Справа № 343/472/20
Провадження № 11-кп/4808/75/24
Категорія ч.2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю: секретаря с/з ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську справу за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , на вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13.12.2022 року, у кримінальному провадженні №0000018 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, -

в с т а н о в и в:

Вказаним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с.Княжолука, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим та засуджено: за ч.1 ст.135 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік; за ч.2 ст.286 КК України до позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Згідно з ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік.

Зараховано у строк покарання перебування під вартою з 11.01.2020 року по 14.01.2020 року.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 відшкодування моральної шкоди по 400 000 гривень кожному.

Провадження в справі за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди закрито згідно п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України у зв`язку зі смертю позивачки.

Згідно вироку злочини вчинено за таких обставин.

10 січня 2020 року близько 21:00 год. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Transporter», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався ділянкою автодороги між м.Долина та смт. Вигода Калуського району. В цей час по правому узбіччі вздовж правого її краю та в попутному напрямку рухався пішохід ОСОБА_15 . При наближенні до пішохода водій ОСОБА_8 виїхав на праве узбіччя, де вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_15 . При цьому ОСОБА_8 порушив вимог пунктів 1.5., 1.10., 2.3 (п.п. б,д), 10.1., 12.1 Правил дорожнього руху. Після наїзду на пішохода водій ОСОБА_8 в порушення вимог п. 2.10 (п.п. а,г) Правил дорожнього руху, достовірно знаючи, що своїми діями він поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, не переконався, чи потребує потерпілий допомоги, не вжив можливих заходів для надання йому домедичної допомоги, не викликав швидку допомогу та не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм автомобілем, а умисно залишив його в небезпечному для життя стані та з місця події втік. В результаті чого, від отриманих тілесних ушкоджень пішохід ОСОБА_15 помер.

З вироком не погодилися потерпілі та захисники та оскаржили його в апеляційному порядку. В апеляційних скаргах:

- потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 стверджують, що потерпілий ОСОБА_15 був їх єдиним сином. Призначене судом покарання ОСОБА_8 є несправедливим через м`якість. Суд не врахував, що обвинувачений втік з місця ДТП не надав потерпілому медичної допомоги, залишивши потерпілого помирати на місці події. ОСОБА_8 після ДТП тривалий час не з`являвся в лікарню та в поліцію, не зізнавався у вчиненому злочині та не допомагав потерпілим. Тільки на наступний день, після події ОСОБА_16 з`явився до поліції та визнав свою вину в ДТП. Таким чином, суд безпідставно дійшов висновку що обтяжуючих покарання обставин не встановлено, та не врахував тяжкі наслідки завдані злочином смерть потерпілого (п.5 ч.1 ст.67 КК України). Просять скасувати вирок суду, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, запобіжний захід змінити із застави на тримання під вартою;

- захисники ОСОБА_10 та ОСОБА_9 стверджують, що вирок суду ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах. Обставини події зазначені у вироку не підтверджуються доказами. Суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, в тому числі і право обвинуваченого на захист.

Зокрема, допитаний як свідок спеціаліст ОСОБА_17 стверджував, що брав участь у проведенні додаткового огляду місця події, проте у протоколі від 11.01.2020 відомості про нього відсутні і протокол ним не підписаний. Клопотання про допит понятих залучених до цього огляду, суд першої інстанції не задовольнив, чим порушив право обвинуваченого на захист.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно відмовив у призначенні судової трасологічної, комісійної фототехнічної та інженерно-транспортної експертиз для усунення недоліків слідства та встановлення фактичних обставин, а саме встановлення розміру елементів дороги, взаємного розташування об`єктів та місця наїзду на пішохода.

Відмовив суд і у задоволенні клопотання про доручення органу досудового розслідування провести слідчий експеримент зі свідками ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , а також у повторному огляді транспортного засобу для встановлення розміру та малюнку протектора шин задля можливості порівняти їх з тими, що були виявлені на місці ДТП. При цьому суд не видалявся до нарадчої кімнати для розгляду клопотання та не мотивував відмову у задоволенні клопотання.

Також, суд допустив порушення визначаючи порядок дослідження доказів по справі, оскільки прийняв порядок запропонований прокурором, який не обґрунтував свою пропозицію.

Крім того, суд 03.06.2021 року провів засідання без захисника ОСОБА_9 не зважаючи на його клопотання, та заперечення обвинуваченого. Внаслідок цього захисник ОСОБА_9 не прийняв участі у допиті свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 .

