Номер провадження: 11-кп/813/1002/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_10 , в інтересах потерпілої ОСОБА_9 , на вирок Малиновського райсуду м. Одеси від 05.12.2023 у к/п №0001246 від 03.03.2015 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 вирішено не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду у сумі 3969, 18 грн. та моральну шкоду у сумі 5000 грн., а всього в сумі 8969, 18 грн.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 28.02.2015 приблизно о 20:20 год., знаходячись у дворі, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, з мотивів нанесення тілесних ушкоджень, схопив ОСОБА_9 за одяг правою рукою та наніс удар лівою рукою, стиснутою в кулак, в область шиї, спричинивши ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми в формі струсу головного мозку з забиттям потиличної області голови, що ускладнилась гіпертензійно-лікворним синдромом, вегетативними кризами, стійкою цефалгією та гострою невротичною реакцією, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_10 не погодилась із оскаржуваним вироком в частині часткового задоволення цивільного позову про стягнення моральної шкоди та відмови у стягненні з обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальних витрат на правову допомогу з огляду на наступні обставини:

- суд 1-ої інстанції при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди не врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, погіршення її здібностей, зокрема, внаслідок вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення потерпілій ОСОБА_9 було завдано тілесних ушкоджень середньої тяжкості у вигляді закритої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку з забиттями потиличної області голови, що ускладнилась гіпертензійно-лікворним синдромом, вегетативними кризами, стійкою цефалгією та гострою невротичною реакцією, постраждала ОСОБА_9 в період часу з 03.03.2015 по 25.03.2015 перебувала у стаціонарі та отримала допомогу по тимчасовій непрацездатності, потерпіла була позбавлена можливості реалізації своїх звичок та бажань, відвідування роботи та ін.; ускладнення, що виникли внаслідок ЗЧМТ, відносяться до психоемоційних та соціально-побутових стресових ситуацій, спричиняють важкі душевні страждання та нестабільний емоційний стан;

- є безпідставним висновок суду стосовно недоведеності матеріалами провадження понесених потерпілою процесуальних витрат на правову допомогу, натомість, станом на час винесення судом обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 , розмір судових витрат, понесених ОСОБА_9 під час судового розгляду справи склав 94 000 грн., що підтверджується наявними в матеріалах провадження, актами наданих послуг; адвокатом здійснювався супровід клієнта в судовому процесі протягом 8 років, подавалися численні процесуальні документи, приймалась участь у великій кількості судових засідань, що тягне за собою гідну оплату роботи представника, а відсутність доказів оплати юридичних послуг не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу, що узгоджується із судовою практикою, зокрема, правовим висновком, викладеним у постанові КАС ВС від 21.01.2021 у справі №280/2635/20.

Посилаючись на викладені обставини, представник потерпілої ОСОБА_10 просить вирок суду змінити, задовольнити позовні вимоги потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі в розмірі 100 000 грн. та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 судові витрати, понесені нею під час судового розгляду справи в розмірі 94 000 грн.; в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Позиція інших учасників провадження.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представника потерпілої обвинувачений ОСОБА_7 зауважив на відсутності підстав для стягнення з нього моральної шкоди та судових витрат в обумовленому потерпілою ОСОБА_9 розмірі з огляду на наступні обставини:

- апелянтом не надано жодного доказу, зокрема, медичної документації, висновку компетентної установи або відповідного спеціаліста, що свідчив би про заподіяння потерпілій моральної шкоди взагалі та жодної довідки, яка б доводила факт заподіяння ОСОБА_9 моральних страждань, відображала б емоційний стан потерпілої внаслідок нібито нанесення тілесних ушкоджень, доводи апелянта мають суто декларативний характер, натомість, наявні в матеріалах провадження документи не описують самопочуття потерпілої після інциденту, ОСОБА_9 після події своїх емоцій в будь-який із можливих способів не виражала, допитані в судовому засіданні свідки не зазначали, що з поведінки та подальших дій потерпілої вбачалась наявність у неї страждань, при зверненні до правоохоронного органу ОСОБА_9 не зауважувала на тому, що переживає сильне потрясіння, не закликала прийти їй на допомогу, обмежилась лише повідомлення про необхідність приїзду у двір будинку, потерпіла не скористалась своїм правом на отримання медичної допомоги протягом кількох найближчих годин після інциденту, протягом всього судового розгляду провадження апелянтом не було долучено до матеріалів справи доказів, які б свідчили про психологічний стан ОСОБА_9 , при цьому, апелянтом взагалі не зазначено, не наведено конкретних прикладів фізичних страждань, емоційних переживань, їх зовнішнього вияву та впливу на життя;

- обвинувачений заперечує факт вчинення кримінального правопорушення, не зважаючи на те, що не звертався з апеляційною скаргою на оскаржуваний вирок суду;

- факт понесення потерпілою ОСОБА_9 витрат на правову допомогу є недоведеним, вся без винятку наведена представником потерпілої судова практика не є релевантною з огляду на суттєву відмінність у врегулюванні спірних відносин нормативно-правовими актами, натомість, нормами КПК України чітко визначено, що на користь потерпілого стягуються виключно вже здійснені документально підтверджені процесуальні витрати, в той час як потерпілою, всупереч вимог кримінального процесуального закону та практики ККС ВС, не було долучено до заяви оригіналів документів, які підтверджують понесені потерпілою ОСОБА_9 витрати, зокрема, квитанцію до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або іншого банківського документа, а також не додано жодного детального звіту з описом конкретного переліку наданих послуг, з вказівкою на час, витрачений на надання правової допомоги, натомість, місяць не може виступати одиницею виміру наданих послуг, при цьому, апелянтом в апеляційній скарзі фактично підтверджено, що на момент звернення до суду з апеляційною скаргою потерпіла не розрахувалась зі своїм представником.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілої ОСОБА_9 її представника ОСОБА_10 та прокурора ОСОБА_6 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти її задоволення, проаналізувавши матеріали провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає не в повному обсязі з огляду на наступні обставини.

Мотивуючи доведеність провини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, суд 1-ої інстанції послався у вироку на досліджені ним відповідно до вимог параграфу 3 глави 28 КПК України зібрані по справі докази, які є взаємоузгодженими між собою та відповідають фактичним обставинам зазначеного кримінального провадження.

Надавши об`єктивну правову оцінку дослідженим доказам, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та обґрунтовано кваліфікував його дії за кваліфікуючими ознаками: умисні середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , якого буде достатнього для його виправлення та попередження вчиненню інших кримінальних правопорушень, суд 1-ої інстанції врахував положення ст.ст. 50, 65 КК України та призначив обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України, а також, врахувавши те, що з моменту вчинення останнім злочину пройшло більше 5-ти років, обґрунтовано звільнив ОСОБА_7 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції в частині встановлення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, правової кваліфікації його дій та призначення покарання ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Аналізуючи посилання представника потерпілої на невідповідність визначеного судом 1-ої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди обставинам завдання шкоди, вимогам розумності та справедливості, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Вимоги ч. 1 ст. 128 КПК України передбачають, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

В свою чергу, згідно з положеннями ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Як передбачено ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У постанові ККС у складі ВС від 03.10.2019 у справі №709/1173/17 (провадження №51-875км19) зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Окремої уваги заслуговує правова позиція, викладена у постанові ККС у складі ВС від 23.03.2023 у справі №127/35822/21 (провадження №51-3909 км22), відповідно до якої системне тлумачення норм кримінального процесуального та цивільного законодавства України свідчить про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести у рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Так, проаналізувавши матеріали кримінального провадження, колегія суддів констатує, що факт заподіяння моральної шкоди цивільному позивачу потерпілій ОСОБА_9 від неправомірних дій цивільного відповідача обвинуваченого ОСОБА_7 знайшов повне підтвердження дослідженими у судовому засіданні доказами.

В той же час, суд 1-ої інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, зазначив, що діями обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку суду, потерпілій ОСОБА_9 була завдана моральна шкода в розмірі 5000 грн.

Апеляційний суд враховує, що визначення розміру грошового відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду, в той же час вважає, що визначена судом 1-ої інстанції сума стягнення на відшкодування моральної шкоди не відповідає принципам справедливості, розумності та виваженості.

Так, колегія суддів приймає до уваги, що в результаті вчиненого 28.02.2015 обвинуваченим ОСОБА_7 злочину потерпілій ОСОБА_9 були завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді закритої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку з забиттям потиличної області голови, внаслідок чого потерпіла в період часу з 03.03.2015 по 25.03.2015 перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні в КУ «Одеський обласний клінічний медичний центр» (т. 1, а.с. 141-143; т. 2, а.с. 125).

При цьому, отримана потерпілою ОСОБА_9 закрита черепно-мозкова травма ускладнилась розвитком гіпертензійно-лікворного синдрому з вегетативними кризами, стійкою цефалгією та гострою невротичною реакцією.

В подальшому, потерпіла ОСОБА_9 25.03.2015 була виписана із неврологічного відділення під нагляд лікаря-невролога поліклініки, із призначенням відповідного курсу медикаментозного лікування (т. 1, а.с. 143).

