Номер провадження: 11-кп/813/562/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника потерпілого - ОСОБА_7 ,

захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 08.08.2023 року в кримінальному провадженні №0003627 від 24.09.2019 року стосовно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одесі, українця, громадянина України, із середньою освітою, розлученого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_10 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначене покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України на ОСОБА_10 покладено обов?язки:

- періодично з?являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_10 вироком суду не обирався.

Вироком суду стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь держави судові витрати пов`язані з залученням експертів у сумі 3925 (три тисячі дев`ятсот двадцять п`ять) грн.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 163350 ( сто шістдесят три тисячі триста п`ятдесят) грн. В задоволенні решти позовних вимог потерпілого судом відмовлено.

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з оскарженим вироком ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні злочину за наступних обставин.

23.09.2019 року, о 23:32 год., водій ОСОБА_10 , починаючи рух на автомобільній парковці магазину «Таврія В», яка розташована по вул. Семена Палія, 96 на технічно-справному автомобілі марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_1 , при сухому дорожньому покриті, без будь-яких ям та вибоїн на дорозі, у темний час доби, будучи вкрай не уважним, за дорожньою обстановкою та її зміною не слідкував, заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розраховував на їх відвернення, перед початком руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоду або небезпеки іншим учасникам руху, а саме почав здійснювати рух з відворотом керма ліворуч, порушивши приписи вимог п.п. 10.1 Правил дорожнього руху України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, якими передбачено, що «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який здійснював рух прямолінійно в напрямку автомобіля. В результаті ДТП потерпілому ОСОБА_11 були завдані тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому лівої великогомілкової кістки на межі середньої та нижньої третини зі зміщенням уламків, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись з вироком суду захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подали апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення, кваліфікацію його дій та законність призначення основного покарання, просять вирок змінити в частині призначеного додаткового покарання та вирішення цивільного позову. Захисники просять скасувати вирок в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки, а також змінити вирок в частині вирішення цивільного позову - стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_11 моральну шкоду в сумі 1011,11 грн.

Захисники вказують, що при призначенні обвинуваченому додаткового покарання, судом не враховано, що ОСОБА_10 працює докером-механізатором, до його прямих обов`язків входить керування транспортними засобами, обвинувачений визнав свою вину та вживав заходів щодо відшкодування потерпілому завданої шкоди.

Також захисники вважають, що судом не дотримано вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді цивільного позову потерпілого, не зважаючи на вимоги сторони захисту суд не здійснив детального дослідження доказів по цивільному позову та не врахував заперечення сторони захисту.

Захисники вказують, що судом здійснені невірні розрахунки сум завданої матеріальної та моральної шкоди потерпілому, зокрема не враховано, що частина доказів на підтвердження цивільного позову є неналежними.

На думку сторони захисту, підтвердженими є вимоги цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди на суму 53516,11 грн. та моральної шкоди у сумі 35000 грн., що загалом складає суму 88516,11 грн. Разом з тим, з урахуванням сплачених ОСОБА_10 потерпілому коштів у сумі 87505 грн., захисники вважають, що стягненню з обвинуваченого підлягає лише 1011,11 грн.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі - КПК), проведено за відсутності потерпілого ОСОБА_11 , який, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення судового засідання не заявляв.

Представник потерпілого - адвокат ОСОБА_7 повідомив суду, що потерпілий ОСОБА_11 сповіщений про дату, час та місце розгляду, однак не має можливості з`явитися в судове засідання, вважав за можливе здійснювати розгляд справи без участі потерпілого.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації прав учасників судового провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисників, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора та представника потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались відповідно до ч.3 ст.349 КПК. Ці обставини в апеляційній скарзі захисників не оспорюються, а тому вони не є предметом апеляційного розгляду, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, колегією суддів не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_10 , не є предметом апеляційного розгляду.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стосовно доводів сторони захисту щодо необґрунтованого призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкція ч.2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надавала можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не було обов`язковим для суду.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ч.1, 2 ст.286, 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів відповідно, що також слідує із роз`яснень згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України.

При призначенні обвинуваченому основного покарання та вирішенні питання щодо додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, скоєння неумисного злочину, особу винного, який раніше судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює на посаді докера-механізатора ОМП СП «Новолог», позитивно характеризується за місцем роботи. Карім того, суд врахував обставини, які пом`якшують покарання: щире каяття обвинуваченого, часткове відшкодування ним шкоди та надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Обставин, які свідчать про відсутність необхідності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, судом першої інстанції не встановлено.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_10 зазначив, що продовжує працювати докером-механізатором ТОВ «Новолог», а позбавлення його права керувати транспортними засобами позбавить його можливості працювати.