Не відповідають вимогам закону і висновки суду щодо допустимості доказів. Так, кримінальне провадження не містить постанови керівника слідчого органу про визначення повноважень слідчого ОСОБА_22 для проведення досудового слідства у даному провадженні. За таких обставин, зазначений слідчий не мав відповідних повноважень, а тому всі докази зібрані ним є недопустимими, а повідомлення про підозру не можна вважати врученим. Крім того, незаконною та немотивованою є постанова заступника прокурора області про доручення проведення розслідування кримінального провадження іншому органу.

Окрім іншого, недопустимість доказів зібраних слідчим ОСОБА_22 обумовлена тим, що він приймав участь як спеціаліст під час огляду місця події у цьому кримінальному провадженні.

Безпідставно суд взяв до уваги і заяву обвинуваченого про вчинення ним злочину після його затримання та без участі захисника.

Залишив суд поза увагою і доводи сторони захисту, що на досудовому слідстві, при призначенні експертиз, обвинуваченому не було надано можливості ставити запитання експертам. Зазначене порушення є підставою для визнання всіх висновків експертиз недопустимими доказами.

Крім того, протоколи огляду місця події та додаткового огляду місця події є недопустимими через відсутність в них повних та достовірних відомостей для встановлення чіткої обстановки на місці ДТП, вони не підписані всіма учасниками, а підписи понятих та спеціаліста сфальсифіковані.

Також суд не усунув суперечливість доказів щодо розмірів автомобільної дороги, її стану та розташування слідів в місці ДТП, а докази цих обставин надані стороною захисту безпідставно не були взяті до уваги. Зокрема не були ідентифіковані уламки пластмаси та скла щодо їх походження від автомобіля обвинуваченого. Зазначене також ставить під сумнів достовірність відображення обставин у протоколах ОМП та додаткового ОМП, що у сукупності спростовує висновки суду, що ДТП сталася на узбіччі.

Сумнівним є і висновок інженерно-транспортної експертизи, який складено із урахуванням обставин, які не містилися у наданих експерту документах. Сам висновок не є конкретним, містить припущення, а тому безпідставно взятий судом першої інстанції до уваги.

Не взяв суд до уваги і той факт, що кросівок потерпілого не мав на протекторі залишків бруду та глини, що з урахуванням стану узбіччя, також спростовує висновки про місце наїзду на пішохода.

Окрім наведеного, недоведеним є винуватість ОСОБА_8 за ст.135 КК України, оскільки встановлено, що після наїзду на потерпілого він зупинився, попросив ОСОБА_23 викликати швидку медичну допомогу, звернувся за допомогою до водія ОСОБА_24 . Лише після цього залишив місце ДТП.

В судовому засіданні апеляційного суду:

захисники та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу захисників та заперечували проти апеляційної скарги потерпілих;

представник потерпілих просив задовольнити апеляційну скаргу потерпілих та залишити без задоволення апеляційну скаргу захисників.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисників та наполягав на задоволення апеляційної скарги потерпілих.

Сторони кримінального провадження не заперечували проти закриття кримінального провадження в частині обвинувачення за ст.135 ч.1 КК України

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення та промови сторін кримінального провадження, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з таких підстав.

У відповідності до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Таких вимог закону суд першої інстанції дотримався. Суд повно та всебічно дослідив надані сторонами докази, дав їм належну правову оцінку, навів аналіз доказів та виклав мотиви прийнятого рішення.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого за ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України ґрунтується на належно досліджених й правильно оцінених доказах поза розумним сумнівом. Зокрема, вина ОСОБА_8 доводиться його ж показаннями в суді, що він керував автомобілем «Volkswagen Transporter», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по автодорозі між м.Долина та смт. Вигода Калуського району. Позаду нього в попутному напрямку на іншому автомобілі їхав його знайомий ОСОБА_18 . На зустріч йому їхали інші транспортні засоби із увімкненими фарами та сліпили його. Він не помітив пішохода та наїхав на нього. Зупинившись він побачив тіло потерпілого. За ним зупинився і ОСОБА_18 Тоді він попросив ОСОБА_18 допомогти потерпілому, а сам залишив місце події. Допомогу потерпілому не надавав. На наступний день ним була подана заява в поліцію про те, що цей наїзд на потерпілого вчинив він.