Відтак, на переконання колегії суддів, в даному випадку характер немайнових втрат потерпілої ОСОБА_9 був досить довготривалим, обсяг та характер фізичних та душевних страждань був достатньо глибоким, оскільки потерпіла тривалий час скаржилась на головні болі та нудоту, внаслідок чого характер отриманих нею травм, на переконання суду апеляційної інстанції, призвів до суттєвих вимушених змін у її житті.

В свою чергу, апеляційний суд зауважує на тому, що будь-яких даних, які б свідчили про стан здоров`я потерпілої ОСОБА_9 після проходження нею стаціонарного лікування, зокрема, звернень до лікаря, придбання відповідних медикаментів, призначених лікарем при виписці, тощо, представником потерпілої надано не було, що свідчить про те, що на теперішній час стан здоров`я потерпілої повністю відновлено.

Отже, враховуючи ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, завданих потерпілій ОСОБА_9 , їх тривалості та обсягу, а також часу та зусиль, необхідних для його відновлення, апеляційний суд доходить висновку про те, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. буде таким, що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Надаючи оцінку посиланням представника потерпілої стосовно безпідставної відмови судом в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 понесених потерпілою ОСОБА_9 витрат на правову допомогу, колегія суддів зауважує на наступному.

Так, витрати на правову допомогу, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України, відносяться до процесуальних витрат.

В свою чергу, ч. 1 ст. 124 КПК України передбачає, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Окремої уваги заслуговує правова позиція, викладена в постанові ККС у складі ВС від 01.11.2022 у справі №402/14/21 (провадження № №51-6130км21), відповідно до якої положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК України (ст. 118). Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 КПК України (ст. 128). Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням. Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження.

Окрім того, в цьому контексті суд апеляційної інстанції вважає за можливе застосувати правові висновки, викладені в постанові ККС у складі ВС від 27.10.2022 у справі №753/10228/20 (провадження №51-5868км21), згідно якої, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.

Адвокат повинен надати розрахунок вартості правових послуг, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правової допомоги в кримінальному провадженні. Перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись таким розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги).

При цьому, суд касаційної інстанції у вищезгаданій постанові також дійшов висновку про те, що квитанцію про сплату адвокатських послуг, яка не оформлена у встановленому законом порядку та зі змісту якої неможливо встановити, хто саме сплатив суму адвокатських послуг, не можна визнати належним доказом.

В обґрунтування заяви про стягнення процесуальних витрат витрат на правову допомогу представник потерпілої ОСОБА_10 посилається на те, що розмір витрат, понесених потерпілою на правову допомогу відповідно до Договору б/н від 15.10.2015, на сьогоднішній день складає 94 000 грн. (т. 2, а.с. 202-205).

При цьому, до поданої заяви були долучені копії додаткових угод №1 від 19.10.2015 та №2 від 15.10.2018 до договору про надання правової допомоги, а також копії актів надання послуг за період часу з жовтня 2015 року по грудень 2022 року (т. 2, а.с. 210-217).

На підставі викладеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції стосовно того, що потерпілою ОСОБА_9 на підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу не було надано відповідних документів, які б підтверджували факт оплати гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, зокрема, квитанцій до прибуткового касового ордеру, платіжних доручень з відміткою банку або інших банківських документів, тощо.

Відтак, потерпілою ОСОБА_9 не було підтверджено належними доказами фактичне понесення нею процесуальних витрат на правову допомогу в зазначеному кримінальному провадженні, внаслідок чого підстави для задоволення її цивільного позову в цій частині відсутні.

Посилання представника потерпілої на судову практику КАС у складі ВС при стягненні процесуальних витрат на правову допомогу в даному випаку не є релевантними, оскільки стосується правовідносин у сфері адміністративного права, тобто у сфері публічно-правових відносин, в той час як питанню вирішення процесуальних витрат на правову допомогу в кримінальному провадженні присвячена численна вищезгадана судова практика, відповідно до якої стягненню підлягають лише документально підтверджені витрати.

Підсумовуючи все вищевикладене у своїй сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що вирок суду 1-ої інстанції підлягає відповідній зміні в частині вирішення цивільного позову, зокрема, цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 в частині стягнення моральної шкоди необхідно задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 в якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 50 000 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення

За таких обставин, апеляційна скарга представника потерпілої підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок суду відповідній зміні в частині вирішення цивільного позову, з мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 128, 370, 404, 405, 407, 408, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_10 , в інтересах потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 05.12.2023, яким ОСОБА_7 визнаний винуватиму вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України змінити, в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 , в частині стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4