Номер провадження: 11-кп/813/118/24
Справа № 521/504/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченої - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Першого заступника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 23.02.2021 у кримінальному провадженні №0000289 від 06.10.2020 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Голень, Єдинецького району, Республіки Молдови, громадянки України, з середньою освітою, не заміжньої, працюючої реалізатором на «Новому ринку» в м. Одесі, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 149, ч. 2 ст. 149 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватою у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 149, ч. 2 ст. 149 КК України та призначено їй покарання:

- за ч. 1 ст. 149 КК України - у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки;

- за ч. 2 ст. 149 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна, яке є її власністю.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання, більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна, яке є її власністю.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом 3 (трьох) років не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки.

Відповідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці у ОСОБА_8 , за попередньою змовою із невстановленою розслідуванням особою на ім`я ОСОБА_13, яка перебуває в м. Стамбул, Турецька Республіка, та матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, з корисливих мотивів виник злочинний умисел, спрямований на вербування кількох людей, переміщення їх на територію м. Стамбул, Турецька Республіка, з метою сексуальної експлуатації, з використанням уразливого стану останніх.

На виконання злочинного умислу, ОСОБА_8 , маючи контакти особи на ім`я ОСОБА_13, який займається звідництвом та сутенерством у м. Стамбул, Турецької Республіки, знаючи, що ОСОБА_10 , знаходиться у скрутному матеріальному становищі, приблизно у серпні 2020 року, за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_3 , завербувала ОСОБА_10 , з метою її сексуальної експлуатації, запропонувала роботу у сфері надання сексуальних послуг, пообіцявши останній заробітну плату у розмірі 15 000 - 20 000 гривень за тиждень, частину з якої необхідно буде передавати сутенеру, який знаходиться на території Турецької Республіки.

ОСОБА_10 , перебуваючи у скрутному матеріальному положенні, надала свою згоду ОСОБА_8 на працевлаштування в сфері надання сексуальних послуг у Турецькій Республіці. В подальшому, ОСОБА_10 , на вимогу ОСОБА_8 , надіслала їй копії сторінок закордонного паспорту з метою оформлення проїзних документів.

Окрім цього, невстановлена досудовим розслідуванням особа, на ім`я ОСОБА_13, що займається звідництвом та сутенерством у м. Стамбулі, який за попередньою змовою з ОСОБА_8 , придбав та надіслав ОСОБА_10 з власного мобільного телефону № НОМЕР_1 авіаквиток сполученням Одеса - Стамбул.

14.09.2020 ОСОБА_8 разом з ОСОБА_10 прибула до Міжнародного Аеропорту «Одеса», що розташований за адресою: м. Одеса, Центральний Аеропорт, де ОСОБА_10 перетнула державний кордон України та вилетіла до Стамбулу, де її зустріла невстановлена досудовим розслідуванням особа, на ім`я ОСОБА_13, матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, де за вказівкою ОСОБА_13 надавала сексуальні послуги за грошову винагороду.

Крім цього, встановлено, що у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці у ОСОБА_8 , за попередньою змовою із невстановленою розслідуванням особою на ім`я ОСОБА_13, яка перебуває в м. Стамбул, Турецька Республіка, та матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, з корисливих мотивів виник злочинний умисел, спрямований на вербування кількох людей, переміщення їх на територію м. Стамбул, Турецька Республіка, з метою сексуальної експлуатації, з використанням уразливого стану останніх.

На виконання злочинного умислу, ОСОБА_8 , діючи повторно, маючи контакти особи на ім`я ОСОБА_13, який займається звідництвом та сутенерством у м. Стамбул, Турецької Республіки, знаючи, що ОСОБА_11 знаходиться у скрутному матеріальному становищі, 29.09.2020 року, приблизно о 12 годині 00 хвилин, за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_3 , завербувала ОСОБА_11 , з метою її сексуальної експлуатації, запропонувала роботу у сфері надання сексуальних послуг, пообіцявши останній заробітну плату у розмірі 15000 - 20000 гривень за тиждень, частину з якої необхідно буде передавати сутенеру, який знаходиться на території Турецької Республіки.

ОСОБА_11 , перебуваючи у скрутному матеріальному положенні, надала свою згоду ОСОБА_8 на працевлаштування в сфері надання сексуальних послуг у Турецькій Республіці. В подальшому, ОСОБА_11 , на вимогу ОСОБА_8 , надіслала їй копії сторінок закордонного паспорту з метою оформлення проїзних документів.

