Справа № 307/94/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25.04.2024 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/134/24 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 23.02.2024.
Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 про повернення речового доказу в даному кримінальному провадженні, а саме державного акта на право приватної власності на землю, серії IV ЗК № 039300, виданого на ім`я ОСОБА_7 , який згідно ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 09.02.2024 постановлено зберігати в матеріалах кримінального провадження.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 просить ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 23.02.2024 скасувати та постановити нову ухвалу, якою речовий доказ державний акт на право приватної власності на землю серії IV ЗК № 039300, виданий на ім`я ОСОБА_7 , повернути власнику. В обґрунтування апеляційної скарги адвокат ОСОБА_9 вказує на те, що органом досудового розслідування встановлено тільки те, що ОСОБА_8 , у невстановленому місці та у невстановлений час здійснив підробку державного акту на право приватної власності на землю, серії IV ЗК № 039300 від 11.03.1999 шляхом його підписання, достовірно знаючи, що у 1999 році він не був головою селищної ради. При цьому звертає увагу на те, що законність
процедури видачі державного акту доведена рішенням Апеляційного суду Закарпатської області 27.11.2013, яке залишено без змін ухвалою Верховного суду України від 21.04.2016. В даних судових рішеннях також спростовано висновки судової земельно-технічної експертизи, проведеної в рамках даного кримінального провадження та на які посилався прокурор в обвинувальному акті, вказуючи, що акт виданий з порушенням інструкції про складання таких актів та наявні накладення на суміжні земельні ділянки. Експерти проводили дослідження без урахування вказаних судових рішень, якими скасовано акти на землю суміжних землекористувачів, зокрема ОСОБА_10 , якому видали державний акт без рішення селищної ради, що і було підставою його скасування. В матеріалах кримінального провадження відсутні докази про вчинення ОСОБА_8 підробки державного акту, який до того ж свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав, про що зазначив у клопотанні про закриття кримінального провадження. Суд першої інстанції на вказані обставини не звернув уваги та безпідставно не повернув власнику його майно - державний акт на право приватної власності на землю, серії IV ЗК № 039300 від 11.03.1999, яке було визнано речовим доказом, після закриття кримінального провадження.
Судове провадження розглядається за відсутності обвинуваченого, захисника, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_5 , яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження та оцінивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.
За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ґрунтуватись на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин провадження в їх сукупності, з дотриманням вимог щодо кримінального та кримінального процесуального закону.
Під час апеляційного розгляду колегією суддів установлено, що ухвала Тячівського районного суду Закарпатської області від 23.02.2024 вимогам ст. 370 КПК України відповідає.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 09.02.2024 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , несудимий, звільнений від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 358 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо нього відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрито. Цією ж ухвалою в порядку ст. 100 КПК України судом вирішено питання речових доказів та постановлено речовий доказ: державний акт на право приватної власності на землю, серії IV ЗК № 039300, виданий на ім`я ОСОБА_7 , зберігати в матеріалах кримінального провадження.
12.02.2024 ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про повернення йому наявного в матеріалах кримінального провадження документа - державного акта на право приватної власності на землю, серії IV ЗК № 039300, виданого на ім`я ОСОБА_7 , проте оскаржуваним рішенням від 23.02.2024 у його задоволенні відмовлено.
Вказане рішення мотивоване тим, що питання щодо речового доказу, а саме: державного акту на право приватної власності на землю, серії IV-ЗК № 039300, виданого на ім`я ОСОБА_7 , вирішено ухвалою від 09.02.2024, якою постановлено такий зберігати в матеріалах кримінального провадження. Також констатовано, що державний акт, який ОСОБА_7 просить повернути, за змістом обвинувального акта, є однією з ознак об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_8 .
Зазначені обставини покладені судом першої інстанції в обґрунтування мотивів прийнятого рішення про відмову в задоволенні клопотання про повернення речового доказу.
Враховуючи вимоги і доводи апеляційної скарги, правову позицію, висловлену в ухвалі суду про закриття кримінального провадження від 09.02.2024 та в оскаржуваній ухвалі від 23.02.2024, колегія суддів приходить до такого висновку.
Пунктом 14 частини 1 статті 537 КПК України встановлено, що суд має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Вирішення питання про речові докази у кримінальному провадженні нерозривно пов`язано з примусовим обмеженням або позбавленням права власності особи, а тому гарантією забезпечення цього конституційного права особи та попередження незаконного та необґрунтованого його обмеження чи припинення є обов`язкове дотримання належної правової регламентації підстав та порядку вирішення зазначеного питання.
