Дата документу 18.04.2024 Справа № 335/6329/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/640/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/6329/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 17 січня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Енергодар Запорізької області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 06.05.2023 року приблизно о 19-45 годині, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи в приміщенні кухні гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , діючи в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, шляхом вільного доступу, впевнившись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, таємно викрав зі столу мобільний телефон вартістю 2379 грн. 15 коп., після чого розпорядився вказаним майном на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім цього, 13.05.2023 року приблизно о 19 годині ОСОБА_8 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи на дитячому майданчику, розташованому за торгівельним центром «Україна» за адресою: АДРЕСА_3 , діючи в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, під приводом необхідності здійснити дзвінок, заволодів мобільним телефоном вартістю 3650 грн., який на той час перебував у неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після чого, скориставшись тим, що останній відволікся на іншу особу, почав бігти у напрямку вул.Патріотична, незважаючи на вимоги ОСОБА_10 зупинитись та повернути мобільний телефон, тим самим відкрито викрав вказане майно, яке належить потерпілій ОСОБА_11 , чим завдав потерпілій матеріальну шкоду на суму 3650 грн.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану; за ч.4 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Йому призначено покарання

- за ч.4 ст.185 КК у виді 5 років позбавлення волі,

- за ч.4 ст.186 КК у виді 7 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок змінити, виправдати його за ч.4 ст.185 КК, а за епізодом злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК, надати кваліфікацію його дій відповідно до встановлених у справі обставин та призначити йому покарання відповідно до вчинених ним дій, в яких відсутній склад передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення.

Аргументуючи свою позицію, обвинувачений зазначив, що висновок суду про доведеність його винуватості за ч.4 ст.185 КК ґрунтується лише на припущеннях. Стороною обвинувачення не було надано доказів, які б підтверджували, що крадіжку телефону потерпілої вчинив саме він. Суд не прийняв до уваги його покази про те, що мобільний телефон він придбав у ОСОБА_12 , якого од початку у крадіжці підозрювала потерпіла. Проте суд не взяв до уваги покази потерпілої в цій частині. Також суд не взяв до уваги ту обставину, що ОСОБА_13 є переселенцем, він несподівано залишив гуртожиток в той час, коли зник телефон потерпілої. При цьому твердження потерпілої про те, що ОСОБА_13 покинув гуртожиток за дві години до зникнення телефону, є виключно припущенням потерпілої. Той факт, що він збув придбаний у ОСОБА_12 телефон, не доводить того, що крадіжку вчинив саме він. Що стосується засудження його за ч.4 ст.186 КК, то в його діях відсутній склад цього злочину. Адже його умисел був направлений виключно на заволодіння телефоном потерпілого шляхом обману та зловживання довірою, тобто на вчинення шахрайства. Суд не прийняв до уваги його покази про те, що ОСОБА_14 добровільно віддав йому телефон нібито для дзвінка. Потім ОСОБА_14 деякий час розмовляв з іншою особою. Моменту його зникнення з телефоном ОСОБА_14 не бачив, вимог щодо нього не висував і його не переслідував. Він непомітно для ОСОБА_15 пішов з телефоном через недобудовану будівлю і ОСОБА_14 не міг його переслідувати, оскільки між ними була перешкода у виді цієї недобудованої будівлі. Також суд невмотивовано не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_16 . При цьому висновок суду про те, що свідок не міг нічого бачити та чути з відстані, не відповідає обставинам справи, оскільки під час допиту свідок ОСОБА_16 зазначив, що він добре бачив та чув події правопорушення та детально пояснив його обставини. Крім того, суд надав невірну оцінку показам свідка ОСОБА_10 зазначений свідок пояснив, що він добровільно передав йому телефон і він не бачив моменту зникнення обвинуваченого з телефоном, оскільки в той момент розмовляв з іншим хлопцем. Також, мати ОСОБА_15 звернулася до поліції лише через три дні після вчинення злочину, що додатково свідчить про те, що ОСОБА_14 чекав, коли він виконає обіцянку повернути йому телефон. При цьому потерпіла в судовому засіданні заявила, що не має до нього жодних претензій.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок суду змінити, виправдати обвинуваченого за ч.4 ст.185 КК та перекваліфікувати його дії з ч.4 ст.186 КК на ч.2 ст.190 КК і призначити покарання в межах санкції даного закону, або скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що стороною обвинувачення не було доведено, що саме обвинувачений скоїв крадіжку належного потерпілій ОСОБА_9 майна. Жодного свідка, який би бачив момент крадіжки мобільного телефону саме обвинуваченим не має, не доводить цю обставину і жоден доказ сторони обвинувачення. Висновок суду про вчинення крадіжки саме обвинуваченим ґрунтується лише на припущеннях потерпілої. При цьому суд не прийняв до уваги покази обвинуваченого про те, що мобільний телефон він придбав у мешканця гуртожитку ОСОБА_17 і про те, що цей телефон крадений, він не знав. Також суд не врахував, що у гуртожитку дійсно проживав ОСОБА_18 , якого потерпіла спочатку підозрювала у крадіжці. Не дав суд оцінки і тій обставині, що ОСОБА_18 переселенець, який жив у даному гуртожитку і покинув гуртожиток ввечері 06.05.2023 року саме в той період, коли у потерпілої було викрадено мобільний телефон. Натомість обвинувачений продовжував жити у гуртожитку і не від кого не ховався та допомагав шукати мобільний телефон. Припущення потерпілої про те, що ОСОБА_18 покинув гуртожиток рівно о 17 годині, жодним документом не підтверджено. Про зникнення ОСОБА_17 стало відомо лише на наступний день, коли поліція почала його шукати. Крім того, суд не надав оцінки тому факту, що потерпіла регулярно вживала алкогольні напої після роботи, перед крадіжкою сама безвідповідально залишила свій телефон без нагляду на певний час та пішла до іншої кімнати, тим самим сама створила умови для скоєння злочину і її телефон міг викрасти хто завгодно. Між тим, якщо майно забуто, або добровільно залишено, втрачено особою, то подальше заволодіння цим майном не є крадіжкою і не тягне кримінальну відповідальність за ст.185 КК.