Водночас обвинувачений ОСОБА_10 та його захисники, на підтвердження вказаних доводів, не надали суду відповідних належних доказів про працевлаштування обвинуваченого станом на день апеляційного розгляду, а також стосовно того, що професійна діяльність обвинуваченого пов`язана з керуванням транспортними засобами, а автомобіль є його єдиним джерелом отримання доходів.

Оскільки наявна в матеріалах кримінального провадження характеристика з ТОВ «Новолог» датована 19.12.2019 року, вона не підтверджує актуальність відомостей щодо працевлаштування обвинуваченого на даний час.

Крім того, оцінюючи доводи сторони захисту, колегією суддів враховуються обставини кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_10 , керуючи автомобілем марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у темний час доби, будучи вкрай не уважним, за дорожньою обстановкою та її зміною не слідкував, заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, перед початком руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоду або небезпеки іншим учасникам руху, а саме почав здійснювати рух з відворотом керма ліворуч, порушив приписи вимог п.п. 10.1 ПДР України, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , якому в результаті ДТП були завдані тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому лівої великогомілкової кістки на межі середньої та нижньої третини зі зміщенням уламків, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Вказані дії обвинуваченого є грубим порушенням Правил дорожнього руху з використанням джерела підвищеної небезпеки - автомобіля.

Доводи сторони захисту про визнання вини обвинуваченим ОСОБА_10 , його щире каяття, часткове відшкодування шкоди потерпілому, колегія суддів вважає такими, що не можуть бути визнані беззаперечними підставами для незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, яке вчинене ОСОБА_10 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Також необхідно зазначити, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу.

При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів не вбачає порушень місцевим судом кримінального закону при призначенні ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Враховуючи викладене, апеляційний суд визнає обґрунтованим висновок місцевого суду про необхідність призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, в межах санкції ч.2 ст.286 КК України.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_10 покарання, яке є справедливим, достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Колегія суддів не знаходить достатніх підстав вважати, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції додаткове покарання є не обґрунтованим, оскільки покарання призначене у відповідності до санкції статті кримінального закону, та у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

Що стосується доводів захисників про незаконність вироку місцевого суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого, то вони заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Положеннями ч.1 ст.129 КПК передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до приписів ст. 128 КПК, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України (далі - ЦПК) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, зокрема, недоторканості права власності та розумності строків (ч. 5 ст. 128 КПК).

Згідно з п.3 ч.1 ст.91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

Статтею ст.175 ЦПК України встановлений перелік чітких вимог, яким повинна відповідати позовна заява.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Згідно ч.5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно ч.2 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13.05.2020 року, в порядку ст.185 ЦПК України, первісно доданий до обвинувального акта цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, зареєстрований у Суворовському ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області 22.10.2019 року, повернутий потерпілому.

Мотивуючи причини повернення цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 суд вказав про те, що ухвалою суду від 13.01.2020 року цивільний позов потерпілого було залишено без руху, у зв`язку із невідповідністю його приписам ст.175 ЦПК України (в редакції 28.11.2019 року), оскільки в позові належним чином не викладено обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також відсутні посилання на докази, що підтверджують наведені в позові обставини. Вказаною ухвалою потерпілому надано строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня отримання ухвали. Оскільки вказані недоліки потерпілим усунуто не було, місцевий суд повернув йому позов.

Цього ж дня, 13.05.2020 року, потерпілий ОСОБА_11 подав до місцевого суду уточнену позовну заяву про стягнення із обвинуваченого ОСОБА_10 на його користь завданої злочином матеріальної шкоди в розмірі 300000 (триста тисяч) грн. та моральної шкоди в розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) грн. (а.п.64-101).

06.11.2020 року обвинувачений ОСОБА_10 подав відзив на позовну заяву цивільного позивача (потерпілого).

27.05.2021 року потерпілий ОСОБА_11 подав до суду заперечення на відзив цивільного відповідача (обвинуваченого) щодо цивільного позову.

11.08.2021 року потерпілий подав до місцевого суду заяву про приєднання до цивільного позову матеріалів, із долученням копій фіскальних чеків (а.п.157-187 т.1).

14.01.2022 року потерпілий ОСОБА_11 знову подав до суду заяву про приєднання до цивільного позову матеріалів, із долученням копій фіскальних чеків (а.п.190-219 т.1).

11.10.2022 року обвинуваченим ОСОБА_10 подані доповнення до відзиву на позовну заяву цивільного позивача (потерпілого), в яких просив відмовити в задоволенні позову потерпілого ОСОБА_11 в повному обсязі (1-7 т.2).

02.11.2022 року потерпілим ОСОБА_11 подано заяву про приєднання доказів до позову (а.п.8-18 т.2).

