КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-сс/824/1956/2024 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Унікальний № 757/5337/24-к Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст. 199 КПК
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді- ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10

підозрюваного - ОСОБА_11

розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , які діють в інтересах підозрюваного ОСОБА_11 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2024 року, -

В с т а н о в и л а:

Цією ухвалою задоволено клопотання старшого міжвідомчої слідчої групи - заступника начальника 4 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_12 , погодженого виконувачем обов`язків Генерального прокурора ОСОБА_13 , про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 15.03.2024 відносно:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгород, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням слідчого судді, захисники підозрюваного подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2024 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання.

Вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою, а тому такою, яка підлягає скасуванню.

Вказує на те, що повідомлена підозра є необґрунтованою, оскільки не відповідає ні вимогам чинного законодавства, ні фактичним обставинам.

За версією сторони обвинувачення, надання допомоги іноземній державі та її представникам у проведенні підривної діяльності здійснювалось шляхом 1) публічних виступів ОСОБА_11 у засобах масової інформації України та РФ, 2) поданні ОСОБА_11 заздалегідь підготовлених та наданих йому депутатських запитів й звернень до державних та правоохоронних органів України.

При цьому, як стверджує захисник, публічні виступи та подання депутатських запитів і звернень, в будь-якому випадку, не можуть розглядатись як способи вчинення державної зради у формі «надання іноземній державі, іноземній організації або їхнім представникам допомоги у проведенні підривної діяльності». Такі дії народного депутата України належать до кола його депутатських повноважень, передбачених Законом України «Про статус народного депутата». Інкримінована форма державної зради має проявлятись в більш складних та активних діях громадянина України, який сприяє іноземній державі або її представникам у проведенні підривної діяльності проти України через надання свідомих порад, вказівок, засобів чи знарядь або усуненням перешкод.

Народні депутати України не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у Верховній Раді України та її органах, а також при здійсненні депутатських повноважень, за винятком відповідальності за образу чи наклеп.

За таких обставин висновки обвинувачення, з якими погодився і слідчий суддя, щодо віднесення публічних виступів ОСОБА_11 в засобах масової інформації України та РФ до діяння, що виразилось у наданні іноземній державі або її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України та завдало шкоди інформаційній безпеці є недоречним, оскільки вказані дії є формою реалізації права на свободу слова та вираження поглядів, а відповідно законним способом здійснення депутатських повноважень.

Крім того, слідчим суддею не прийнято до уваги, що в жодному нормативно-правовому акті України не використовується та не розкривається термін «підривна діяльність», що унеможливлює його чітке розуміння під час кваліфікації дій особи, що підпадає під цю форму державної зради.

Також, стороною обвинувачення не надано жодних доказів, які б вказували на ознаки прямого умислу, а саме бажання надати допомогу в проведенні підривної діяльності та мети інкримінованого кримінального правопорушення - спричинити шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, державній та інформаційній безпеці України.

Наявність існування ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на думку сторони захисту, також не доведено.

Зокрема, оцінюючи можливість існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчим суддею не враховано позицію ЄСПЛ та дані щодо особи підозрюваного.

ОСОБА_11 є публічною особою, відомим українським політиком, депутатом чотирьох останніх скликань Верховної Ради України, повноваження якого не припинялись. Раніше до кримінальної і адміністративної відповідальності не притягувався, будь-які інші кримінальні провадження відносно нього не здійснювались, має відзнаки та нагороди від різних органів державної влади України. Зареєстрований в

м. Києві, перебуває у шлюбі, має на утриманні трьох малолітніх дітей.

