УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року

м. Київ

справа № 592/3886/22

провадження № 51-301 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 квітня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року,

встановив:

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 квітня 2023 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку та зареєстровану у АДРЕСА_1 , раніше судиму 26 червня 2020 року вироком Зарічного районного суду м. Суми за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 012 грн,

засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185; ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185; ч. 2 ст. 185; ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 71 КК України за сукупність вироків, ОСОБА_4 остаточно призначено до відбування покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, а вирок Зарічного районного суду м. Суми від 26 червня 2020 року у виді штрафу розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 012 грн., ухвалено виконувати самостійно.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року вирок суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, тобто у закінченому замаху на крадіжку; у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, тобто у вчиненні закінченого замаху на крадіжку, вчинену повторно; у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, тобто у вчиненні крадіжки повторно, та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України (закінчений замах на крадіжку, вчинену повторно та в умовах воєнного стану) за обставин, викладених у вироку.

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації її дій, не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосуванням положень ст. ст. 69, 75 КК України. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що призначене судами їй покарання не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та її особі, оскільки не було враховано, що вона повністю визнала свою вину, щиро розкаялася і активно сприяла розкриттю кримінальних правопорушень, на момент винесення вироку в неї був на утриманні неповнолітній син та вона має поганий стан здоров`я. Крім того, вказує, що всі крадіжки, крім однієї, не були доведені до кінця, товари були повернуті до магазинів. Також вона зазначає, що з 01 травня 2022 року вона не вчинила жодного кримінального правопорушення, переосмислила своє життя та зробила належні висновки.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та кваліфікація її дій у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги засудженої щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через незастосування положень ст. ст. 69, 75 КК України при призначенні їй покарання є такими, що не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Пунктом 1 частини 1 статті 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, водночас визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивовано у вироку.

Водночас, кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положень ст. 69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням особи винного. Підставами призначення більш м`якого покарання є дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення так і особу винного: 1) наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного.

При цьому, суд повинен встановити наявність не однієї, а кількох таких обставин та ці обставини повинні істотно знижувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Одночасно їх наявність впливає і на рівень небезпечності особи винного.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

За правилами ст. 75 КК України у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.

Як вбачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 , призначаючи їй покарання у виді позбавлення волі, врахував всі обставини в їх сукупності, а саме, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які згідно ч. 2, ч. 3 та ч. 4 ст. 12 КК України є кримінальним проступком, нетяжким та тяжким злочинами; особу винної та обставини, що пом`якшують покарання.

При цьому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що ОСОБА_4 вину визнала повністю, в скоєному щиро розкаялася, активно сприяла розкриттю кримінальних правопорушень, по місцю проживання характеризується посередньо, має на утриманні неповнолітню дитину 2005 року народження, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, зверталась за медичною допомогою до лікаря-нарколога з 02 червня 2018 року по 22 червня 2018 року та з 08 серпня 2019 року по 09 серпня 2019 року з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання стимуляторів. Гостра інтоксикація», згідно висновку судово-психіатричного експерта від 16 червня 2022 року «Психічним захворюванням не страждає, може усвідомлювати свої дії та керувати ними», матеріальна шкода відшкодована шляхом повернення викраденого майна, представники потерпілих не наполягають на суворому покаранні. Вказані обставини суд визнав такими, що пом`якшують її покарання. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Враховуючи всі обставини в їх сукупності та взаємозв`язку, особи винної, обставини вчинення кримінальних правопорушень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкцій статей, за якими кваліфіковано її дії, у виді: обмеження та позбавлення волі та, на підставі ст. ст. 70, 71 КК України, призначив їй остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Водночас апеляційним судом вірно зазначено, що, незважаючи на наявність ряду обставин, які, на думку суду, виступають пом`якшуючими для обвинуваченої покарання, остання попри свій молодий вік не працює, вживала наркотичні засоби, раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, в даному кримінальному провадженні вчинила ряд епізодів кримінальних правопорушень.

При цьому, як убачається із копій судових рішень, судом встановлено, що обвинувачена має неповнолітню дитину, однак даних про те, чи приймає вона участь у вихованні та утриманні цієї дитини матеріали справи не містять. Щодо стану здоров`я ОСОБА_4 , то апелянтами не надано відомомостей про те, що остання не може в такому випадку перебувати в умовах ізоляції від суспільства.

Також, як вірно зазначено апеляційним судом, вчинення ОСОБА_4 протиправних дій - крадіжок, не може пояснюватись станом війни в країні та перебування останньої через це в скуртному матеріальну становищі. При цьому слід врахувати, що остання має місце для проживання і працездатний вік, а тому, будучи раніше вже притягнутою до кримінальної відповідальності, вона повинна розуміти наслідки від скоєного і безумовно намагатися забезпечити себе необхідним, попри війну, в законний на те спосіб, з чим погоджується і колегія суддів.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження в межах поданих апеляційних скарг сторони захисту, надав відповіді на всі їх доводи, погодився із призначеним судом першої інстанції покаранням та не встановив підстав для застосування положень ст. 69 КК України, а також звільнення засудженої від відбування покарання з випробуванням, зазначивши, що виправлення ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосування положень ст. ст. 69, 75 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженої через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Інші доводи касаційної скарги засудженої не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді провадження в частині призначення їй покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженій покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженої не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 квітня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 11 жовтня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3