КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

власника майна ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27 грудня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києвавід 27.12.2023 задоволено клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , подане в рамках кримінального провадження № 0003227 від 21.05.2020 та накладено арешт на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , із забороною на час досудового розслідування користування, розпоряджання та відчуження вказаного майна будь-якими особами і будь-яким чином.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити ухвалу слідчого судді в частині заборони на час досудового розслідування користуватися квартирою АДРЕСА_1 , будь-яким особам та будь-яким чином.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначав, що ОСОБА_7 у передбачений законом спосіб набула право власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2022, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8

____________________________________________________________________________

Справа 756/16625/23 Слідчий суддя - ОСОБА_9

Апеляційне провадження № 11-сс/824/2598/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1 .

Після набуття права власності на квартиру ОСОБА_7 зроблено ремонт, облаштовано меблями та санітарно-технічним обладнанням, з метою постійного проживання у цій квартирі.

Накладений у даному кримінальному провадженні такий захід забезпечення як арешт квартири із забороною власнику користування нерухомим майном будь-яким способом та будь-яким чином, не може сприяти швидкому, повному та неупередженому розслідуванню у кримінальному провадженні та не забезпечує «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав ОСОБА_7 .

На переконання апелянта, заборона користування квартирою порушує принцип розумності та співрозмірності обмеження права власності із завданнями кримінального провадження.

Жодних відомостей, фактів та доказів, які підтверджують наявності у арештованого майна ознак, передбачених ч. 4 ст. 170 КПК України не встановлено, а тому на думку апелянта, у кримінальному провадженні відсутні дані, які б виправдовували подальше втручання у володіння квартирою ОСОБА_7 у вигляді заборони користування квартирою, оскільки прокурором не доведено необхідність та наявність підстав саме такого заходу забезпечення кримінального провадження або наявність потреб досудового розслідування у забороні користування цією квартирою, яку ОСОБА_7 придбала на законних підставах.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення власника майна ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, СВ Оболонського управління поліції ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0003227 від 21.05.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 365-2, ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190 ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 190 КК України.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що група осіб, у невстановлений час та місці, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, за попередньою змовою, незаконно заволоділи квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві приватної власності належала ОСОБА_10 .

У період з 01.10.2021 по 20.10.2021 року ОСОБА_10 помер, та у зв`язку з тим, що у особи не було родичів, вказана квартира, згідно ст.1277 ЦК України та ст.338 ЦПК України, мала бути визнана відумерлою спадщиною і перейти до територіальної громади міста Києва.

12.08.2022 року державний реєстратор ОСОБА_11 , на підставі підробленого договору дарування №427 від 23.07.2009 року, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_12 , зареєструвала право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на підставну особу ОСОБА_13 .

Встановлено, що вказаний договір приватним нотаріусом ОСОБА_12 не посвідчувався.

У подальшому, 24.10.2022 року ОСОБА_13 , використовуючи підроблений договір дарування №427 від 23.07.2009 року, виданий приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_12 , уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_2 , який посвідчив приватний нотаріус ОСОБА_8 .

Постановою слідчого СВ Оболонського УП ГУНП у місті Києві ОСОБА_14 від 19.12.2023 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0003227.

20.12.2023 прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просив накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_7 , шляхом заборони володіння, розпоряджання та користування зазначеним майном.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27.12.2023 задоволено клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , подане в рамках кримінального провадження № 0003227 від 21.05.2020 та накладено арешт на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , із забороною на час досудового розслідування користування, розпоряджання та відчуження вказаного майна будь-якими особами і будь-яким чином.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погоджується.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним уст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на квартиру 55 за адресою АДРЕСА_3 , із забороною на час досудового розслідування користування, розпоряджання та відчуження, з тих підстав, що вказане нерухоме майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0003227, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищевказане майно, з метою його збереження як речових доказів, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути пошкоджене, зіпсоване, перетворене, передане чи відчужене.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вказане нерухоме майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Крім того, ухвала слідчого судді в частині питання законності та обґрунтованості накладення арешту на квартиру фактично не оскаржується і апелянтом, оскільки у поданій апеляційній скарзі представник власника майна просить змінити ухвалу слідчого судді лише в частині заборони користування даною квартирою.

Разом з тим, викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що ОСОБА_7 у передбачений законом спосіб набула право власності на вказану квартиру, та заборона користування даним майном порушує принцип розумності та співрозмірності обмеження права власності, колегія суддів вважає такими, що не є підставою для скасування ухвали слідчого судді в цій частині.

Наведені у клопотанні фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що квартира АДРЕСА_1 , вибула з власності ОСОБА_10 поза його волею у незаконний спосіб, а відтак, вказана квартира є предметом кримінального правопорушення, та незастосування в даному випадку такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, у тому числі із забороною користування, може призвести до псування, перетворення, пошкодження, використання речового доказу у кримінальному провадженні, що у відповідності до ч. 11 ст. 170 КПК свідчить про наявність обгрунтованих підстав для накладення заборони користування вищевказаним нерухомим майном.

Доводи апелянта про законність набуття ОСОБА_7 права власності на вищевказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, на даному етапі досудового розслідування є такими, що не спростовують висновки слідчого судді про наявність підстав для накладення тимчасового арешту із забороною користування даним майном, оскільки перевірка таких обставин, збір доказів на їх підтвердження або спростування, і є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0003227.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого тимчасового заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 27 грудня 2023 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3