З урахуванням специфіки речових доказів, законодавець приділяє їм підвищену увагу, закріплюючи поняття речових доказів, перелік їх видів за зв`язком із подією кримінального правопорушення, способи збирання речових доказів стороною обвинувачення, строки і порядок їх зберігання, способи і порядок вирішення питання про них тощо.
Способи вирішення долі речових доказів обумовлені їх видами, що виділяються за критерієм зв`язку речових доказів із подією кримінального правопорушення (за винятком речових доказів зазначених у п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК України, способи вирішення долі яких залежать від особливих властивостей самих речових доказів та їх вартості). Забезпечення недоторканності права власності у ході вирішення питання про долю речових доказів і спеціальну конфіскацію зумовлює обґрунтованість законодавчого підходу щодо визнання пріоритету повернення речових доказів власнику (законному володільцю) перед іншими способами вирішення їх долі. Щодо низки речових доказів законодавець закріплює повноваження застосувати один з передбачених способів вирішення їх долі, вибір конкретного з яких покладається на розсуд суду та здійснюється ним залежно від обставин кримінального провадження.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 , колегія суддів суд враховує таке.
Частиною 3 статті 100 КПК України зокрема визначено, що документ повинен зберігатися протягом усього часу кримінального провадження.
Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили (ч. 9 ст. 100 КПК).
Згідно з нормою пункту 7 частини 9 статті 100 КПК України документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.
Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, а саме у підробленні іншого офіційного документа (державного акту на право приватної власності на землю, серії IV-ЗК № 039300), який видається установою і який надає право, з метою використання його іншою особою.
Разом з тим, як зазначалось, ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 09.02.2024 ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 358 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо нього відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрито. Цією ж ухвалою в порядку ст. 100 КПК України судом вирішено питання речового доказу, про повернення якого ставиться питання адвокатом ОСОБА_6 .
У частині 3 статті 100 КПК України зазначено, що за клопотанням володільця документа слідчий, прокурор, суд можуть видати копії цього документа, за необхідності - його оригінал, долучивши замість них до кримінального провадження завірені копії.
Отже вказана норма містить умовну вимогу до клопотання про надання оригіналу документа, який повинен зберігатися в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання, а саме обґрунтування необхідності отримання оригіналу документа на підтвердження наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру, оскільки вирішення питання про повернення оригіналу документа, доля якого вже вирішена відповідним рішенням суду, може призвести до фактичної зміни раніше ухваленого рішення в цій частині.
Разом з тим, видача оригіналів документів, які визнані речовими доказами у кримінальному провадженні є правом, а не обов`язком суду, а тому, враховуючи та оцінюючи сукупністю всіх чинників у даному кримінальному провадженні при вирішенні питання повернення оригіналу документу, який фактично є предметом вчинення кримінального правопорушення, посилання адвоката ОСОБА_6 на безпідставність висновку суду першої інстанції з огляду на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази про вчинення ОСОБА_8 підробки державного акту, який до того ж свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав, ґрунтуються виключно на власному трактуванні обставин кримінального провадження та відповідних положень КПК України.
Таким чином доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_9 про незаконність й необґрунтованість оскаржуваної узвали суду від 23.02.2024 з огляду на положення ст. 100 КПК України, згідно яких доказ у кримінальному провадженні
повинен бути як найшвидше повернутий володільцю, крім випадків передбачених ст. 160-166, 170-174 КПК України, та вказаний вище документ необхідний для підтвердження права власності є неспроможними та не підлягають задоволенню.
В апеляційній скарзі містяться також інші аргументи, які не потребують детального аналізу колегії суддів та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні при вирішення питання щодо правомірності прийнятого судом рішення про відмову у задоволенні клопотання про повернення оригіналу речового доказу.
При цьому суд уважає за необхідне зазначити, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 6§1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди надавати підстави для винесення рішень, однак не передбачає детальної відповіді на кожний аргумент (VandeHurk v. theNetherlands, 19 April 1994, §61), проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені (Boldea v. Romania, 15 February 2007§30). При цьому міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09.12.1994, № 303-A, § 29; рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява № 4909/04, § 58).
Відтак, під час постановлення оскаржуваної ухвали судом дотримано передбачені кримінальним процесуальним законодавством вимоги, порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали, в тому числі за вимогами та обставинами, викладеними в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає залишенню без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення.
При прийнятті рішення колегія суддів також, враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; що під час апеляційного розгляду стороною захисту не заявлялось клопотань щодо приєднання до матеріалів судового провадження доказів (документів), які б могли вплинути на висновки суду; а також положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги.
Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 424, 537, 539 КПК, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 23.02.2024 про відмову в задоволенні клопотання про повернення речового доказу. - без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді