Справа № 466/1401/23
Провадження № 1-кп/466/228/24
У Х В А Л А

05 червня 2024 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

учасники справи

секретар ОСОБА_2

прокурор ОСОБА_3

обвинувачена ОСОБА_4

захисник ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, клопотання адвоката ОСОБА_5 про визнання заявлених стороною обвинувачення доказів очевидно недопустимими та виключення їх з обсягу дослідження доказів,

в с т а н о в и в :

На розгляді Шевченківського районного суду м.Львова перебуває вказане кримінальне провадження.

Захисник ОСОБА_5 18 грудня 2023 року подав клопотання про визнання очевидно недопустимими доказів, заявлених стороною обвинувачення та виключення їх з числа доказів.

В обґрунтування клопотання вказує на те, що під час виконання вимог ст.290 КПК України стороні захисту відкрито матеріали кримінального провадження №001314 від 09.11.2022р., серед яких зберігались бланк постанови про призначення слідчого у кримінальному провадженні (а.к.п.9), бланк постанови про створення групи слідчих (а.к.п.10), бланк постанови про призначення групи прокурорів (а.к.п.13). Зазначені бланки постанов не були підписаними. Тобто зазначені бланки на момент оголошення обвинуваченій ОСОБА_6 про закінчення досудового розслідування не набули статусу офіційного документа. А досудове розслідування та здійснення процесуального керівництва у даному кримінальному провадженні здійснювалось не уповноваженими на те особами.

Зазначає, що докази, заявлені прокурором ОСОБА_3 у клопотанні про встановлення порядку дослідження доказів, слід визнати очевидно недопустимими доказами та виключити їх з числа доказів, заявлених для дослідження стороною обвинувачення, які підлягають для дослідження судом і не досліджувати їх.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 клопотання підтримав з наведених у ньому підстав.

Обвинувачена ОСОБА_6 клопотання підтримала.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечила, зіславшись на обставини, викладені у письмових запереченнях, та на долучені до кримінального провадження оригінали постанов.

Ознайомившись із вказаним клопотанням, заслухавши доводи та заперечення учасників провадження, суд дійшов таких висновків.

У відповідності до ч.1 ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

За ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

За ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Про це зазначається у ч.2 ст.89 КПК України.

Таким чином законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч.2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості.

В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі N 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі N 334/5670/18).

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: - прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи - зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

У правовій позиції ВП Верховного Суду від 31.08.2017р. в справі № 756/10060/17 зазначено що у разі визнання очевидної недопустимості доказу необхідно встановлювати, які наслідки має певне порушення формальних вимог процесуального закону насамперед для прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України, в чому це порушення виражалося.

Єдиним критерієм, яким суд повинен керуватися при визнанні чи невизнанні доказу недопустимим на стадії судового розгляду, є критерій очевидності недопустимості, який полягає у відсутності сумніву в тому, що було порушено КПК України, і таке порушення може бути встановлено судом відразу під час огляду доказу та не потребує проведення додаткових дій, зокрема дослідження всіх доказів.

Адвокат ОСОБА_5 клопотання про визнання заявлених стороною обвинувачення для дослідження доказів очевидно недопустимими та виключення їх з числа доказів обґрунтовує відсутністю законних повноважень у осіб, які збирали докази у кримінальному провадженні. Свідченням чого вважає відсутність підписів у постанові про призначення слідчого у кримінальному провадженні (а.к.п.9), постанові про створення групи слідчих (а.к.п.10), постанові про призначення групи прокурорів (а.к.п.13), що було виявлено під час виконання вимог ст.290 КПК України.

Суд визнає, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

Таким чином, сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду, у тому числі на допустимості доказів, використаних у судовому розгляді.

За загальним правилом прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів (ч. 1 ст. 37 КПК України).

Щодо повноважень слідчого чи групи слідчих, то згідно з п. 1 ч. 2 ст. 39 КПК України керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.

Адвокат у клопотанні посилається на ст. 110 КПК України, а саме, рішення про призначення слідчого, прокурора (групи прокурорів) для здійснення процесуального керівництва у конкретному кримінальному провадженні повинно прийматись у формі постанови та відповідати вимогам ст. 110 КПК, тобто така постанова має міститись у матеріалах досудового розслідування та бути підписаною службовою особою, яка її прийняла. Відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування або її не підписання керівником відповідного органу досудового розслідування, прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані не уповноваженою на те особою, під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (групи прокурорів), який не мав на те законних повноважень.

Процесуальні документи, які стали підставою для здійснення досудового розслідування уповноваженими особами, не є документами у розумінні ч. 2 ст. 99 КПК України, оскільки не містять зафіксованих та зібраних відповідними суб`єктами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб.

Суд касаційної інстанції неодноразово вирішував проблематику щодо форми рішення, за яким певного прокурора чи слідчого уповноважено на проведення досудового розслідування, та сформулював щодо неї сталі висновки, які необхідно враховувати насамперед судам під час прийняття ними судових рішень, а також органам досудового розслідування та прокуратурі в ході здійснення досудового розслідування.

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі № 477/426/17 сформульовано висновок про те, що постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами. Джерела доказів та процесуальні документи, які стали підставою для їхнього збирання, необхідно розрізняти і в жодному випадку не ототожнювати. Судове рішення за наслідками розгляду пред`явленого обвинувачення приймається саме на основі доказів, а процесуальні документи, за якими слідчого, групу слідчих, прокурора чи групу прокурорів уповноважено на здійснення досудового розслідування є підставою для твердження про те, що саме ці особи вправі його проводити, що і підтверджується витягом з ЄРДР.

Аналізуючи вказані висновки суду слід розуміти, що і постанова про призначення слідчого, прокурора не є письмовим доказом, тобто документами у розумінні ч.2 ст. 99 КПК України, а також така може бути долучена та оголошена під час судового розгляду.

Розглядаючи клопотання, судом встановлено, що в матеріалах кримінального провадження наявні вищевказані постанови про призначення слідчого, створення групи слідчих та призначення групи прокурорів, які були відкриті стороні захисту при виконанні вимог ст.290 КПК України. Письмових зауважень адвоката і обвинуваченої ОСОБА_6 щодо відсутності у постановах підписів заступників керівників відповідного органу прокуратури та органу досудового розслідування в протоколі про надання доступу до матеріалів досудового розслідування немає.

Прокурором в ході судового розгляду надано оригінали постанов про призначення слідчого, про створення групи слідчих та про призначення групи прокурорів у даному провадженні, які містять підписи уповноважених на їх прийняття осіб. Надання таких належно оформлених постанов спростовує всі сумніви у їх достовірності та у повноваженнях слідчих і прокурорів у цьому кримінальному провадженні.

Таким чином, підстави для висновку про те, що докази у цьому кримінальному провадженні зібрані не уповноваженими на те суб`єктами проведення процесуальних дій, відсутні.

Враховуючи викладене клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 від 18.12.2023 слід відхилити.

Керуючись ст.ст.86,89,372,376 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання адвоката ОСОБА_5 від 18.12.2023р. про визнання заявлених стороною обвинувачення доказів очевидно недопустимими та виключення їх з обсягу дослідження доказів відхилити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 10.06.2024р.

Суддя ОСОБА_7