12.07.2023 року представником потерпілого ОСОБА_11 - адвокатом ОСОБА_12 знову подано до місцевого суду заяву про приєднання доказів до позову, із долученням оригіналів та певних копій чеків, квитанцій, довідок тощо (а.п.35-108 т.2).

07.08.2023 року, в судовому засіданні, обвинуваченим ОСОБА_10 та його захисниками подано доповнення до відзиву на позовну заяву (а.п.112-120 т.2).

Як убачається із матеріалів справи, а саме з журналів судових засідань від 06.06.2023 року, 26.07.2023 року та технічних носіїв фіксації судового процесу, суд першої інстанції, під час судового розгляду, фактично 06.06.2023 року досліджував долучені до цивільного позову лише копії документів, а 26.07.2023 року, коли потерпілим уже надано до суду оригінали документів (а саме чеків, квитанцій, довідок та інших документів на підтвердження вимог цивільного позову), судом оригінали документів у судовому засіданні не досліджувались, та не перевірялась їх відповідність раніше поданим копіям документів, чим порушено засади кримінального провадження, зокрема законності та безпосередності дослідження доказів стосовно цивільного позову.

Більш того, з резолютивної частини оскарженого вироку вбачається, що місцевим судом стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 163350 грн. В іншій частині позову потерпілого місцевим судом відмовлено.

Разом з цим, в мотивувальній частині вироку судом зазначено про визнання доведеним, що стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого підлягає матеріальна шкода у сумі 65485 (шістдесят п`ять тисяч чотириста вісімдесят п?ять) грн. та моральна шкода у сумі 200000 (двісті тисяч) грн.

Тобто рішення суду стосовно цивільного позову в резолютивній частині вироку не відповідає висновкам суду в цій частині, викладеним у мотивувальній частині, що свідчить про наявність у вироку суттєвих суперечностей.

Згідно оскарженого вироку при вирішенні цивільного позову потерпілого місцевим судом враховано, що цивільним позивачем (потерпілим) не надано протоколу лікування, не надано довідку про необхідність придбання тих чи інших послуг та проведення тих чи інших досліджень, окрім квитанції на придбання інтрамедуллярного стержня для великогомілкової кістки вартістю 23500 грн., довідки ТОВ «Дім медицини» «ОДРЕКС» щодо необхідності передопераційного обстеження на суму 4985 грн. та операції і лікування на суму 37000 грн. Тобто, місцевий суд дійшов висновку, що вказані суми мають бути стягнуті з обвинуваченого, а в іншій частині у позові вважав за необхідне відмовити, через недоведеність позовних вимог. Таким чином, місцевим судом встановлено, що з обвинуваченого на користь потерпілого підлягає стягненню сума матеріальної шкоди у розмірі 23500+4985+37000=65485 грн.

Разом з цим, місцевий суд не звернув увагу на те, що з виписки №8476 від 05.07.2021/20.07.2021 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_11 проходив лікування в КУ «МКЛ №11», де йому було зокрема було проведено операцію (а.п.186-187 т.1).

З урахуванням встановлення інформації лікування потерпілого ОСОБА_11 в КУ «МКЛ №11», залишається не зрозумілим на якій підставі місцевий суд врахував довідки із зовсім іншої медичної установи, а саме ТОВ «Дім медицини» «ОДРЕКС», інформації про лікування потерпілого в якій не вбачається.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що місцевий суд при стягненні матеріальної шкоди необґрунтовано врахував довідку ТОВ «Дім медицини» «ОДРЕКС» щодо необхідності передопераційного обстеження на суму 4985 грн. та операції і лікування на суму 37000 грн., не зважаючи на той факт, що лікування потерпілого у вказаній медичній установі не доведено належними доказами, а вказана довідка є лише попередньою калькуляцією рекомендованого оперативного втручання «операції на кістково-м?язовій системі» (передопераційного обстеження та оперативного лікування) в зазначеній медичній установі, однак не є підтвердженням сплати потерпілим вищевказаних сум.

Представник потерпілого в судовому засіданні апеляційного суду не зміг надати раціонального пояснення, чому лікування потерпілий проходив в одному медичному закладі, а розрахунки щодо вартості такого лікування надані з іншого медичного закладу.

Також місцевий суд зазначив у вироку щодо стягнення коштів в рахунок придбання препаратів кальція і «Улсепана», які зазначені у виписках з лікарні, та вказав, що не має доказів переліку, які саме препарати призначалися, а щодо препарату «Улсепана» не зазначено в якій кількості він призначений, а тому суд позбавлений можливості підрахувати та визначити розмір шкоди в частині придбання вказаних препаратів, з урахуванням чого суд зазначений про неможливість задоволення цивільного позову і в цій частині.