Зазначені обставини у своїй сукупності підтверджують наявність у ОСОБА_11 міцних та сталих соціальних зв`язків, які унеможливлюють його наміри переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

У справі вже допитано усіх осіб, чиї показання мають значення для кримінального провадження, тому малоймовірно що ці особи змінять свої покази, інший підозрюваний у справі - ОСОБА_14 знаходиться на території іншої держави. В даному кримінальному провадженні широко використовуються негласні слідчі (розшукові) дії, інші різні оперативно-технічні заходи, за допомогою яких поведінка ОСОБА_11 фіксується, а відтак можливість існування інших перелічених у клопотанні ризиків нівелюється викладеними обставинами.

Як вважає захисник, непереконливими є посилання сторони обвинувачення, з якими погодився суд першої інстанції, на положення ч. 6 ст. 176 КПК України. Вказана редакція закону допускає застосування найсуворішого заходу на підставі суто формального судового рішення, що порушує принцип верховенства права. В даному випадку необхідність тримання під вартою обґрунтовується лише тяжкістю злочину, що не забезпечує балансу між метою його застосування та правом особи на свободу та особисту недоторканість. Тому наведена норма закону не відповідає ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та ч. 1 ст. 29 Конституції України.

Захисник ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_7 в своїх апеляційних скаргах за наведених вище доводів та підстав просять скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2024 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді, думку захисників, підозрюваного, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора про законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді, а відтак необхідності залишення її без змін, перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін з наступних підстав.

Як вбачається з наданих матеріалів провадження, слідчими міжвідомчої слідчої групи Головних слідчих управлінь Державного бюро розслідувань та Служби безпеки України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001288 від 04.08.2023 за підозрою ОСОБА_11 та ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України та за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 110-2, ч. 2 ст. 205-1 КК України.

Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Офісу Генерального прокурора.

Як зазначено у клопотанністаршого міжвідомчої слідчої групи - заступника начальника 4 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України, органом досудового розслідування встановлено, що в результаті вчинених ОСОБА_11 умисних дій, які полягали у виконанні завдань представника іноземної держави, шляхом публічних виступів у засобах масової інформації України та РФ, а також допомоги представнику РФ ОСОБА_14 у проведенні підривної діяльності на шкоду державній та інформаційній безпеці України, шляхом публічних виступів та подання заздалегідь підготовлених та наданих йому депутатських запитів й звернень до державних та правоохоронних органів України (спеціальних інформаційних операцій), завдано шкоду державній та інформаційній безпеці України, у вигляді можливого ускладнення міжнародних відносин з іншими країнами, дискредитації вищого військового і політичного керівництва України, створення умов до втручання у внутрішні справи України та загострення суспільно - політичної ситуації в державі, а також формуванні суспільної думки серед громадян України на користь Російської Федерації.

Окрім того, під час проведення досудового розслідування досліджуються обставини фінансування ОСОБА_11 через довірених йому осіб дій, вчинених з метою зміни меж територій України шляхом оплати діяльності воєнізованого формування - так званого «підприємства «Охрана МВС», яке діяло на тимчасово окупованій території АР Крим, а також факти внесення в документи, які подавалися для проведення державної реєстрації юридичних осіб, підконтрольних ОСОБА_11 , завідомо неправдивих відомостей.

15.09.2023 ОСОБА_11 за вказаними фактами повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України, тобто у діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості державній та інформаційній безпеці України, шляхом надання іноземній державі та їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України за попередньою змовою групою осіб.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15.09.2023 щодо підозрюваного ОСОБА_11 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Постановою Першого заступника Генерального прокурора від 07.11.2023 продовжено строк досудового розслідування у даному кримінальному провадженні до трьох місяців, тобто до 15.12.2023.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10.11.2023 продовжено строк тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_11 до трьох місяців, тобто до 15.12.2023.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001288 від 04.08.2023 за підозрою ОСОБА_11 та ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України та за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 110-2, ч. 2 ст. 205-1 КК України продовжено до шести місяців, тобто до 15.03.2024.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва продовжено строк тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_11 у межах строку досудового розслідування, а саме до 09.02.2024.