Що стосується епізоду за ч.4 ст.186 КК, то суд не взяв до уваги покази обвинуваченого про те, що він обманним шляхом попросив у ОСОБА_10 телефон нібито для здійснення дзвінка, який ОСОБА_10 добровільно йому передав. Потім, коли ОСОБА_10 на деякий час відволікся, обвинувачений непомітно для ОСОБА_10 зник з його телефоном. Відтак ОСОБА_10 не вимагав повернути телефон (в момент заволодіння), не переслідував обвинуваченого і не міг переслідувати, оскільки між ними була перешкода у виді недобудованої будівлі. Також суд безпідставно не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_16 , який підтвердив покази обвинуваченого, оскільки зазначений свідок був близько від місця події і надав детальні покази. Крім того, суд зробив висновки, які не відповідають дійсним показам свідка ОСОБА_10 . Зокрема під час допиту свідок ОСОБА_10 однозначно повідомив, що він добровільно передав обвинуваченому свій телефон і думав, що обвинувачений поверне йому телефон після того, як подзвонить. Також свідок зазначив, що він нічого не підозрюючи розмовляв з іншим хлопцем і не звертав уваги на обвинуваченого. Згідно показів свідка він не бачив і не усвідомлював моменту як саме і коли обвинувачений зник з телефоном. Отже відповідно до показів самого свідка ОСОБА_10 він не міг висувати обвинуваченому вимоги про повернення телефону. В момент, коли свідок ОСОБА_10 казав в сторону обвинуваченого повернути телефон, останній був вже далеко від нього і не чув та не бачив свідка. Той факт, що свідок ОСОБА_10 не викривав і не переслідував обвинуваченого, підтверджує і та обставина, що злочин мав місце 13.05.2023 року, а до поліції потерпіла звернулася лише 16.05.2023 року. Висновок суду про те, що злочин розпочався як шахрайство, а закінчився як грабіж, прямо суперечить постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року, відповідно до якої вирішальними обставинами для розмежування шахрайства від грабежу є добровільність передачі речі правопорушнику через оману та непомітність для потерпілого моменту зникнення правопорушника з майном, що було доведено під час розгляду даного кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційні скарги та наполягали на їх задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційних скарг та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних та досліджених у судовому засіданні доказах.