Факт наїзду обвинуваченим на потерпілого знайшов своє підтвердження в результаті аналізу сукупності доказів досліджених судом першої інстанції.

Так, свідок ОСОБА_18 , який їхав позаду обвинуваченого, зупинився безпосередньо після ДТП та надавав допомогу потерпілому на місці події пояснив суду, що знайомий з обвинуваченим. Вони зустрілися на АЗС «ОККО» попили кави та роз`їхались. Він їхав безпосередньо за обвинуваченим та одразу після ДТП зупинився позаду автомобіля обвинуваченого. Той повідомив, що збив людину. Потерпілий лежав на землі ногами до дороги а головою до лісу. Обвинувачений попросив його допомогти та викликати швидку. Сам ОСОБА_16 допомогу потерпілому не надавав та поїхав з місця події до приїзду меддопомоги.

Свідок ОСОБА_19 , який їхав позаду обвинуваченого та ОСОБА_18 пояснив суду, що знайомий з ОСОБА_16 та ОСОБА_25 . Вони зустрілися на АЗС «ОККО» попили кави та роз`їхались. Він їхав на своєму автомобілі за обвинуваченим та ОСОБА_25 . Побачивши на узбіччі автомобілі ОСОБА_16 та ОСОБА_25 він зупинився. ОСОБА_16 та ОСОБА_25 підійшли до нього. Мурмило повідомив, що збив людину та попросив залишитись на місці ДТП для допомоги. Проте він відмовився та поїхав додому.

Також на обґрунтування обставин кримінальних правопорушень, суд першої інстанції навів висновки експертів, протоколи слідчих дій та інші докази, які у своїй сукупності доводять обставини визнані судом доведеними.

Що стосується апеляційних доводів сторони захисту про недопустимість доказів взятих судом до уваги, вони не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч.1 ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Порядок проведення огляду, передбачений ст.237 КПК України.

Огляди місця події в даному кримінальному провадженні, як первинний, так і додатковий, проведено у відповідності до вимог ст.237 КПК України і відомості, що містяться в протоколах огляду та додатках до них відображають матеріальну обстановку на місці події, місця розташування об`єктів, що мають відношення до події ДТП, їх прив`язку до елементів автодороги, а тому викладені в ньому фактичні дані, обґрунтовано визнані судом допустимими доказами.

Доводи сторони захисту, що протоколи не є допустимими доказами, оскільки підписи понятих підроблені, протоколи не містять належного відображення обстановки на місці ДТП, спеціаліст ОСОБА_26 не підписав протокол додаткового ОМП, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки зазначені особи не є обов`язковими учасниками цих слідчих дій і їх наявність чи відсутність не вказують на незаконність всього джерела доказів. Окрім іншого, в протоколах не зазначено, чи виконували особи зазначені як спеціалісти функції передбачені ч.1, ч.1 ст.71 КПК України. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про допустимість доказів що містяться в зазначених протоколах.

Правильної оцінки надано судом і доказам отриманим під час проведення досудового слідства слідчим ОСОБА_22 .

При цьому суд обґрунтовано врахував його формальну присутність на місці ДТП, оскільки функції спеціаліста під час огляду місця події ним фактично не виконувалися.

Також, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання допустимим протоколу додаткового ОМП за участі спеціаліста ОСОБА_17 .

Допитаний в якості свідка ОСОБА_17 підтвердив факт своєї участі у проведенні первинного i додаткового огляду місця події та вказав, що зазначені в протоколах дані відповідають дійсності. Таким чином відсутність його підпису в протоколі не вказує на недопустимість доказів, які в ньому зафіксовані.

На правильність висновків суду першої інстанції вказують і висновки Великої Палати Верховного Суду, який у своїй постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 (провадження 13-3 кс 22) вказує, що в основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з ч. 1 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Тобто, імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення фундаментальних прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Крім того, процедура отримання доказів у кримінальному провадженні, яка регламентована процесуальним законом, покликана забезпечити й достовірність відомостей, на основі яких приймається рішення у кримінальному провадженні.

При цьому порушення порядку проведення процесуальної дії потребують оцінки можливого впливу на достовірність одержаних відомостей. Тобто під час оцінки джерела доказів з точки зору його допустимості необхідно також переконатися, чи позначилися або могли позначитись процесуальні порушення, якщо вони були допущені, на достовірності та повноті відомостей, які містить доказ.