Після цього, 09.11.2020 року ОСОБА_8 з власного мобільного номеру № НОМЕР_2 надіслала ОСОБА_11 авіаквиток з датою вильоту на 12.11.2020, о 21 годині 50 хвилин сполученням Одеса-Стамбул, який придбала невстановлена досудовим розслідуванням особа, на ім`я ОСОБА_13, що займається звідництвом та сутенерством у м. Стамбулі Турецької Республіки.

Окрім цього, невстановлена досудовим розслідуванням особа, на ім`я ОСОБА_13, що займається звідництвом та сутенерством у м. Стамбулі, який за попередньою змовою з ОСОБА_8 , придбав та надіслав ОСОБА_11 з власного мобільного телефону № НОМЕР_1 аналогічний авіаквиток сполученням Одеса-Стамбул.

Крім цього, встановлено, що у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці у ОСОБА_8 , за попередньою змовою із невстановленою розслідуванням особою на ім`я ОСОБА_13, яка перебуває в м. Стамбул, Турецька Республіка, та матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, з корисливих мотивів виник злочинний умисел, спрямований на вербування кількох людей, переміщення їх на територію м. Стамбул, Турецька Республіка, з метою сексуальної експлуатації, з використанням уразливого стану останніх.

На виконання злочинного умислу, ОСОБА_8 , діючи повторно, маючи контакти особи на ім`я ОСОБА_13, який займається звідництвом та сутенерством у АДРЕСА_4 , знаючи, що ОСОБА_12 знаходиться у скрутному матеріальному становищі у зв`язку з необхідністю лікування брата, 05.11.2020 року, приблизно о 12 годині 10 хвилин, за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_3 , завербувала ОСОБА_12 з метою її сексуальної експлуатації, запропонувала роботу у сфері надання сексуальних послуг, пообіцявши останній заробітну платню у розмірі 200-250 доларів США за день, частину з якої необхідно буде передавати сутенеру, який знаходиться на території Турецької Республіки.

ОСОБА_12 , перебуваючи у скрутному матеріальному положенні, надала свою згоду ОСОБА_8 на працевлаштування в сфері надання сексуальних послуг у Турецькій Республіці. В подальшому, ОСОБА_12 на вимогу ОСОБА_8 надіслала їй копії сторінок закордонного паспорту з метою оформлення проїзних документів.

Після цього, 09.11.2020 року, ОСОБА_8 з власного мобільного номеру № НОМЕР_2 надіслала ОСОБА_12 авіаквиток з датою вильоту на 12.11.2020 року о 21 годині 50 хвилин на ім`я ОСОБА_12 сполученням Одеса - Стамбул, який придбала невстановлена досудовим розслідуванням особа на ім`я ОСОБА_13, що займається звідництвом та сутенерством у м. Стамбулі Турецької Республіки.

Окрім цього, невстановлена досудовим розслідуванням особа на ім`я ОСОБА_13, що займається звідництвом та сутенерством у м. Стамбулі, який за попередньою змовою з ОСОБА_8 , придбав та надіслав ОСОБА_12 з власного мобільного телефону № НОМЕР_1 аналогічний авіаквиток на ім`я ОСОБА_12 .

Так, 12.11.2020 року, о 17 годині 45 хвилин, ОСОБА_8 разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , викликала останнім таксі до Міжнародного Аеропорту «Одеса», що розташований за адресою: м. Одеса, Центральний Аеропорт, маючи намір на переміщення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до Турецької Республіки.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції Перший заступник Київської міської прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи вирок в частині доведеності виниОСОБА_8 та кваліфікацію її дій, ставить питання про призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції помилково зроблений висновок, що обвинувачена скоїла злочин в умовах скрутного матеріального становища, оскільки вона вчиняла вербування жінок з метою їх перевезення за кордон з метою сексуальної експлуатації тричі, в різні проміжки часу, що свідчить про сукупність особливо тяжких кримінальних злочинів. Також вказує, що судом першої інстанції безпідставно зазначено у вироку щодо щирого каяття обвинуваченої, оскільки остання не надала органам розслідування інформацію про своїх співучасників, яка б сприяла їх відкриттю та притягненню до відповідальності. Крім того, судом першої інстанції не обґрунтовано не застосовано до обвинуваченої додаткове покарання у вигляді конфіскації належного їй на праві власності майна.