Оцінка доказів, згідно зі ст.94 КПК, є виключно компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримані у повному обсязі.

Свій висновок щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні передбачених ч.4 ст.185, ч.4 ст.186 КК кримінальних правопорушень, суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону та в їх сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_8 .

В основу обвинувального вироку суд першої інстанції обґрунтовано поклав показання потерпілих, свідків, а також дані, які були встановлені із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених місцевим судом.

Доводи сторони захисту щодо непричетності ОСОБА_8 до скоєння інкримінованого йому за ч.4 ст.185 КК злочину колегія суддів знаходить неспроможними.

Так, вина ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК, підтверджується:

- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила, що 06.05.2023 року приблизно о 19-45 год. вона готувала їжу у кухні загального користування, свій мобільний телефон вона залишила на столі кухні та пішла мити посуд. Коли повернулась на кухню, то виявила відсутність мобільного телефону. Після чого вона разом з сусідами почала шукати свій мобільний телефон, однак, не знайшовши його, звернулась до поліції. Коли шукали телефон, вона бачила ОСОБА_8 , який їй не повідомив про те, що її телефон у нього, та не допомагав їй шукати телефон. Вона підозрювала ОСОБА_8 у викраденні її мобільного телефону, про що повідомила працівникам поліції. Також зазначила, що в гуртожитку дійсно проживав хлопець на ім`я ОСОБА_19 , якого вона також підозрювала у вчиненні крадіжки її телефону, проте останній виїхав з гуртожитку до 17-00 год. 06.05.2023 року, а телефон в неї викрали після 19-00 год.;

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 07.05.2023 року, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_9 повідомила, що 06.05.2023 року приблизно о 19-50 год. з кухні гуртожитку, де вона проживає, здійснено крадіжку її мобільного телефону Теcnо 9 РОР 5, ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_1 зеленого кольору номер НОМЕР_2 , чим спричинено матеріальний збиток;

- показаннями свідка ОСОБА_20 , який пояснив, що в один з днів травня 2023 року в денний час до нього в кіоску на ринку « ОСОБА_21 » підійшов раніше незнайомий ОСОБА_8 та продав свідку мобільний телефон «Теcnо BD2d»;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.06.2023 року за участю свідка ОСОБА_20 , який впізнав особу під №4 ( ОСОБА_8 ), як особу, яка продала йому мобільний телефон Теcnо. В судовому засіданні свідок також впізнав ОСОБА_8 , як особу, яка продала йому зазначений телефон;

- протоколом огляду предмету від 20.06.2023 року - диску з відеозаписом від 07.05.2023 року з камери відеоспостереження, розташованої в приміщенні кіоску за адресою: АДРЕСА_4 , яким зафіксовано факт продажу ОСОБА_8 мобільного телефону «Техно Поп 5»;

- протоколом огляду предмету від 22.05.2023 року - мобільного телефону Tecno Pop 5 в корпусі бірюзового кольору, добровільно виданого свідком ОСОБА_20 , яким встановлено ім`я приладу, його модель та номери ІМЕІ;

- висновком експерта судової товарознавчої експертизи № 180 від 08.06.2023 року про визначення ринкової вартості мобільного телефону TECNO POP 5 BD2d на 2/32 GB в корпусі бірюзового кольору.

Версія сторони захисту про нібито викрадення мобільного телефону потерпілої іншою особою - ОСОБА_22 , який на той час також мешкав у гуртожитку, спростовується показаннями потерпілої, яка стверджувала, що останній не міг викрасти її телефон, оскільки той виїхав з гуртожитку до 17-00 год. 06.05.2023 року, тоді як крадіжка відбулась після 19-00 год.

Доводи апелянтів про те, що ОСОБА_23 покинув гуртожиток за дві години до зникнення телефону, є виключно припущенням потерпілої, судова колегія вважає надуманими, оскільки на спростування таких доводів стороною захисту не було надано жодних підтверджуючих доказів.

