Справа № 199/4119/24
ВИРОК

іменем України

26.06.2024 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000560, який надійшов з Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Дніпропетровська, громадянки України, з середньою освітою, яка працює неофіційно прибиральницею, не заміжньої, малолітніх або неповнолітніх дітей на утриманні не має, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої.

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

1. Суд уважає доведеним, що 24.04.2024 року приблизно о 12:45 год. ОСОБА_4 , знаходячись у приміщенні магазину ТОВ «АТБ-Маркет», розташованого за адресою: місто Дніпро, вулиця Марії Лисиченко, буд. 16-Б, на підлозі побачила банківську картку АТ КБ «ПРИВАТБАНК», розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 , обладнану технологією безконтактної оплати, та папірець, на якому був написаний пін-код від вищевказаної банківської картки, які належать потерпілій ОСОБА_5 та яка є особою похилого віку.

В той же час, ОСОБА_4 підняла із підлоги банківську картку АТ КБ «ПРИВАТБАНК», розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 і папірець, на якому був написаний пін-код від вищевказаної банківської картки, та вирішила, що на вказаному розрахунковому рахунку можуть знаходитись грошові кошти.

Відповідно до примітки ст. 358 Кримінального кодексу України, під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовній діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» №2657-ХП від 2 жовтня 1992 року, п.п. 1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2, ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» №2346 ІІІ від 05 квітня 2001 року, ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» №2121-Ш від 7 грудня 2000 року, документом визнається будь-який матеріальний носій, що містить інформацію, функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі, а засобами доступу до банківських рахунків (платіжним інструментом) засоби певної форми на паперовому, електронному чи іншому виді носія інформації, використання якого ініціює переказ грошей з відповідного рахунку. Одним із видів доступу до банківських рахунків є спеціальні платіжні засоби.

Того самого дня, тобто 24.04.2024 року приблизно о 12:46 год. ОСОБА_4 , що мала вільний доступ до банківської картки АТ КБ «ПРИВАТБАНК», розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 , та усвідомлюючи, що вказана картка є офіційним документом і на ній можуть бути грошові кошти, добровільно, як добропорядна людина та громадянка, не прийняла міри повернути потерпілій ОСОБА_5 вказану банківську картку, не звернулась до банківській установи - АТ КБ «ПРИВАТБАНК для передачі банківської картки, яка втрачена її власницею, навпаки у ОСОБА_4 , з корисливих мотивів, виник кримінально-протиправний умисел, спрямований на викрадення офіційного документу, а саме банківської картки АТ КБ «ПРИВАТБАНК», розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_5 , з метою подальшого викрадення грошових коштів, які знаходяться на вказаній картці.

Доводячи свій кримінально-протиправний умисел, направлений на викрадення офіційного документу до кінця, ОСОБА_4 , з корисливих мотивів, перебуваючи у приміщенні магазину ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» за адресою: м. Дніпро, вул. Марії Лисиченко, буд. 16-Б, поклала до своєї жіночої сумки банківську картку АТ КБ «ПРИВАТБАНК», розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 , яка є офіційним документом, тим самим викрала та почала зберігати при собі вищевказану банківську картку з метою подальшого викрадення грошових коштів, які знаходяться на вказаній картці.

2. Суд уважає доведеним, що далі, продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_4 , достовірно знаючи про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», 24.04.2024 року близько 13:00 год., утримуючи при собі раніше нею викрадену у ОСОБА_5 банківську карту АТ КБ «ПРИВАТБАНК», розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 , прибула до банкомату АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що розташований за адресою: м. Дніпро, вулиця Марії Лисиченко, буд. 19-А.

Знаходячись біля вказаного банкомату ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), в умовах воєнного стану, діючи з корисливих мотивів, переконавшись що за її діями ніхто не спостерігає та вони є таємними для оточуючих, 24.04.2024 року, використовуючи раніше викрадену нею у ОСОБА_5 банківську карту АТ КБ «ПРИВАТБАНК», розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 , яка обладнана технологією безконтактної оплати, та вже відомий їй пін-код від вищевказаної банківської картки, о 13:02 здійснила зняття грошових коштів у сумі 2300 грн. 00 коп., тим самим таємно викрала чуже майно (крадіжка), що належить потерпілій ОСОБА_5 .

В подальшому ОСОБА_4 розпорядилася викраденими коштами на власний розсуд, придбала ліки для хворої родички.

Після оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, головуючим суддею було встановлено особу обвинуваченої та роз`яснено їй суть обвинувачення, постановлено питання обвинуваченій про те, чи зрозуміле їй обвинувачення, чи визнає вона себе винною і чи бажає давати показання.