Розглядаючи кримінальне провадження, суд першої інстанції врахував допущені слідчим порушення закону, які мали місце під час збирання доказів, та дійшов правильних висновків, що такі порушення не вплинули на достовірність отриманих відомостей.

З такою оцінкою доказів погоджується і апеляційний суд, оскільки встановлені судом порушення не вплинули на конвенційні або конституційні права сторін кримінального провадження та не обмежили в можливостях їх ефективного використання.

Належним чином суд мотивував і законність прийняття рішення прокурором про доручення проведення розслідування кримінального провадження іншому органу. При цьому суд обґрунтовано послався на мотиви викладені в постанові прокурора з огляду на вимоги ст.36 КПК України, оскільки саме потреба у проведенні великої кількості слідчих дій у даному кримінальному провадженні та потреба у високому професіоналізмі слідчого стали підставою для прийняття прокурором такого рішення.

Мотивував суд першої інстанції і свої висновки, щодо доводів сторони захисту про відсутність у наданих суду матеріалах кримінального провадження постанови про призначення слідчого (слідчих) у кримінальному провадженні. При цьому суд дав аналіз діючому кримінальному процесуальному законодавству, витягу з ЄРДР, а також послався на відповідну практику Верховного Суду, яка є обов`язковою для врахування судами першої та апеляційної інстанцій.

Крім того, апеляційному суду прокурором надано постанову заступника начальника в Івано-Франківській області ОСОБА_27 від 23.01.2020 року, якою здійснення досудового розслідування кримінального провадження №0000018 від 11.01.2020 року доручено слідчій групі для здійснення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні. До групи входить слідчий ОСОБА_22 .

Що стосується доводів сторони захисту про недоведеність обставин справи, зокрема місця наїзду на потерпілого, вони не заслуговують на увагу апеляційного суду.

Так, зазначені обставини детально перевірялися в суді першої інстанції, а докази були оцінені у відповідності до ст.94 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції врахував, що місце наїзду підтверджується сукупністю доказів:

- відомості з протоколів огляду місця події (ДТП) зі схемами та фото таблицями, де зафіксовано ділянку місцевості зі скупченням речей та їх уламків, які належали потерпілому, а також сліди шин транспортного засобу на ґрунті в цьому місці. Зазначені сліди виявлені на правому узбіччі автодороги в напрямку руху до смт. Вигода;

- показань свідків про розташування тіла потерпілого безпосередньо після ДТП;

- показань обвинуваченого, що він правою стороною свого автомобіля вчинив наїзд на пішохода;

- висновку експерта, що наїзд на пішохода ОСОБА_28 відбувся на правому узбіччі в напрямку руху до смт. Вигода та відносно елементів дороги знаходиться в місці, що передує початку зафіксованій ділянці осипу скла.

Апеляційний суд погоджується з достатністю цих доказів для висновків суду про місце ДТП, оскільки вони логічні, послідовні та узгоджуються між собою.

Доводи сторони захисту, що слідчим невірно зафіксовано ширину проїзної частини, не спростовує зазначених висновків суду.

Як вбачається з протоколів ОМП ширина проїзної частини автодороги встановлена під час огляду складає 7,7м.-7,8м. Згідно інформації отриманої захисниками від ДП «Івано-Франківський облавтодор», ширина проїзної частини вказаної дороги складає 9 м.

Разом з тим, як вбачається з фототаблиць до протоколу ОМП та протоколу додаткового ОМП, на даній ділянці дороги, через наплив ґрунту з листям та залишками рослин на асфальтне покриття, наявності калюж та ям різного розміру, візуально визначити чіткий зовнішній край проїзної частини не можливо.

Крім того, місце наїзду на потерпілого встановлюється в результаті оцінки сукупності доказів, в тому числі і слідової інформації. У даному випадку, осип скла починається на відстані 1,1 м. від встановленого слідчим правого краю проїзної частини та в подальному скупчення осипу розширюється в обидві сторони, як в бік проїзної частини, так і в протилежний бік. Всі інші предмети, що мають значення для встановлення обставин ДТП, виявлені на ще більшій відстані від правого краю проїзної частини. (схема до протоколу (т.1 а.с.156)).

Таким чином, навіть за умови, що ширина проїзної частини складає 9 метрів, висновки суду, що наїзд на пішохода відбувся на узбіччі дороги, є обґрунтованими.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду і доводи сторони захисту про порушення права на захист обвинуваченого, оскільки судовий розгляд 03.06.2021 проведено за участю лише одного захисника.