В свою чергу колегія суддів не вбачає підстав сумніватися в правдивості показань потерпілої, остання була повідомлена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, підстави обмовляти обвинуваченого у потерпілої відсутні.

Судова колегія ставиться критично до тверджень сторони захисту про те, що суд необґрунтовано не взяв до уваги показання обвинуваченого щодо придбання ним мобільного телефону у ОСОБА_24 , та вважає таку позицію обвинуваченого способом захисту з метою уникнення від відповідальності за скоєний злочин.

З цього приводу слід відмітити на показаннях самого обвинуваченого, який бачив мобільний телефон потерпілої на кухні і як остання, залишивши його там, виходила до своєї кімнати. Після зникнення телефону він не допомагав потерпілій у його пошуках та, знаючи про крадіжку, в той же вечір, нібито, придбав у малознайомого сусіда на ім`я ОСОБА_19 мобільний телефон, який одразу ж наступного дня продав.

Допитана в суді першої інстанції потерпіла також підтвердила, що обвинувачений, будучи обізнаним про крадіжку у неї телефону, не допомагав їй шукати гаджет та не повідомив про те, що у нього її телефон, хоча знав, що його викрали.

Слід звернути увагу, що свідок ОСОБА_20 впізнав обвинуваченого, як під час досудового розслідування, так і під час допиту в суді першої інстанції як чоловіка, який приходив до нього в кіоск на ринку « ОСОБА_21 » та продав йому мобільний телефон «Теcnо BD2d». В подальшому свідок добровільно видав працівникам поліції вказаний мобільний телефон та відеозапис з камери відеоспостереження, розташованої в приміщенні кіоску, де він працює, на якому зафіксовано чоловіка, у якого він придбав мобільний телефон.

За таких обставин доводи апеляційних скарг про недоведеність вини ОСОБА_8 у скоєнні передбаченого ч.4 ст.185 КК злочину є надуманими та повністю спростовуються сукупністю досліджених місцевим судом доказів, які є взаємозв`язаними між собою. Підстав для визнання окремих доказів неналежними або недопустимими колегією суддів не встановлено.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що потерпіла регулярно вживала спиртні напої після роботи та сама безвідповідально залишила свій телефон без нагляду, створивши умови для скоєння злочину, не впливають на висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у скоєнні крадіжки.

Доводи захисника про відсутність складу злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК, оскільки в даному випадку мало місце присвоєння безхазяйного майна (забутого, добровільно залишеного або втраченого особою), колегія суддів вважає хибними, виходячи з наступного.

Так, заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

Якщо привласнення майна відбувається в адміністративних приміщеннях, пунктах здійснення розрахунково-касових операцій та інших громадських місцях з обмеженим простором, в таких випадках слід констатувати презумпцію «забутості» речі її власником: у подібних випадках особа, яка привласнює річ, має розуміти, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а лише залишена чи забута ним.

На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Встановлені у кримінальному провадженні обставини свідчили про те, що мобільний телефон потерпілої ОСОБА_9 фактично не вийшов з її володіння, вона поклала телефон у відоме їй місце, яке, на її думку, мало обмеження для доступу сторонніх осіб, тобто вжила заходів для його збереження. Не можна залишити осторонь і нетривалість вибуття із поля зору потерпілої мобільного телефону, а отже всі обставини вказують, що дане майно не набуло статусу остаточно втраченого.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 правильно кваліфіковані місцевим судом за ч.4 ст.185 КК.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_8 за епізодом стосовно заволодіння мобільним телефоном неповнолітнього ОСОБА_10 за ч.2 ст.190 КК, оскільки у обвинуваченого не було умислу на відкрите заволодіння майном, колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.

Шахрайство - це заволодіння чужим майном або набуття права на нього шляхом обману чи зловживання довірою.

Зловживання довірою як спосіб шахрайства характеризується наявністю довірчих відносин, які склались з тих чи інших підстав між винною особою та потерпілим і які недобросовісно використовуються винним з метою заволодіння чужим майном (правами на нього).

Шахрайство вважається закінченим злочином, якщо винний заволодіває предметом злочину винятково за допомогою обману або зловживання довірою і після цього має реальну можливість розпорядитися ним як своїм.