На зазначене питання обвинувачена ОСОБА_4 повідомила суд, що обвинувачення їй зрозуміле, свою вину вона визнає в повному обсязі, бажає давати суду показання.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 349 КПК України головуючим суддею було запропоновано стороні обвинувачення та стороні захисту проголосити вступні промови.

При цьому, прокурор зазначив, що враховуючи повне визнання обвинуваченою своєї вини, добровільності позиції обвинуваченої, відсутності сумнівів у тому, що обвинувачена розуміє суть обвинувачення та не оспорює фактичні обставини справи, він вважає за можливе визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченої, а також дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченої, підтверджують судові витрати та відносно речових доказів.

Обвинувачена з запропонованим прокурором обсягом та порядком дослідження доказів погодилась.

Судом у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України було з`ясовано, чи правильно розуміють учасники процесу зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено учасникам процесу, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, прокурор, обвинувачена зазначили, що їм зрозуміло зміст обставин, які ніким не оспорюються, та дослідження доказів щодо яких просить визнати недоцільним прокурор, їхня позиція є добровільною, та їм зрозуміло, що в подальшому вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Також, обвинувачена ОСОБА_4 на питання головуючого судді заявила, що така позиція є її волевиявленням, без стороннього на неї примусу або тиску з боку певної особи, домовленістю щодо яких не будь переваг. Вона на теперішній час під дією наркотичних засобів, психотропної або сильнодіючою речовини не знаходиться, не знаходиться у хворобливому стані.

З огляду на вище наведене обвинуваченою у суду не виникло сумнівів в тому, що зазначене ОСОБА_4 є не усвідомленим останньою, не відповідає її внутрішній волі, а процесуальна позиція обвинуваченої сформувалася під дією будь-якого стороннього неправомірного впливу на неї.

З урахуванням встановлених обставин, суд, заслухавши думку учасників процесу, з урахуванням положень частин 2 та 3 статті 349 КПК України, керуючись ч. 4 ст. 371 КПК України, на місці, без виходу до нарадчої кімнати, з занесенням в журнал судового засідання постановив ухвалу про визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та встановлення запропонованого прокурором порядку дослідження доказів, а саме: допит обвинуваченої; дослідження доказів, що характеризують особу обвинуваченої; підтверджують судові витрати та відносно речових доказів.

Обвинувачена ОСОБА_4 свою провину визнала повністю. Суду показала, що дійсно вона, за викладених в обвинувальному акті обставин, місці та часом, знайшла банківську карту з папірцем, на якому було записано пін-код до цієї картки. Вона не повернула карту потерпілій та не звернулась до банку, щоби передати цю картку. Картку залишила собі. Потім, знаючи про введення воєнного стану в Україні, за допомоги картки та пін-коду у банкомату зняла 2300 гривень, які витратила на ліки для хворої родички. В подальшому вона повністю відшкодувала шкоду потерпілій.

Потерпіла ОСОБА_5 у судове засідання не прибула, звернулась з письмовою заявою з проханням проводити підготовче судове засідання, судовий розгляд кримінального провадження без її участі. Давати показання не бажає. Покарання ОСОБА_4 обрати на розсуд суду. Цивільний позов не заявлявся та заявлятися не буде. Претензій до обвинуваченої не має.

Досліджуючи докази, які характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_4 та які подані прокурором, судом встановлено наступне.

Досліджені судом докази, які характеризують особу обвинуваченої, свідчать про те, що ОСОБА_4 є громадянкою України, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, на обліку лікарів нарколога, психіатра не перебуває, характеризується позитивно, має постійне місце проживання та реєстрації, працює неофіційно.

Речовими доказами визнані: оптичний диск DVD-R з відеозаписами з камер відеоспостереження з приміщення супермаркету ТОВ «АТБ-МАРКЕТ», та оптичний диск DVD-R з інформацією, отриманою з АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ч.1 ст. 337, п.1,2,3,4 ч.1 ст. 368 КПК України суд вважає доведеним поза розумним сумнівом, що мало місце діяння, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_4 , це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 та ч. 4 ст. 185 КК України та ОСОБА_4 винна у вчинені інкримінованих кримінальних правопорушень в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

За даним кримінальним провадженням всі докази подані суду стороною обвинувачення взагалі, переконливо свідчать про наявність у діянні обвинуваченої об`єктивної сторони інкримінованих злочинів.

Отже, для суду є очевидним, поза розумним сумнівом, що у цьому кримінальному проваджені сукупність прямих та непрямих доказів переконливо свідчить про те, що обвинувачена діяла з прямим умислом (умисно).

