ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/5859/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/315/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.185 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2024 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 на вирок Київського районного суду м.Харкова від 12 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м.Харкова від 12 вересня 2023 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, із середньою спеціальною освітою, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком 5 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахується з дня приведення вироку до виконання.

Як встановив суд, 10 травня 2023 року, у вечірній час, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував разом з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,, в кухонній кімнаті житлової квартири АДРЕСА_3 . В цей час, у ОСОБА_8 раптово виник прямий злочинний умисел, направлений на протиправне заволодіння чужим майном. Будучи переконаним про те, що за його діями ніхто не спостерігає та вони залишаться непоміченими, розуміючи, що ОСОБА_7 , не бачить його дій, реалізуючи свій злочинний, прямий умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, введеного в дію Указом Президента України ОСОБА_11 № 64/2022 від 24.02.2022 на всій території України, строк дії якого було продовжено: з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 341/2022 від 17.05.2022; з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб Законом України «Про затвердження Указу Президента України: «Про продовження, строку дії воєнного стану в Україні» №573/2022 від 12.08.2022 на всій території України; з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №757/2022 від 07.11.2022 на всій території України; з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №58/2023 від 06.02.2023 на всій території України, з метою наживи та швидкого особистого збагачення незаконним шляхом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, таємно від ОСОБА_7 , взяв його мобільний телефон та зайшов`в застосунок «Приват24», попередньо знавши пароль доступу, та перевів на банківську картку НОМЕР_1 (яка була в користуванні ОСОБА_8 ) грошові кошти потерпілого у розмірі 30 000 грн.

В подальшому, ОСОБА_8 , з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденими грошима на власний розсуд, чим спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_7 , на суму 30 000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Київського районного суду м.Харкова від 12 вересня 2023 року у відношенні ОСОБА_8 змінити.

Визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки. Відповідно до ст.76 КК України, покласти на ОСОБА_8 обов`язки, періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив відносно ОСОБА_8 вирок без врахування досудової доповіді Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області, яку районний суд повинен був отримати до 12 вересня 2023 року, згідно ухвали Київського районного суду м.Харкова від 30 серпня 2023 року.

Вказує, що суд першої інстанції належним чином не врахував щире каяття ОСОБА_8 , його ставлення до скоєного, відсутність негативних характеристик за місцем мешкання, а також претензій з боку потерпілого. Крім того, зазначає, що суд помилково вказав про те, що обвинувачений не працює, оскільки останній тривалий час працює на підставі цивільно-правових договорів, що дозволено законодавством України, і про це неодноразово повідомлялося суду. Вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає обставинам справи, особистості обвинуваченого, у зв`язку з чим є занадто несправедливим та суворим.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 , думку прокурора, який просив залишити без задоволення подану апеляційну скаргу, а також потерпілого ОСОБА_7 , дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки суду, відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції сторонами не заперечувались і відносно яких, відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України, докази не досліджувались, а тому колегія суддів, на підставі ч.2 ст. 394 КПК України та ч.1 ст.404 КПК України, їх не перевіряє.

Діям ОСОБА_8 суд першої інстанції дав вірну правову оцінку та правильно кваліфікував його дії за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як випливає зі змісту ст.75 КК України, суд вправі прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням лише тоді, коли з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, у тому числі наслідків, що настали, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування призначеного йому покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Так, при призначенні ОСОБА_8 покарання, суд діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України, а саме суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також відомості про особу обвинуваченого, який раніше в силу ст.89 КК України не судимий, має постійне місце проживання, працездатний, але ніде не працює, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

Суд першої інстанції не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття, оскільки хоча він і визнав себе винним, однак під час судового розгляду дійсного осуду своєї поведінки не висловив.

Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом виду та міри покарання, яке належить призначити обвинуваченому.

Колегія суддів звертає увагу й на те, що ОСОБА_8 в силу ст.89 КК України, не має непогашених судимостей, однак він неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, у тому числі проти власності.

Доводи захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_10 про те, що суд безпідставно не визнав пом`якшуючою обставиною щире каяття ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, є безпідставними.

Так, у висновках постанови колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22.03.2018 №51-2607км18 (справа №759/7784/15-к) зазначено, що щире каяття щодо своєї вини, саме по собі не є підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що винний визнає свою вину, висловлює жаль з приводу вчиненого та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Зазначених обставин, матеріали провадження не містять, а також стороною захисту не надано доказів про їх існування і під час апеляційного розгляду. Натомість, у судовому засіданні Харківського апеляційного суду потерпілий ОСОБА_7 зазначив, що обвинувачений ОСОБА_8 на теперішній час жодних дій щодо відшкодування завданої йому злочином шкоди не вчинив.

Крім того, в апеляційній скарзі захисник обвинуваченого зазначає, що ОСОБА_8 тривалий час працює на підставі цивільно-правових договорів, однак на підтвердження цих даних суду не надано жодних документів.

Проте через 6 місяців після ухвалення вироку Київським районним судом м. Харкова від 12 вересня 2023 року відносно ОСОБА_8 , останній був прийнятий 14 березня 2024 року на посаду охоронця до ФОП ОСОБА_12 .

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання в межах санкції закону за злочин, у вчиненні якого його визнано винуватим, яке за видом і розміром в повній мірі відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і даним про його особу, є обґрунтованим та справедливим, а тому не вбачає підстав для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_10 про те, що суд призначив явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично прийняв до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально-побутовому плані, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, мотивацію кримінального правопорушення.

Захисником не наведено в апеляційній скарзі нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання у мінімальних межах санкції за ч.4 ст.185 КК України.

Крім того, ні апелянтом, ні обвинуваченим не надані відомості та докази, які б підтверджували вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин.

Колегія суддів вважає доводи захисника обвинуваченого про завершення судом першої інстанції судового розгляду з ухваленням обвинувального вироку відносно ОСОБА_8 без отримання досудової доповіді від органу пробації, необґрунтованими, оскільки, згідно зі ст.314-1 КПК України, досудова доповідь органу пробації носить виключно рекомендаційний характер, що не зобов`язує суд враховувати її під час призначення покарання.

Отже, обґрунтованих підстав для застосування положень ст.75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, стороною захисту не зазначено та колегією суддів під час апеляційного перегляду вироку не встановлено.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.185 КК України відповідає вимогам статей 50 та 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни оскаржуваного вироку з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_10 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовними підставами для скасування вироку, судом апеляційної інстанції також не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий -

Судді: