УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року

м. Київ

Справа № 553/195/23

Провадження № 51-2331ск24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 березня 2024 року,

встановив:

Ленінський районний суд м. Полтави

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтави, який проживає в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого (останній раз 21 листопада 2016 року Київським районним судом м. Полтави за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 70 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк 5 років),

визнав винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185 КК, та з урахуванням ст. 70 КК призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

У вироку суду вирішено й інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.

Полтавський апеляційний суд20 березня 2024 року зазначений вирок місцевого суду залишив без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим за таких обставин.

У середині грудня 2021 року у вечірній час доби ОСОБА_5 на АДРЕСА_2 , діючи повторно, проник у салон автомобіля ОСОБА_6 марки «ВАЗ 21063», д. н. з НОМЕР_1 , звідки таємно викрав належне останньому майно на загальну суму 5 126 гривень 98 копійок.

У подальшому в період часу з 27 серпня 2022 року до 30 квітня 2023 року в умовах воєнного стану, діючи повторно, за обставин, встановлених у вироку, вчинив крадіжки чужого майна з проникненням у транспортні засоби, квартири приватних осіб та приміщення торгівельних підприємств (21 епізод злочинної діяльності).

30 квітня 2023 року близько 15:34 ОСОБА_5 на АДРЕСА_3 , діючи повторно, незаконно заволодів транспортним засобом «ВАЗ 2105», д. н. з. НОМЕР_2 , заподіявши ОСОБА_7 майнової шкоди на суму 27 719 гривень.

Судовий розгляд відбувався за приписами ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

У касаційній скарзі захисник просить змінити судові рішення та звільнити засудженого від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК із застосуванням ст.76 КК.

Свої вимоги щодо застосування ст. 75 КК захисник обґрунтовує тим, що суд першої інстанції хоча і правильно врахував обставини, які пом`якшують покарання (щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину), однак призначив покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Окрім зазначених в судах першої та апеляційної інстанцій обставин, які пом`якшують покарання, суди, на думку захисника, не звернули уваги, що ОСОБА_5 вибачився перед потерпілими та частково відшкодував їм шкоду. У справі відсутні цивільні позови, а під час судового розгляду ОСОБА_5 погодився з усіма встановленими під час досудового розслідування фактичними обставинами кримінального провадження та не заперечував проти розгляду справи у порядку ст. 349 КПК. ОСОБА_5 має постійне місце проживання, одружений, був працевлаштований на ТОВ «Укролія», має на утриманні неповнолітню дитину, за місцем проживання скарг від сусідів не надходило, має низку серйозних захворювань та є обмежено придатним до військової служби за станом здоров`я.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК касаційний суд переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як убачається із судових рішень, в суді першої інстанції засуджений беззаперечно визнав свою винуватість. Захисник у касаційній скарзі не оспорює обставин, встановлених досудовим розслідуванням, і погоджується з кваліфікацію дій свого підзахисного.

Під час апеляційного розгляду засуджений і захисник не погоджувалися з призначеним покаранням, вважаючи, що суд мав пом`якшити покарання та звільнити ОСОБА_5 від його відбування. Вимогу захисника про застосування ст. 75 КК шляхом зміни судових рішень та пом`якшення покарання колегія суддів вважає неспроможною.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з цієї мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі такого заходу примусу, який би ґрунтувався на справедливому балансі між її правами та інтересами держави і суспільства.

Застосування ст. 75 КК належить до дискреційних повноважень суду, який вправі прийняти одне з двох альтернативних рішень: призначити винній особі покарання з реальним відбуттям або звільнити від його відбування з випробуванням залежно від наявності підстав для висновку про можливість виправлення особи без виконання заходу примусу. Застосування згаданого кримінально-правового інституту є не обов`язком, а правом суду.

Доводи захисника про те, що суди залишили без належної уваги вибачення ОСОБА_5 перед потерпілими, часткове відшкодування їм шкоди, відсутність цивільних позовів від потерпілих, розгляд справи у порядку ст. 349 КПК, є неспроможними, оскільки суд першої інстанції належним чином врахував, що засуджений в суді не оспорював фактичних обставин справи.

Апеляційний суд надав відповіді на аналогічні доводи апеляційної скарги захисника, зазначивши, що ОСОБА_5 частину викраденого майна повернув потерпілим, при цьому зазначив, що потерпілий та його представник покладались на розсуд суду щодо призначеного ОСОБА_5 покарання. Як убачається зі змісту вироку, цивільні позови у цьому кримінальному провадженні не пред`являлись.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання суд врахував дані, які характеризують особу винного, а саме: постійне місце проживання; статус одруженого; працевлаштованість на ТОВ «Укролія» до зазначених подій; утримання неповнолітньої дитини; відсутність скарг від сусідів за місцем проживання; стан здоров`я засудженого.

Також враховані конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного, обставини, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про вид та розмір покарання та можливість звільнити особу від призначеного покарання з урахуванням певних обставин.

Перевіряючи апеляційні скарги засудженого та захисника, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд під час призначення покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий (6 разів), має постійне місце проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину, до затримання працював, у 2015 році перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом «психічні розлади поведінки внаслідок вживання алкоголю», обмежено придатний до військової служби, за місцем проживання скарг не надходило. Заподіяну шкоду відшкодував шляхом повернення викраденого майна. Потерпілий та представник потерпілого, висловлюючи думку з приводу призначеного покарання, поклались на розсуд суду.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали кримінального провадження, вказав, що відсутні підстави як для звільнення особи від призначеного покарання з випробуванням (ст. 75 КК), так і для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ст. 69 КК), оскільки обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , у цьому кримінальному провадженні - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який уперто не бажає ставати на шлях виправлення, істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених ним 26 епізодів тяжких злочинів, 24 із яких вчинено в умовах воєнного стану - в період найбільш несприятливого для суспільства часу, тяжких обставин, в яких опинилося суспільство, чим він нехтував.

Окрім того, суд апеляційної інстанції врахував, що майно було повернуто потерпілим завдяки діяльності поліції, після та внаслідок викриття нею злочинної діяльності ОСОБА_5 . При цьому, факт отримання потерпілими частини майна, яким заволодів обвинувачений, було враховано місцевим судом у сукупності з іншими обставинами, що мають значення при обранні заходу примусу та порядку його виконання. Вжиття самостійних заходів для відшкодування шкоди потерпілій стороні, про що йшлося в його апеляційній скарзі, перевіркою матеріалів справи апеляційний суд не встановив.

Суд призначив ОСОБА_5 покарання у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК в розмірі 5 років і 1 місяць, що є максимально наближеним до мінімального, врахувавши відсутність обставин, що обтяжують покарання; характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що відноситься до категорії тяжких злочинів; дані про особу винного, а також стан його здоров`я, про який зазначає у своїй касаційній скарзі засуджений.

Із такими висновками погоджується і колегія суддів та вважає неспроможними доводи касаційної скарги захисника, що суд належними чином не дослідив всі дані, які характеризують особу, та не взяв до уваги відсутність цивільних позовів від потерпілих.

Застосований до ОСОБА_5 захід примусу відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дотрималися вимог закону щодо призначення покарання без виходу за межі своїх дискреційних повноважень та не вбачає підстав для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням, про що просить захисник.

На підставі викладеного касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає, оскільки оскаржувані ним судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 27 листопада 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 березня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3