Дата документу 24.04.2024 Справа № 333/1905/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1905/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/471/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 286-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 листопада 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Горішні Плавні Кременчуцького району Полтавської області, українець, громадянин України, маючий неповну вищу освіту, одружений, маючий на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та йому призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили обрано у вигляді домашнього арешту.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 3775 грн. 60 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, за наступних обставин.

21 листопада 2022 року, приблизно о 16.45 годині, водій ОСОБА_7 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, керуючи автомобілем «Opel Astra» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині вул. Космічної зі сторони вул. Олександра Говорухи в напрямку вул. Городньої в м. Запоріжжі зі швидкістю не менш, ніж 66,83 км/год., що перевищує максимально допустиму швидкість руху в населеному пункті м. Запоріжжя - 50 км/год. В цей час, на нерегульований пішохідний перехід, який розташований через проїжджу частину вул. Космічної в районі перехрестя з вул. Радіо та позначений дорожнім знаком - «5.38.1» ПДР України і дорожньою розміткою - 1.14.2 ПДР України, вийшов пішохід ОСОБА_9 , який розпочав перетин вищевказаної проїжджої частини, рухаючись справа-наліво по ходу руху автомобіля «Opel Astra» реєстраційний номер НОМЕР_1 . Під час руху водій ОСОБА_7 , наближаючись до вищевказаного нерегульованого пішохідного переходу, у зв`язку зі зниженням уваги і реакції, а так само порушенням координації дій, викликаних вживанням наркотичних речовин, маючи можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_9 , а також маючи об`єктивну можливість уникнути на нього наїзду шляхом своєчасного застосування мір гальмування керованого ним автомобіля, відповідних заходів для зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив, внаслідок чого виїхав на вказаний пішохідний перехід, де передньою частиною кузова керованого ним транспортного засобу скоїв наїзд на останнього.

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 2.9-А, 12.4, 12.9, 18.1, Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:

п.2.9 Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

п.12.4.: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;

п.12.9.: «Водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлені дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил»;

п.18.1.: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.18.1 ПДР України з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП. В результаті даної ДТП пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому верхньої третини тіла лівої малогомілкової кістки, яке кваліфікується як тілесне ушкодження середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні (21 день).

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він вчинив необережний злочин, визнав свою провину у повному обсязі, щиросердно розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, добросовісно виконував процесуальні обов`язки на досудовому слідстві та під час судового розгляду, добровільно сплатив завдану майнову шкоду, вперше притягається до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, має на утриманні малолітню дитину, одружений, має міцні соціальні зв`язки, допомагає своїй матері після загибелі батька на війні.

Крім того, він повністю усвідомив наслідки свого діяння, зробив для себе відповідні висновки, неодноразово просив вибачення за скоєне, а потерпілий не має до нього жодних претензій.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити йому із застосуванням ст. 69 КК України покарання у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, а в іншій частині вирок залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу без доповнень та просив її задовольнити.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що суд призначив обвинуваченому покарання, яке явно не відповідає даним про його особу та обставинам справи. Крім того, суд не врахував засади призначення покарання, яке є надмірним для його виправлення та перевиховання. Вважав, що в даному випадку у суду були всі підстави для застосування ст. 69 КК України.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що підстави для застосування ст. 69 КК України відсутні, оскільки наявні пом`якшуючі покарання обставини свідчать лише про можливість призначення обвинуваченому покарання в мінімальних межах санкції.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286-1 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів; визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відшкодування шкоди потерпілому за обставини, що пом`якшують покарання; встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, офіційно працевлаштований, одружений, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Також суд першої інстанції врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 , сідаючи за кермо транспортного засобу в стані наркотичного сп`яніння, не міг не розуміти значення своїх дій та мав можливість передбачити їх негативні наслідки.

Разом з тим, колегія суддів також враховує і те, що обвинувачений ОСОБА_7 , самовпевнено та безвідповідально керуючи транспортним засобом, грубо порушив 4 пункти Правил дорожнього руху України, чим наражав оточуючих на небезпеку, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у заподіяння потерпілому ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі, і підстави для застосування ст. 69 КК України до вказаного покарання відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 286-1 КК України ОСОБА_7 було призначено покарання в мінімальних межах санкції статті, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на конкретні обставини, ступінь тяжкості та наслідки вчиненого кримінального правопорушення, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж у виді 1 року позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, яке, на переконання колегії суддів, не є несправедливим через суворість.

Крім того, висновок суду першої інстанції про недопустимість застосування ст. 69 КК України за вказаних обставин вчинення кримінального правопорушення узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року по справі № 334/1495/22 (провадження № 51-1463 км 23).

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції повного визнання вини, щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування потерпілому шкоди, позитивної характеристики за місцем проживання, наявності стійких соціальних зв`язків, дружини та малолітньої дитини на утриманні, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому за ч. 1 ст. 286-1 КК України, покарання в мінімальних межах санкції.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 листопада 2023 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4