ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/1670/24 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 121 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова матеріали за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001305 від 12.06.2021 за частиною 2 статті 296, частиною 2 статті 121 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - задоволено, продовжено обвинуваченим строк тримання під вартою до 16 серпня 2024 року. Не погодившись з вказаною ухвалою в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу щодо продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, постановити нову, якою обрати щодо обвинуваченого запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник вказує, що з моменту надходження обвинувального акту до суду, з 01.10.2021 в цьому кримінальному провадженні було проведено лише два судових засідання по суті, під час яких досліджено відеозаписи, на яких зафіксовані події інкримінованого злочину. З відеозапису вбачається, що ОСОБА_10 жодної участі у бійці не бере, лише намагався затримати особу, що нанесла йому поранення. Свідки на місці події відсутні. Вирішуючи питання щодо продовження запобіжного заходу, суд першої інстанції не надав оцінки вказаним обставинам, не звернув уваги на той факт, що матеріали кримінального провадження не містять даних про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою з 14.02.2022 по 21.07.2022. Захисник вважає, що клопотання прокурора не відповідає вимогам пункту 5 частини 1 статті 184 КПК України і є копією попередніх клопотань. Неможливість застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу, судом не обгрунтована, наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, не доведена. Судом проігноровані вимоги ЄСПЛ. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , який просив задовольнити апеляційну вимогу, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів підстав для задоволення апеляційної скарги не встановила, виходячи з наступного. Перевіряючи обгрунтованість ухвали суду про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного. Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, який спричинив загибель людини. Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував тяжкість скоєного кримінального правопорушення, тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання винуватим, дані про його особу, дійшов обгрунтованого висновку, що ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 3 частини 1 статті 177 КПК України не зменшилися, продовжують існувати, у зв`язку із чим застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнє для запобігання вказаним ризикам, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, мотиви прийнятого рішення є такими, що відповідають вимогам статей 193-194, 196, 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3 частини 1 статті 177 КПК України, з огляду на зміст пред`явленого обвинувачення, наслідки інкримінованих злочинів, внаслідок вчинення яких настала смерть потерпілого, кількість причетних до їх вчинення осіб. Крім того, як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали суду судовий розгляд триває, докази судом в повному обсязі не досліджені, свідки до суду не викликалися, їх місцезнаходження судом першої інстанції не з`ясовувалося, що об`єктивно свідчить про існування ризику, передбаченого пунктом 3 частини 1 статті 177 України.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»). Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 не одружений, дітей на утриманні не має, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікаря психіатра чи нарколога не перебуває, раніше судимим не був. Даних про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, які були б достатньою гарантією його належної процесуальної поведінки у випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу, суду апеляційної інстанції не надано. Колегія суддів приймає до уваги матеріали, надані захисником у судовому засіданні, що характеризують особу обвинуваченого, однак вказане не спростовує обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3 частини 1 статті 177 КПК України. Злочини, що інкриміновані ОСОБА_7 , вчинені відповідно до обвинувального акту групою осіб, один із злочинів є тяжким та передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, що свідчить про реальне існування ризику, передбаченого пунктом 1 частини 1 статті 177 КПК України, оскільки існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому злочинів, може вдатися до відповідних дій. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Враховуючи, що в результаті інкримінованих злочинів настала смерть особи, що суттєво підвищує суспільну небезпечність вчиненого, обставини, які встановлені органом досудового розслідування та викладені в обвинувальному акті, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства. За таких обставин, колегія суддів вважає, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, впливати на інших учасників провадження. Зазначене вказує на неможливість в цьому конкретному випадку застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу. Суд апеляційної інстанції не погоджується із апеляційними доводами захисника щодо відсутності ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, з огляду на наведене вище. Щодо доводів захисника з приводу досліджених судом першої інстанції відеозаписів, на яких не зафіксовано участі обвинуваченого у бійці, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Переглядаючи в порядку статті 422-1 КПК України ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинуватою у вчиненні злочину, перевіряти наявність складу кримінального правопорушення.

З огляду на наведене, саме суд першої інстанції перевіряє фактичні обставини справи, досліджує докази, надає оцінку всім зібраним доказам як окремо, так і в їх сукупності та визначає чи є досліджений обсяг доказів достатнім для підтвердження пред`явленого обвинувачення, що в свою чергу не виключає наявності підстав, що свідчать про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою. Суд апеляційний інстанції, переглядаючи ухвалу суду в порядку статті 422-1 КПК України, позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку дослідженим судом першої інстанції доказам. Щодо тривалості перебування обвинуваченого під вартою, то судом першої інстанції надано оцінку вказаній обставині та зазначено, що обвинувальний акт надійшов у провадження судді ОСОБА_1 18.05.2023 з Октябрського районного суду м. Полтави, у зв`язку із чим, судове провадження розпочато зі стадії підготовчого судового засідання. З цих підстав суд апеляційної інстанції відхиляє доводи захисника про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що матеріали кримінального провадження не містять даних про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою з 14.02.2022 по 21.07.2022. Однак, як зазначає сам захисник в апеляційній скарзі, запобіжний захід щодо обвинуваченого неодноразово продовжувався Полтавським апеляційним судом та суддею Октябрського районного суду м. Полтави, тобто підстави для утримання особи під вартою були перевірені. З огляду на наведене, порушень кримінального процесуального закону, які б стали підставою для скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не виявлено, а наведені в апеляційній скарзі захисника доводи, колегія суддів не вбачає достатніми для застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу.

Керуючись статтями 177, 178, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 20 червня 2024 року в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 залишити без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до статті 424 КПК України.

Головуючий:

Судді: