чи спростуванням факту підробки вилучених документів, яке є фактично єдиною підставою для накладення арешту на майно.

Колегія суддів звертає увагу, що з долучених до апеляційної скарги документів вбачається, що ОСОБА_8 та його представник адвокат ОСОБА_7 , надіслали відповідні запити до ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно підтвердження видачі посвідчення номер НОМЕР_1 від 11.07.2023 року та довідки ВЛК №15/2/24 від 11.07.2023 року. Однак, відповіді з ІНФОРМАЦІЯ_2 вони не отримали.

В судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна стверджувала, що будь-яких перешкод для проведення органом досудового розслідування необхідних слідчих дій зі сторони власника майна не чинилося, що не заперечувалось прокурором. Більш того, прокурор не надав апеляційному суду доказів на підтвердження факту звернення прокурора або дізнавача до експертних установ та ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Такі дії прокурора та дізнавача, на думку колегії суддів, можуть мати ознаки бездіяльності прокурора та дізнавача та свідчити про безвідповідальне відношення до проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, яке з урахуванням специфіки даного кримінального провадження, вимагає оперативних та ефективних дій, направлених на досягнення мети досудового розслідування.

Разом з цим, з урахуванням нездійснення органом досудового розслідування до теперішнього часу всіх необхідних слідчих дій у даному кримінальному провадженні та існування беззаперечної необхідності їх проведення для досягнення мети та завдань кримінального провадження, що регламентовано ст.2 КПК, колегія суддів вважає, що тимчасове позбавлення власника права на користування майном, щодо якого існують розумні підозри вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення та зберегло на собі його сліди, в даному випадку, на період часу достатнього для проведення необхідних слідчих дій, є обґрунтованим і виправдовує таке втручання у право власності. Таке обмеження, на думку колегії суддів, буде співрозмірним, слугуватиме досягненню завдань кримінального провадження та відповідатиме забезпеченню інтересів держави Україна.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора частково, шляхом накладення арешту на документи, але на період розумного часу, достатнього для проведення слідчих дій, окрема направленням запитів для встановлення видачі та дій у разі необхідності, пов`язаних з призначенням експертних досліджень.

Колегія суддів вважає, що тривале обмеження ОСОБА_8 в період воєнного стану в праві користування документами, в сукупності з недотримання органом досудового розслідування та прокурором розумних строків розслідування та невиправданого зволікання з проведенням першочергових слідчих дій, призводить до порушення прав особи.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, з метою досягнення справедливого балансу між правами та інтересами власника майна та завданнями досудового розслідування, закріпленими в ст. 2 КПК України, виконуючи вимоги ст.170 та 173 КПК України, колегія суддів приходить висновку про необхідність накладення арешту на вилучене майно,шляхом заборони відчуження, користування та розпорядження цим майном.

Разом з тим, керуючись положеннями ст.28, п.п.5,6 ч.2, ч.4, п.5 ч.5 ст.173 КПК, враховуючи обставини кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне обмежити строк дії арешту на час, який є розумним та достатнім для проведення органом досудового розслідування необхідних слідчих дій.

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу прокурора та дізнавача на вимоги ст. 28 КПК, у відповідності до яких під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Враховуючи встановлену апеляційним судом неефективність досудового розслідування та відсутність належної організації та нагляду за досудовим розслідуванням з боку прокурора-процесуального керівника в даному кримінальному провадженні, що полягає у нездійсненні необхідних та невідкладних заходів для встановлення обставин кримінального правопорушення, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу дізнавача та прокурора - процесуального керівника у кримінальному провадженні на необхідність дотримання вимог ст.28 КПК України щодо розумних строків досудового розслідування.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Приймаючи до уваги встановлені судом обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали слідчого судді та постановлення нової ухвали про часткове задоволення клопотання.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_8 та його представника - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 19.12.2023 року, в кримінальному провадженні №0000526 від 09.12.2023 року, якою накладено арешт на документи вилучені в ході огляду місця події за адресою: АДРЕСА_1 , - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання дізнавача сектору дізнання Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про накладення арешту на майно в кримінальному проваджені №0000526 від 09.12.2023 року, вилучене в ході огляду місця події у ОСОБА_8 .

Накласти арешт на документи вилучені у ОСОБА_8 в ході огляду місця події 08.12.2023 року за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

-на тимчасове посвідчення військовозобов`язаного на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видане ІНФОРМАЦІЯ_4 від 11.07.2023 року,

-довідку ВЛК на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , видану ІНФОРМАЦІЯ_3 №15/2/24 від 11.07.2023 року, із застосуванням заборони відчуження, користування, розпорядження.

Визначити строк дії ухвали - до 14.03.2024 року.

Виконання ухвали апеляційного суду доручити дізнавачу в провадженні якого перебуває кримінальне провадження №0000526 від 09.12.2023 року, а контроль за її виконанням покласти на прокурора - процесуального керівника у кримінальному провадженні.

Звернути увагу дізнавача та прокурора-процесуального керівника у кримінальному провадженні на необхідність дотримання вимог ст.28 КПК України щодо розумних строків досудового розслідування.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4