УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня2024 року

м. Київ

справа № 161/14958/22

провадження № 51-1058 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року щодо засудженого ОСОБА_6 ,

встановив:

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року, ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді арешту на строк 1 місяць з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Строк відбування покарання вирішено рахувати з моменту виконання вироку.

Задоволено цивільний позов КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» про відшкодування збитків завданих злочином, стягнуто із ОСОБА_6 26 236, 87 грн витрат на лікування потерпілого ОСОБА_4 .

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_6 на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 22 березня 2022 року, близько 19 год 35 хв., керуючи технічно-справним вантажним фургоном марки «CITROEN BERLINGO», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухався у темну пору доби по освітленій придорожніми ліхтарями вул. Чернишевського в напрямку вул. Ковельської у м. Луцьку, яка має по одній смузі руху у кожному напрямку, зі швидкістю 43,9-45,8 км/год та передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявив безпечність, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, перевищив максимальну швидкість на ділянці дороги, де встановлено дорожній знак 3.29 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) (обмеження максимальної швидкості), який забороняє рух зі швидкістю більше 40 км/год, при виявленні на проїзній частині пішохода ОСОБА_4 , який рухаючись справа наліво відносно напрямку руху автомобіля перетинав проїзну частину поряд з нерегульованим пішохідним переходом, що розташований поблизу будинку № 90, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, у результаті чого допустив наїзд на останнього та спричинив потерпілому ОСОБА_4 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Порушення ОСОБА_6 п. 2.3. (б), п. 12.3., п. 12.9. ПДР знаходяться в причинно-наслідковому зв'язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали.

У касаційній скарзі представник потерпілого, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду в частині призначеного покарання й цивільного позову і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування зазначає, що залишаючи без задоволення його апеляційну скаргу, суд не виклав достатніх мотивів прийнятого рішення, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України, зокрема, належним чином не розглянув доводи про призначення ОСОБА_6 надто м`якого покарання, а також не вказав підстави стягнення з ОСОБА_6 моральної шкоди в розмірі, який в 10 разів менше, ніж було визначено потерпілим. На думку адвоката ОСОБА_5 , суд не надав належної оцінки обставинам кримінального правопорушення, відношенню обвинуваченого до скоєного, а також відсутності обставин, які б пом'якшували відповідальність ОСОБА_6 , при цьому повною мірою не врахував думку потерпілого, який наполягав на призначенні суворого покарання, оскільки обвинувачений тривалий час не відшкодовував завдану йому шкоду та не вибачився перед ним за спричинені тілесні ушкодження і пережиті страждання.

Таким чином, за твердженням представника потерпілого, призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є явно несправедливим у розумінні ст. 414 КПК України через його м?якість, а стягнута на користь потерпілого моральна шкода не відповідає заявленому у цивільному позові розміру.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його діяння за ч. 1 ст.286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Як убачається зі змісту скарги, адвокат ОСОБА_5 фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як слідує зі змісту вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання місцевий суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким необережним злочином, дані про особу ОСОБА_6 , який має постійне місце реєстрації та проживання, де позитивно характеризується, працевлаштований, пенсіонер, вперше притягується до кримінальної відповідальності. Окрім цього, судом також було враховано, що обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, завдані збитки не відшкодував, думку потерпілого, який просив призначити ОСОБА_6 суворе покарання, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, а також те, що потерпілий здійснював перетин проїзної частини дороги в темну пору доби, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведених обставин, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді арешту, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, представник потерпілого звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною його касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні ОСОБА_6 покарання судом враховано всі обставини, які передбачені вимогам статей 50, 65 КК України, зокрема і ті, на які посилався адвокат ОСОБА_5 , а покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, розглядаючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, апеляційний суд зазначив, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, необережної форми вини обвинуваченого та даних про його особу підстави для призначення більш суворого покарання відсутні.

Колегія суддів касаційного суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. 414 КПК України. На думку Суду, за встановлених обставин, та враховуючи особу засудженого, призначене ОСОБА_6 покарання у виді арешту на строк 1 місяць з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, при цьому враховано і думку потерпілого ОСОБА_4 щодо призначення покарання, яка, як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях, не є вирішальною та не може обмежувати суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Що стосується доводів представника потерпілого про невідповідність розміру стягнутої моральної шкоди, оскільки в результаті отриманих під час ДТП травм ОСОБА_4 зазнав значних фізичних та емоційних страждань, а також поніс витрати на лікування, то вони, на думку Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 128 КПК Україниособа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.

Крім того, згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у її душевних стражданнях через протиправну поведінку щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених ч. 2 цієї статті.

При цьому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яку слід стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості спричинених тілесних ушкоджень, характер страждань та вимушених змін у його життєвих стосунках йвстановив її у розмірі 20 000 грн.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_5 в цій частині, дійшов висновку, що визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, при цьому вказавши, що місцевим судом належно враховано характер та обсяг страждань, які зазнав потерпілий, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його житті, характер немайнових витрат і можливість їх відновлення.

За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість, а також про невідповідність розміру стягненої на користь потерпілого ОСОБА_4 моральної шкоди, які були б підставами для скасування або зміни оскаржуваної ухвали, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року щодо засудженого ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3