Посилаючись на такі доводи, прокурор ОСОБА_9 просить дослідити матеріали кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченої, скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання:

- за ч. 1 ст. 149 КК України - у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 149 КК України - у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання, більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією майна. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Заслухавши: суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, обвинувачену та її захисника, які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Статтею 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_8 в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального, кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до оскаржуваного вироку суду першої інстанції та журналу судового засідання обвинувачена ОСОБА_8 свою провину в пред`явленому їй обвинуваченні визнала повністю, надала пояснення та повністю підтвердила обставини інкримінованих їй кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 149, ч. 2 ст. 149 КК України. У зв`язку з чим, кримінальне провадження розглянуто у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України, порядок якого та наслідки були належним чином роз`яснено учасникам судового провадження.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 149 КК України - вербування та переміщення людини, за попередньою змовою групою осіб, з метою експлуатації, з використанням уразливого стану потерпілої та за ч. 2 ст. 149 КК України - вербування та переміщення кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, з метою експлуатації, з використанням уразливого стану осіб, вчиненому повторно.

Щодо доводів сторони обвинувачення про невідповідність призначеного обвинуваченій ОСОБА_8 покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та її особі, колегія суддів вважає, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Як убачається з положень ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання обвинуваченої призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.

Призначаючи покарання обвинуваченій, суд першої інстанції зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винної, її вік та соціальне положення, стан здоров`я, те що особа осудна, працездатна, за місцем мешкання характеризується позитивно, на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, вперше притягується до кримінальної відповідальності, повне визнання вини, скоєння кримінальних правопорушень в сілу тяжкого матеріального становища, відсутність тяжких наслідків, відсутність у потерпілих жодних претензій матеріального та морального характеру, думку потерпілих, які просили призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Відповідно до ст. 66 КК України до обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченій, суд відніс щире каяття.

Згідно ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.

Саме вказані обставини дали суду першої інстанції підстави для висновку, що обвинуваченій ОСОБА_8 необхідно призначити покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, більш суворим та остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна, з застосуванням положень ст. 75 КК України, звільнивши обвинувачену від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки з покладенням на неї відповідних обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням вищезазначених обставин, що пом`якшують покарання, відсутності обставин, що обтяжують покарання, у тому числі, фактичних обставин кримінального провадження, повне визнання обвинуваченої вини, щире каяття, даних про особу обвинуваченої, думку потерпілих щодо покарання, застосування судом положень ст. 75 КК України відносно обвинуваченої ОСОБА_8 є обґрунтованим та справедливим.

Разом з тим, апеляційний суд не приймає до уваги доводи сторони обвинувачення щодо відсутності щирого каяття ОСОБА_8 з огляду на таке.

Щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, бажанні виправити наслідки вчиненого та у прийнятті рішення не вчиняти кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд приймає до уваги, що ОСОБА_8 свою вину у вчиненому злочині повністю визнала, у розшук не оголошувалась, з моменту вчинення злочину не притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, кримінальне провадження розглянуто за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України, осудила свої дії та неодноразово просила пробачення у потерпілих, потерпілі претензій морального та матеріального характеру до обвинуваченої не мають та просили суд призначити покарання обвинуваченої не пов`язане з позбавленням волі, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до переконання про те, що у вказаному провадженні суд першої інстанції обґрунтовано визнав щире каяття обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченої.

Разом з тим, колегія суддів також враховує, що в суді першої інстанції прокурор, який брав участь у судовому засіданні з урахувань обставин, які саме пом`якшують покарання обвинуваченій просив суд призначити покарання останній з застосуванням ст. 75 КК України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора не містить достатнього обґрунтування на підтвердження того, що призначене особі покарання є явно несправедливим через м`якість, а тому доводи апеляційної скарги щодо м`якості призначеного обвинуваченій ОСОБА_8 покарання є такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а призначене покарання обвинуваченій є вмотивованим, таким, що узгоджується із принципами справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.

Отже, колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону під час розгляду справи та постановлення вироку суду, а тому вважає, що ухвалений по справі вирок відносно ОСОБА_8 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає - залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись статтями 24, 370, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Першого заступника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 23.02.2021, у кримінальному провадженні №0000289 від 06.10.2020 відносно ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 149, ч. 2 ст. 149 КК України- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4