Як вбачається з матеріалів справи, в зазначеному судовому засіданні захист обвинуваченого здійснював професійний адвокат, який приймав активну участь у допиті свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_29 . Крім того, сторона захисту не зазначила апеляційному суду, які негативні наслідки потягла участь в зазначеному судовому засіданні лише одного захисника, які обставини не були з`ясовані внаслідок цього та чи призвело це до порушення фундаментальних прав учасників судового провадження або ж обмеження в можливостях їх ефективного використання.

Щодо доводів сторони захисту про те, що суд першої інстанції взяв до уваги заяву обвинуваченого про його явку з повинною, вони не є підставою для скасування вироку. Як вбачається з зазначеної заяви, обвинувачений визнав факт наїзду ним на пішохода за тих же обставин, які він повідомляв суду першої та апеляційної інстанцій, а тому зазначена заява не має вирішального значення для визнання ОСОБА_8 винуватим.

Твердження сторони захисту, що обвинуваченому не було надано можливості ставити свої запитання при призначенні слідчим експертиз, не вказують на порушення вимог КПК України. Право сторони захисту поставити запитання експерту могло бути реалізовано в порядку передбаченому ст.ст.243, 244 КПК України.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду і доводи, що експерт врахував наявність на місці ДТП осипу ґрунту, який не був зафіксований в протоколах ОМП.

Як вбачається з дослідницької частини висновку експерта за результатами інженерно-транспортної експертизи від 26.02.2020р. (т.1 а.с.224-227), експерт навів загальний перелік обставин, з урахуванням яких можливо визначити місце наїзду автомобілем на пішохода. Одним із таких пунктів є «від розташування ділянок скупчення відокремлених від транспортних засобів під час удару маленьких частинок (осип ґрунту, лакофарбового покриття, осколки скла та інше)». При цьому, експерт не зазначає, що у даному випадку виявлено осип ґрунту, а зауважує, що даний пункт підлягає застосуванню.

Той факт, що ОСОБА_8 після наїзду на потерпілого зупинився, попросив ОСОБА_23 викликати швидку медичну допомогу, звернувся за допомогою до водія ОСОБА_30 і лише після цього залишив місце ДТП, не спростовує наявність в його діях складу кримінального правопорушення передбаченого ст.135 КК України. Як вбачається з показань свідка ОСОБА_18 , обвинувачений залишив місце ДТП до приїзду швидкої та допомоги потерпілому не надавав.

Не вбачає апеляційний суд і підстав для задоволення апеляційних скарг потерпілих. Їх доводи про необхідність збільшити покарання через тяжкі наслідки у виді смерті їхнього сина не ґрунтуються на вимогах Закону про кримінальну відповідальність.

Так, ч.2 ст.286 КК України передбачає відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

За таких обставин, смерть потерпілого не може бути врахована як окрема обтяжуюча обставина для призначення більш суворого покарання.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог Закону про кримінальну відповідальність, роз`яснень Пленуму ВСУ та призначив покарання достатнє та необхідне задля досягнення мети передбаченої ст.50 КК України.

При цьому суд належним чином врахував, конкретні обставини кримінального провадження та характер вчинених кримінальних правопорушень.

Разом з тим, на момент апеляційного розгляду обвинувальний вирок не набрав законної сили. З моменту вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст.135 ч.1 ККУкраїни закінчилися строки давності передбачені п.2 ч.1 ст.49 КК України.

Обвинуваченому ОСОБА_8 апеляційним судом роз`яснено, що він може бути звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України. Зазначені обставини не є реабілітуючими.

Обвинувачений та інші учасники апеляційного розгляду не заперечували проти звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ст.135 ч.1 КК України на підставі ст.49 КК України.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що вирок в частинні засудження ОСОБА_8 за ч.1 ст.135 КК України підлягає скасуванню із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України. Провадження у кримінальному провадженні за ч.1 ст.135 КК України підлягає закриттю на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

В решті вирок підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги: захисників та потерпілих задовольнити частково.

Вирок Долинського районного суду від 13.12.2022 року, у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 , в частинні засудження за ч.1 ст.135 КК України скасувати.

Звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Вважати ОСОБА_31 засудженим вироком Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13.12.2022 року за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Зарахувати у строк покарання ОСОБА_31 попереднє ув`язнення у період з 13.11.2023 року по 11.01.2024 року включно із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.

Врешті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_5