Справа № 743/291/24
Провадження №1-в/743/11/24
УХВАЛА

26 лютого 2024 року смт Ріпки

Суддя Ріпкинського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 , розглянувши клопотання ОСОБА_2 про скасування арешту майна, -

В С Т А Н О В И В :

26.02.2024 р. до Ріпкинського районного суду Чернігівської області надійшло клопотання ОСОБА_2 про скасування арешту частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного на підставі постанови прокуратури Ріпкинського району Чернігівської області, заборона № 7 від 03.05.2006 р.

Клопотання обґрунтоване тим, що постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 29.05.2006 р. (справа № 1-59/2006) закрито провадження по справі відносно ОСОБА_3 за статтею 191 частиною 2 Кримінального кодексу України внаслідок акту амністії, однак питання зняття обтяження з майна вирішено не було.

Оскільки чоловік заявника ОСОБА_3 загинув 07.08.2023 р. виконуючи військовий обов`язок, заявник звернулася з відповідним клопотанням до суду, оскільки арешт вказаного майна перешкоджає заявнику скористатися правом на спадкування.

Вирішуючи питання про призначення клопотання до розгляду, суд зважає на те, що у постанові від 12.06.2019 р. ВП ВС у справі № 766/21865/17 висловила позицію, що після припинення кримінальної справи (в тому числі у зв`язку зі скасуванням постанови про її порушення, винесеної за процедурою КПК України 1960 року) відповідне втручання у право власності фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Скасування постанови про порушення кримінальної справи, винесеної за процедурою КПК України 1960 року, було юридичним фактом, який припиняв кримінальні процесуальні відносини. Після цього арешт майна, застосований у кримінальній справі як засіб забезпечення виконання завдань кримінального судочинства, втрачав відповідну концептуальну властивість.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України (в редакції від 03 жовтня 2017 року) можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, і підстав для відступу від нього не вбачається.

Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

За таких обставин ВП ВС дійшла висновку, що вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції не є судом, установленим законом.

Таким чином, клопотання про скасування арешту майна підлягає поверненню заявнику для звернення в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом.

Керуючись ст. ст. 126, 248 КПК України в редакції 1960 року, ст. ст. 5, 7, 174, п. 9 Розділу ХІ Перехідні положення КПК України в редакції 2012 року, суддя,-

У Х В А Л И В :

Клопотання ОСОБА_2 про скасування арешту майна повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1