Якщо у шахрайстві зловживання довірою (обман) відіграє роль способу заволодіння чужим майном, то в інших корисливих посяганнях на власність зловживання довірою (обман) використовується для того, щоб створити умови для наступного заволодіння майном всупереч волі потерпілого, полегшити доступ до майна.

Виходячи з положень ст.186 КК, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна. При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у присутності потерпілого (власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно) та/або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що ці особи помітили і розуміють сутність її злочинних дій, спрямованих на відкрите заволодіння чужим майном. Отже, основною ознакою об`єктивної сторони грабежу є відкрите викрадення майна.

Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом є поява у винного реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення за ч.4 ст.186 КК у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому в умовах воєнного стану.

Згідно із встановленими фактичними обставинами кримінального провадження неповнолітній ОСОБА_10 добровільно передав ОСОБА_8 свій мобільний телефон внаслідок зловживання його довірою з боку обвинуваченого. Проте, в подальшому, здійснивши телефонний дзвінок, ОСОБА_8 , незважаючи на вимогу неповнолітнього ОСОБА_10 повернути належний йому мобільний телефон, усвідомлюючи суспільно небезпечний та відкритий характер своїх дій, телефон йому не повернув, а почав тікати з місця події та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

Твердження сторони захисту в апеляційних скаргах про те, що ОСОБА_10 не просив повернути мобільний телефон спростовуються показаннями останнього, який під час допиту в суді першої інстанції пояснив, що розмовляючи з товаришем обвинуваченого, він побачив як обвинувачений уходить та почав йому кричати: «стій, поверни телефон», однак обвинувачений не повернувся, а втік з його телефоном у двори.

При цьому судова колегія погоджується з висновком місцевого суду щодо критичного ставлення до показань свідка сторони захисту ОСОБА_16 , оскільки останній пояснив, що перебував на відстані метрів 15 від ОСОБА_8 та ОСОБА_10 та не чув, про що вони розмовляли. Він не чув як обвинувачений просив подзвонити та не чув що йому сказав неповнолітній хлопець.

Таким чином, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що зловживання довірою було викрито неповнолітнім ОСОБА_10 до того, як ОСОБА_8 зміг залишити місце вчинення злочину, де він ще не мав реальної можливості розпорядитися майном, яке йому віддав ОСОБА_10 .

При цьому обвинувачений після того, як його зловживання довірою було викрито, але до того, як злочин, передбачений ст.190 КК України, було закінчено, продовжив здійснювати дії, спрямовані на заволодіння чужим майном і ці дії полягали саме у відкритому викраденні чужого майна, факт якого усвідомлював як сам обвинувачений, так і свідок ОСОБА_10 .

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що в даному випадку дії ОСОБА_8 спрямовані на заволодіння чужим майном, які були розпочаті ним як шахрайські, після викриття їх ОСОБА_10 , який усвідомлював протиправність вчинюваних щодо нього дій та намагався повернути свій мобільний телефон, на що обвинувачений не відреагував та зник з місця події, мають кваліфікуватися саме як відкрите викрадення чужого майна.

Такі висновки кореспондуються з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05 вересня 2023 року (справа №679/316/21, провадження №51-1006км23).

Отже, дії ОСОБА_8 за ч.4 ст.186 КК кваліфіковані судом першої інстанції правильно.

Доводи апелянтів про те, що потерпіла звернулась до поліції із заявою про вчинений злочин через декілька днів, не впливають на правильність кваліфікації дій обвинуваченого.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції надав вичерпні відповіді на доводи, аналогічні тим, що викладені в апеляційних скаргах сторони захисту. Зазначені у вироку мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

Отже, правильно проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності та давши їм належну оцінку, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.185, ч.4 ст.186 КК, за обставин, зазначених в оскаржуваному вироку. Доводи апеляційних скарг даних висновків суду не спростовують.

При цьому колегія суддів не встановила жодних порушень при дослідженні судом доказів чи неповноти такого дослідження та іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, не надавала.

Призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом та розміром є необхідним для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли б перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 17 січня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4