Будь-яких інших доказів сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, протягом судового розгляду, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Згідно ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Відповідно, при кваліфікації дій обвинуваченої, суд враховує позицію Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду викладену у постанові від 05.04.2018 року (справа № 658/1658/16-к) в якій зазначено, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин:

1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності;

2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).

Відомості вказані у цьому вироку в частині складу кримінального правопорушення є установленими та доведеними у порядку визначеному КПК.

За таких обставин, суд приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень.

Суд вважає, що дії ОСОБА_4 повинні бути кваліфіковані за:

- ч. 1 ст. 357 КК України. як викрадення офіційного документа, вчинене з корисливих мотивів;

- ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), в умовах воєнного стану.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, стосовно обвинуваченого, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Суд виходить з того, що покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому Суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Призначаючи покарання ОСОБА_4 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа "Довженко проти України") зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням рішення в процесуальному документі суду.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у статті 50 КК.

Правова позиція щодо дотримання справедливості висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 9 жовтня 2003 року, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Тобто, для вибору покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого злочину.

Загальні засади призначення покарання спрямовані на забезпечення принципів законності, обґрунтованості, індивідуалізації, гуманності і справедливості, співмірності покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

В розумінні Кримінального кодексу України інкриміновані ОСОБА_4 кримінальні правопорушення є:

за ч. 1 ст. 357 КК України - умисним кримінальним проступком;

за ч. 4 ст. 185 КК України - тяжким, умисним, корисливим злочином проти власності.

Суд вважає, що відповідно до ст. 66 КПК України обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 можливо вважати, що: остання раніше не судима; свою провину у скоєні злочинів визнала повністю; не перешкоджала слідству; активно сприяла розкриттю злочину - своїми діями оказав допомогу на досудовому розслідуванні і суду у виясненні обставин скоєння злочинів, які мають суттєве значення для повного їх розкриття, повідомивши про обставини, час та місце скоєння злочинів; щиро каялась та дала критичну оцінку своєї злочинної поведінки, що характеризує її суб`єктивне ставлення як винної особи до вчинених злочинів, та означає, що обвинувачена визнала свою вину за усіма пунктами висунутого проти неї обвинувачення, дала правдиві свідчення, висловила жаль з приводу вчиненого, негативно оцінює злочини, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання; що потерпіла звернулась з письмовою заявою про призначення покарання ОСОБА_4 на розсуд суду, вона цивільний позов не заявляла та заявляти не буде, претензій до обвинуваченої не має.

Обставинами, які обтяжують покарання ОСОБА_4 судом невстановлені та на такі обставини прокурор не посилається.

Призначаючи покарання, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, які вчинила ОСОБА_4 , їх підвищену суспільну небезпеку, характер та корисливий мотив, враховуючи дані, які характеризують особу обвинуваченої, в цілому позитивного характеру, тому суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як самою обвинуваченою так і іншими особами, є покарання яке пропонував прокурор призначити ОСОБА_4 покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України (Призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень), остаточно у вигляді позбавлення волі строком п`ять років, та на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинувачену від покарання з випробуванням, поклавши на засуджену певні обов`язки, передбаченні ст. 76 КК України.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили слід залишити без змін, оскільки підвищена тяжкість та суспільна небезпека інкримінованих обвинуваченій кримінальних правопорушень, дають підстави вважати можливими ухилення від суду та перешкоджання встановленню істини по даному провадженню.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

За даним кримінальним провадженням суду не надані докази, які документально підтверджують витрати на залучення експерта та проведення експертиз, що підлягають стягненню з обвинуваченої на користь держави.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення (узгоджується з правовою позицією, яка викладена 13 вересня 2023 року у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду, справа № 638/4224/22, провадження № 51-2372 км 23).

Керуючись ст.ст. 368-371,373,374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватою у пред`явленому обвинувачені у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України та призначити їй покарання:

- за ч. 1 ст. 357 КК України 1 (один) рік обмеження волі;

- за ч. 4 ст. 185 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_4 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Відповідно до ст.ст. 75,76 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік та покласти на засуджену обов`язки, передбаченніп. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_4 продовжити дію раніше обраного запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання.

Відповідно до ст. 100 КПК України: оптичний диск DVD-R з відеозаписами з камер відеоспостереження з приміщення супермаркету ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» та оптичний диск DVD-R з інформацією, отриманою з АТ КБ «Приватбанк», - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

На вирок обвинувачена, прокурор, можуть подати апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Учаснику судового провадження потерпілій, яка не брала участь у судовому розгляді кримінального провадження та не була присутня при проголошенні резолютивної частини вироку, - копію повного тексту вироку направити не пізніше наступного дня після ухвалення вироку (ч. 7 ст. 376 КПК), та вона може подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії вироку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська.

Головуючий суддя: ОСОБА_1