Однак, місцевим судом не надано оцінки іншим долученим до цивільного позову доказам, та не зазначено причини їх не врахування, зокрема значної кількості чеків, що підтверджують придбання потерпілим ліків в період датований після події дорожньо-транспортної пригоди, що вочевидь могли бути придбані потерпілим в ході здійснення лікування.

Більш того, в апеляційній скарзі навіть сторона захисту вказує, що з урахуванням долучених потерпілим чеків, вони визнають підтвердженою суду матеріальної шкоди в розмірі 53516,11 грн., та вважають, що суд необґрунтовано відмовив в задоволенні цієї частині позову.

Стосовно стягнення моральної шкоди суд вказав у вироку, що з урахуванням характеру правопорушення яке є неумисним, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини ОСОБА_10 , з урахуванням вимог розумності і справедливості, на користь потерпілого має бути стягнуто 200000 (двісті тисяч) грн.

Та з урахуванням сплаченої суми в рахунок відшкодування шкоди у розмірі 9975 грн.+25000 грн.+ 67160 грн. і того 102135 грн. на користь потерпілого, з урахуванням встановленої черговості погашення вимог має бути стягнуто моральну шкоду у розмірі який дорівнює різниці між її визначеним розміром 200000 грн. та коштами, які залишилися після відшкодування матеріальної шкоди 5=36650 грн.).

Таким чином, місцевий суд дійшов висновку, що на користь потерпілого має бути стягнуто моральну шкоду у розмірі 0=163350 грн.

Однак, колегія суддів визнає необґрунтованим застосований місцевим судом алгоритм розрахунку, оскільки він має бути чітким, зрозумілим, суми матеріальної та моральної шкоди, які визнані судом доведеними, мають відповідати як мотивувальній частині, так і резолютивній частині вироку.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на невідповідність суми, виплаченої ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_11 , яка була встановлена місцевим судом, та про яку стверджує обвинувачений та його захисники.

Так, з оскарженого вироку вбачається, що з урахуванням розписки потерпілого ОСОБА_13 , місцевим судом встановлено відшкодування потерпілому:

-300 доларів США, що станом на дату платежу 13.03.2021 року відповідно до курсу НБУ складало 33,25 грн. за 1 долар США, тобто 9975 грн.;

-25000 грн.;

-2000 доларів США, що станом на дату платежу 06.11.2020 року відповідно до курсу НБУ складало 33,58 грн. за 1 долар США, тобто 67160 грн.

Таким чином, місцевим судом визнано доведеним, що обвинуваченим ОСОБА_10 відшкодовано потерпілому ОСОБА_11 шкоду на загальну суму 102135 грн.

Разом з цим, в апеляційній скарзі захисники вказують, що обвинуваченим потерпілому було сплачено меншу суму, а саме 87505 грн. (з яких 31500 грн. та 23000 доларів США).

Захисники стверджують, що у вироку судом зроблені безпідставні розрахунки сум, виплачених обвинуваченим ОСОБА_10 потерпілому, а саме те, що суд здійснював розрахунки по завищеному курсу 33,58 грн. за 1 долар США, в той час як сторона захисту вважає вірним для розрахунку нижчий курс 24,24 грн. та 24,55 грн. за долар США.

Разом з цим, залишається незрозумілим, чому місцевий суд здійснював розрахунки курсу долара США станом на 06.11.2020 року та 13.03.2021 року, нібито на дату платежу, в той час, як із розписки ОСОБА_13 про отримання 25000 грн та 2000 доларів США вбачається, що вона датована 16.11.2019 року, а дата 06.11.2020 року є лише датою затвердження обвинуваченим вірності копії вказаного документа (а.п.108 т.1).

Колегія суддів звертає увагу, що дата складання ОСОБА_13 іншої розписки на отримання 6500 грн. та 300 доларів США взагалі не вказана.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження не вбачається на якій підставі суд брав до розрахунку саме курс 33,58 грн. за 1 долар США, а не будь-який інший, адже відповідних документів, які підтверджували б вірність врахування судом саме цього курсу, не вбачається.

Зазначені порушення КПК України, на думку колегії суддів, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в частині вирішення цивільного позову, а тому ці порушення у відповідності до ч.1 ст.412 КПК, визнаються апеляційним судом істотними.

Водночас згідно п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК суд апеляційною інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п.п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно ст. 8 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК, з яких слідує, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК, що регламентовано положеннями ч. 6 ст. 9 КПК.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

З урахуванням наявності зазначеного вище допущеного судом першої інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, враховуючи положення ч.6 ст.9 КПК та недотримання судом загальних засад кримінального провадження, вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню в цій частині, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 08.08.2023 року в кримінальному провадженні №0003627 від 24.09.2019 року відносно ОСОБА_10 засудженого за ч.2 ст.286 КК України - скасувати в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 та призначити новий розгляд цивільного позову в суді першої інстанції, іншим складом суду, в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4