УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року

м. Київ

справа № 572/977/21

провадження № 51 - 3095 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2023 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду

від 12 березня 2024 року,

установив:

За вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2023 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.

Судом вирішено питання про долю речових доказів, і стягнення процесуальних витрат, частково скасовано арешт на майно у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 19 листопада 2020 року приблизно о 20:00 разом із особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження та іншою невстановленою особою, реалізуючи попередню домовленість про здійснення розбійного нападу на домоволодіння потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є особами похилого віку, з метою заволодіння їхнім майном, прибули на АДРЕСА_1 та переконавшись, що за їхніми діями ніхто не спостерігає, увійшли через ворота на територію домоволодіння. Побачивши потерпілу ОСОБА_7 на території подвір`я вчинили напад на неї із застосуванням насильства, яке є небезпечне для життя і здоров`я та виразилося у здавлені її органів шиї руками, після чого її зв`язали і встромили у ротову порожнину тканину, позбавивши її можливості вільно пересуватися, перев`язали очі та шию рушником, спричинивши їй тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких. Надалі, відкривши вхідні двері проникли у приміщення житлового будинку де напали на потерпілого

ОСОБА_6 , наносячи йому удари руками в область голови та тулуба заподіявши йому легкі тілесні ушкодження, після чого відшукали та заволоділи майном потерпілих на загальну суму 89 970 грн яким розпорядились на власний розсуд.

При перегляді вироку Рівненський апеляційний суд ухвалою від 12 березня

2024 року залишив це рішення без змін.

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості

ОСОБА_5 у вчиненні злочину, порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Просить застосувати до засудженого положення ст. 69 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На обґрунтування своїх вимог, вказує що ОСОБА_5 не застосовував насильство до потерпілих, і в скоєному щиро розкаявся, а також на наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, та дані про особу засудженого, наявність у нього військової спеціалізації та бажання бути мобілізованим до лав Збройних сил України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Доведеність винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 187 КК захисником у касаційній скарзі не заперечуються.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Нормою ч. 3 ст. 65 КК передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК.

Відповідно до ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Розв`язання цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку

з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з копії вироку місцевого суду, при призначенні ОСОБА_5 покарання цей суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до категорії особливо тяжких, дані про його особу, який в силу ст. 89 КК є не судимий, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, характеризується посередньо.

Щире каяття засудженого та його активне сприяння розкриттю злочину суд урахував як обставини, які відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання,

а також зважив на обставину, яка його обтяжує - вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, місцевий суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у мінімальних межах санкції статті, передбаченої ч. 3 ст. 187 КК, який належним чином мотивував у вироку.

З мотивів касаційної скарги захисника вбачається, що він не погоджується

з призначеним ОСОБА_5 покаранням за ч. 3 ст. 187 КК та просить суд касаційної інстанції його змінити із застосуванням положень ст. 69 КК, враховуючи санкцію, передбачену ч. 3 ст. 187 КК, та призначити останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Кримінальний закон передбачає можливість застосування положень

ст. 69 КК лише у виключних випадках, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі, а саме: 1) вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК та 2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Водночас, встановлені судом конкретні обставини вчинення злочину та обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття засудженого та його активне сприяння в розкритті злочину, жодним чином не знижують ступінь тяжкості вчиненого, а інші обставини, на які захисник посилається у касаційній скарзі, були враховані судом при обранні міри примусу в мінімальному розмірі, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 187 КК.

Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до засудженого положень ст. 69 КК та призначення йому покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченою санкцією ч. 3 ст. 187 КК.

Твердження захисника в скарзі про наявність у засудженого військової спеціальності та бажання бути мобілізованим жодним чином не впливає на можливість застосування до нього положень ст. 69 КК з огляду на дані про його особу.

Посилання захисника на висновок викладений у постанові Верховного Суду

від 30 червня 2022 року (справа № 755/9016/19) не є релевантним, оскільки у вказаному випадку особу було засуджено за інший злочин та за інших обставин.

З огляду на зазначене, призначене ОСОБА_5 покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнано явно несправедливим внаслідок суворості та слугувати підставою для зміни судових рішень попередніх інстанцій, оскільки, з урахуванням обставин наведених у вироку, воно відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, тобто для досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2023 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду

від 12 березня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3