02.02.2024 старший міжвідомчої слідчої групи - заступник начальника 4 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_12 , за погодженням з виконувачем обов`язків Генерального прокурора ОСОБА_13 , звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва із клопотанням про продовження строку тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_11 строком на два місяці, без визначення розміру застави.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2024 вказане клопотання задоволено, продовжено строк тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_11 до 15.03.2024.

З висновками слідчого судді, викладеними в оскаржуваній ухвалі, колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити:

1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Положеннями п. 2 ч. 3 ст. 197 КПК України визначено, що строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом. Сукупний строк тримання під вартою підозрюваному, під час досудового розслідування у кримінальному проваджені щодо тяжких або особливо тяжких злочинів, не повинен перевищувати дванадцяти місяців.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, слідчий суддя виконав вимоги ст. 199 КПК України, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання підозрюваного під вартою.

Так, на виконання наведених вище норм закону, питання обґрунтованості підозри детально досліджувалось при обранні слідчим суддею запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного, а також при продовженні строку дії відповідного запобіжного заходу та апеляційному розгляді, в ході яких було встановлено, що докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_11 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи невинуватість підозрюваного у скоєнні кримінального правопорушення, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для продовження відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч. 1 ст. 94 КПК України.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, що долучені до клопотання та були враховані слідчим суддею, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_11 до інкримінованих йому дій.

Дослідивши долучені до клопотання органу досудового розслідування докази, апеляційний суд приходить до висновку, що підстав передбачених ст. 87 КПК України для визнання цих доказів недопустимими не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що долучені до клопотання докази, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний можливо вчинив інкриміновані йому дії. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Стороною захисту не наведено фактів та не долучено доказів, які очевидно та об`єктивно спростовували б версію органу досудового розслідування щодо обставин кримінального провадження, викладених в повідомлені про підозру, а остаточна оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, та оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального судового рішення.

Тому не заслуговують на увагу доводи сторони захисту про те, що зібрані стороною обвинувачення письмові докази не підтверджують поза розумним сумнівом обґрунтованість підозри.

Слід зазначити, що як згадувалось раніше жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази у кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з їх оцінкою у відповідності до положень ч. 1 ст. 94 КПК України на наступних етапах досудового розслідування та судового розгляду.

Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості (рішення ЄСПЛ у справах «Нестак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), п. 88 та «Гарицкі проти Польщі» (Garycki v. Poland), п. 66).

Більше того, докази на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень надаються стороною обвинувачення до суду та, відповідно, оцінюються судом лише на стадії дослідження доказів, що також позбавляє суд навіть теоретичної можливості встановити обґрунтованість підозри на даній стадії провадження.

Отже, твердження сторони захисту про необґрунтованість висунутої ОСОБА_11 підозри не заслуговують на увагу, оскільки, на переконання колегії суддів, обґрунтованість підозри у вчиненні останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України доведена доданими до клопотання матеріалами, сукупність яких на даному етапі є достатньою для висновку про вірогідну причетність ОСОБА_11 до даного злочину.

Перевіряючи доводи внесеного на розгляд клопотання про продовження строку тримання під вартою на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що слідчий суддя, всупереч стверджень апелянта, дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, на тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_11 у разі визнання його винним у вчиненні злочину, а також з огляду на характер і досить високий ступінь суспільної небезпечності самого злочину, у вчиненні якого він підозрюється. Зокрема, наявні в матеріалах кримінального провадження докази та обставини, на які посилається орган досудового розслідування у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що підозрюваний, перебуваючи на свободі, усвідомлюючи тяжкість можливого покарання у разі доведеності його вини за пред`явленою йому підозрою може переховуватися від органу досудового розслідування та суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; може незаконно впливати на свідків та інших учасників у кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення, виправдовує необхідність продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу відносно підозрюваного та дає апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість оскаржуваної ухвали слідчого судді.

Твердження сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які зазначені в оскаржуваній ухвалі, апеляційний суд вважає недоведеними з огляду на наступне.

Підставою для застосування та продовження застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст. 177 КПК України.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується та продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати її до втечі, для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-які зв`язки з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Питання щодо існування ризику переховування підозрюваного детально досліджувалось при обранні/продовженні відносно останнього запобіжного заходу, а тому з урахуванням обставин інкримінованого злочину, тяжкості можливого покарання та особи підозрюваного, станом на даний час ризик переховування підозрюваного, на думку апеляційного суду, не знизився та продовжує існувати.

Більш того, апеляційний суд вважає, що в умовах введеного 24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022 воєнного стану в Україні, який був затверджений Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 року та в подальшому неодноразово продовженим, можуть існувати обґрунтовані ризики того, що підозрюваний, зможе вчинити реальні спроби щодо переховування від органів досудового розслідування та суду.

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу підозрюваного, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_11 , який на теперішній час підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому дій, розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Крім цього, у кримінальному провадженні перевіряються на причетність вчинення кримінальних правопорушень інші особи, які можуть бути співучасниками підозрюваних, однак на теперішній час їх не встановлено, у зв`язку з чим вони мають можливість сприяти у переховуванні ОСОБА_11 з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Окрім того, за результатами проведення досудового розслідування повідомлено про підозру ОСОБА_14 , який надав вказівку ОСОБА_11 щодо діяльності останнього, метою якої було надання допомоги спецслужбам РФ у проведенні підривної діяльності проти України, на шкоду її інформаційній безпеці. Встановлено, що ОСОБА_14 з 2014 року переховується на території РФ, пов`язаний з діяльністю спецслужб Російської Федерації, та при цьому володіє достатньою кількістю зязків серед представників влади РФ, які можуть забезпечити переховування ОСОБА_11 як на території РФ, так і на тимчасово окупованих територіях України, або інших держав, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Також встановлено, що сам ОСОБА_11 має широкі знайомства, як на тимчасово окупованих територіях, так і в РФ, регулярно перетинав лінію розмежування та виїжджав за кордон, що свідчить про можливість залишення місця проживання із подальшим переховуванням від правосуддя. Зазначений ризик підтверджується інформуванням Державної прикордонної служби України від 21.09.2023, згідно якого ОСОБА_11 в квітня 2019 року через КП ВВ «Чонгар» перетинав кордон з тимчасово окупованою територією АР Крим.

ОСОБА_11 через підконтрольне підприємство володіє нерухомим майном на тимчасово окупованій території України - Автономній Республіці Крим, де може переховуватись.

Ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, обґрунтовується тим, що на теперішній час у кримінальному провадженні не проведений увесь комплекс необхідних слідчих (розшукових) дій, не встановлено усі обставини, що мають значення для досудового розслідування, не встановлені усі місця зберігання предметів та документів, що можуть бути використані як речові докази.

Підозрюваний та інші невстановлені співучасники під час вчинення кримінальних правопорушень, з метою узгодження дій по реалізації злочинного плану, вживали заходи конспірації та приховування своєї діяльності. Зокрема, використовували мобільні термінали, інші електронні засоби, які за своїм функціоналом дозволяють спілкуватись шляхом направлення зображень та текстових повідомлень. Вказані засоби зв`язку, як знаряддя злочину, містять докази протиправної діяльності підозрюваного та інших співучасників, а тому, усвідомлюючи важливість доказового значення цих предметів для досудового розслідування, перебуваючи поза межами установи попереднього ув`язнення, підозрюваний матиме можливість вжити заходів до їх приховування, знищення чи спотворення наявної у них інформації.

Поряд з цим, на теперішній час не встановлені всі місця здійснення та підготовки вчинення кримінальних правопорушень, а також всі епізоди злочинних дій ОСОБА_11 та інших осіб причетних до їх вчинення.

Щодо ризику впливати на свідків та інших осіб у цьому кримінальному провадженні, то з огляду на те, що інкримінований злочин підозрюваний вчинив за попередньою змовою групою осіб та перебуваючи поза межами установи попереднього ув`язнення, ОСОБА_11 матиме можливість обговорювати з іншими невстановленими особами, причетними до протиправної діяльності, відомі органу досудового розслідування обставини щодо підготовки та вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень та, усвідомлюючи невідворотність покарання, намагатиметься вплинути на цих осіб.

Крім того, ст. 23 КПК України встановлює принцип безпосередності дослідження показань, за змістом якого суд досліджує докази безпосередньо і показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Тобто доказове значення у кримінальному провадженні матимуть саме ті показання свідків, які будуть надані останніми безпосередньо під час судового розгляду у судовому засіданні, а не надані ними в ході досудового розслідування. Вказане доводить, що з метою зміни свідками своїх показань на користь підозрюваного або відмови від дачі показань останній може впливати на вказаних осіб у незаконний спосіб. Вказане доводить, що можливість впливу на свідків є досить ймовірною.

Усвідомлюючи, що досудове розслідування перебуває в активній стадії та проводяться слідчі дії, спрямовані на встановлення персональних даних осіб, причетних до вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, ОСОБА_11 може сприяти переховуванню таких осіб від органу досудового розслідування, у тому числі керувати такою протиправною діяльністю та фінансувати її віддалено за допомогою засобів зв`язку. При цьому, враховуючи, що підозрюваний є колишнім високопосадовцем органів державної влади та діючим народним депутатом України, відтак у нього наявні сталі зв`язки із представниками судових та правоохоронних органів, які на його прохання можуть вплинути на подальший хід досудового розслідування.

У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає доведеними і існування ризиків, передбачених п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Беззаперечних даних, які б виключали вказані ризики апеляційним судом на даний час не встановлено.

При постановленні оскаржуваного рішення, слідчим суддею також досліджено доводи клопотання і щодо обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попереднього судового рішення, яким щодо ОСОБА_11 вже продовжувався строк дії тримання під вартою, та з урахуванням необхідності виконання ряду слідчих та процесуальних дій, а також з урахуванням існуючих ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, слідчий суддя обґрунтовано дійшов висновку про наявність обставин, які виправдовують подальше тримання підозрюваного ОСОБА_11 під вартою.

Разом з тим, приймаючи рішення, колегія суддів зважає і на вимоги ч. 6 ст. 176 КПК України, відповідно до якої, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме тримання під вартою, а отже застосування будь-якого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, як не є можливим згідно з процесуальними нормами, так і не буде достатнім для стримування ризиків не процесуальної поведінки, передбачених ст. 177 КПК України.

Окрім цього, надані матеріали справи не містять даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду також не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Щодо інших доводів апеляційних скарг сторони захисту про незаконність оскарженої ухвали апеляційний суд враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1) ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).

З огляду на викладені обставини, у відповідності до положень ст. 178 КПК України, на думку колегії суддів, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження щодо підозрюваного ОСОБА_11 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки специфіка вчинення кримінального правопорушення та суворість можливого покарання за його вчинення навіть з урахуванням особи підозрюваного, не дає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Згідно з положенням ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

За таких обставин, ухвала слідчого судді суду першої інстанції відповідно до вимог статті 370 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування та застосування підозрюваному іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, колегія суддів - не знаходить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції - не виявлено.

З огляду на викладене, порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б слугували підставами для скасування ухвали слідчого судді не встановлено, ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою, вмотивованою та такою, що не підлягає скасуванню, а тому, апеляційні скарги захисників слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 194, 196, 199, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2024 року, якою задоволено клопотання старшого міжвідомчої слідчої групи - заступника начальника 4 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_12 , погодженого виконувачем обов`язків Генерального прокурора ОСОБА_13 , про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 15.03.2024 відносно ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , які діють в інтересах підозрюваного ОСОБА_11 , - без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _______________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4