Номер провадження: 11-сс/813/671/24
Справа № 509/1986/24 1-кс/509/311/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

підозрюваного ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 квітня 2024 року, про застосування до підозрюваного ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000548 від 06.11.2023, за ознаками складів кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307; ч.3 ст.307; ч.3 ст.311; ч.2 ст.313; ч.1 ст.317 КК України- ,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 квітня 2024 року задоволено клопотання слідчого СВ відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №2 ГУ ОСОБА_11 , та до ОСОБА_10 підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307; ч.3 ст.307; ч.3 ст.311; ч.2 ст.313; ч.1 ст.317 КК України, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 04 червня 2024 року, без визначення розміру застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просила оскаржену ухвалу скасувати та застосувати відносно ОСОБА_10 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , або визначити розмір застави у розмірі 80 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що до клопотання слідчого не додано жодних доказів на підтвердження ризиків, на які посилається сторона обвинувачення.

Захисник зазначила, що підозрюваний має дружину та дитину, що свідчить про наявність у нього міцних соціальних зв`язків та відсутність підстав для переховування.

Захисник ОСОБА_9 просила оскаржену ухвалу скасувати та застосувати відносно ОСОБА_10 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що підозра ОСОБА_10 необґрунтована, а ризики відсутні.

Тяжкість можливого покарання не може бути підставою застосування найбільш суворого запобіжного заходу.

Захисник зазначила, що підозрюваний має дружину та дитину, раніше не судимий, пішов добровольцем до ТРО, має позитивну характеристику, пройшов ВЛК та має намір служити в ЗСУ.

Позиції учасників апеляційного розгляду

Захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також підозрюваний ОСОБА_10 підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила залишити оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 2 ст. 313, ч. 1 ст. 317 КК України є обґрунтованою.

Так, обґрунтованість підозри ОСОБА_10 підтверджується долученими до клопотання слідчого доказами, зокрема: протоколом допиту свідка ОСОБА_12 від 08.02.2024; протоколом обшуку у ОСОБА_13 за місцем мешкання від 27.02.2024; протоколом обшуку у ОСОБА_10 в приміщенні гаражу від 27.02.2024; протоколом обшуку у ОСОБА_10 в автомобілі «Тойота Камри» від 27.02.2024; протоколом тимчасового доступу до речей та документів матеріалів провадження від 01.03.2024; протоколом тимчасового доступу до речей та документів інформації ТОВ «Нова пошта» від 06.03.2024; протоколом огляду мобільного телефону ОСОБА_10 від 07.03.2024; протоколом огляду мобільного телефону ОСОБА_13 від 08.03.2024; висновком експертизи наркотичних засобів №СЕ-19/116-24/3805-НЗПРАП від 11.03.2024; висновком експертизи наркотичних засобів №СЕ-19/116-24/3801-НЗПРАП від 12.03.2024; протоколом допиту свідка ОСОБА_14 від 13.03.2024; протоколом допиту свідка ОСОБА_15 від 15.03.2024; висновком експертизи наркотичних засобів №СЕ-19/116-24/3803-НЗПРАП від 18.03.2024; висновком експертизи наркотичних засобів №СЕ-19/116-24/3804-НЗПРАП від 18.03.2024; висновком експертизи наркотичних засобів №СЕ-19/116-24/3840-НЗПРАП від 18.03.2024; висновком експертизи наркотичних засобів №СЕ-19/116-24/3870-НЗПРАП від 19.03.2024; висновком експертизи наркотичних засобів №СЕ-19/116-24/3800-НЗПРАП від 21.03.2024; висновком експертизи наркотичних засобів №СЕ-19/116-24/3802-НЗПРАП від 21.03.2024; висновком товарознавчої експертизи № 1738/24 від 29.03.2024, іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування зазначені докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч. 2 ст. 313, ч. 1 ст. 317 КК України. При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Ураховуючи наведене, ОСОБА_10 обґрунтовано підозрюється у вчиненні, в тому числі особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 9 до12 років з конфіскацією майна.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_10 у разі доведеності його вини, існує ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про існування ризику незаконного впливу підозрюваним ОСОБА_10 на свідків, оскільки станом на теперішній час триває досудове розслідування.

Апеляційний суд зазначає, що ризик незаконного впливу на свідків об`єктивізується з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками, у кримінальному провадженні, а саме, спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). Тобто ризик впливу на потерпілу та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Крім того, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок слідчого судді про існування ризику, передбаченого п. 5) ч. 1 ст.177 КПК України: ОСОБА_10 може вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки він непрацевлаштований та підозрюється у вчиненні злочинів у сфері обігу наркотичних речовин з метою збуту.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_10 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг захисників про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність застосування до підозрюваного ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Обставини, передбачені ч.2 ст.183 КПК України, які могли бути перешкодою для застосування відносно підозрюваного ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею встановлені не були.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що на теперішній час існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги доводи захисника про наявність у підозрюваного постійного місця проживання, сім`ї, раніше не судимий, має позитивну характеристику та має намір служити в ЗСУ однак, з огляду на обставини кримінальних правопорушень, вчинення яких інкримінується ОСОБА_10 , вважає, що зазначені соціальні фактори не спростовують викладені в ухвалі висновки слідчого судді та не можуть бути достатніми підставами, які можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Крім того, вказані обставини не стали тими стримуючими факторами щодо невчинення ОСОБА_10 незаконних протиправних дій в сфері незаконного обігу наркотичних засобів.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про необхідність визначення ОСОБА_10 розміру застави, апеляційний суд вважає необґрунтованими, з таких підстав.

Так, слідчим суддею вірно враховано, що відповідно до п.5) ч.4 ст.183 КПК суд має право не визначати розмір застави, оскільки вказаною нормою закону передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Враховуючи, що ОСОБА_10 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307; ч.3 ст.307; ч.3 ст.311; ч.2 ст.313; ч.1 ст.317 КК України, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку не визначати розмір застави.

Апеляційний суд констатує, що законодавцем визначено право, а не обов`язок суду на визначення розміру застави в кримінальному провадження щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що вказані злочини в сфері незаконного обігу наркотичних засобів мають високу суспільну небезпечність, яка визначається, насамперед, поширенням та згубним впливом наркоманії і токсикоманії на свідомість психічно нестійких людей, їх мораль і спосіб життя, що призводить до поступового занепаду, деградації особистості. Цим явищам притаманний надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками не лише для здоров`я конкретної особи, а й для здоров`я населення, економіки та суспільства в цілому, а тому з метою нівелювання існуючих ризиків, зокрема переховування від суду та уникнення можливого покарання, існують достатні підстави для подальшого застосування найсуворішого запобіжного заходу, що забезпечить судовий розгляд кримінального провадження та слугуватиме виконанню його завдань (ст.2 КПК).

Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" від 26.06.1991 року у своєму рішенні вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

Щодо інших доводів апеляційних скарг захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про незаконність оскарженої ухвали слідчого судді апеляційний суд враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

НОМЕР_1 ) ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).

За таких обставин, доводи захисників про наявність підстав для застосування до ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою є необґрунтованими, а слідчий суддя дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, що є необхідним та достатнім для забезпечення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційних скарг захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 квітня 2024 року, якою до ОСОБА_10 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.3 ст.307, ч.3 ст.311, ч.2 ст.313, ч.1 ст.317 КК України, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 04 червня 2024 року, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4