Справа № 754/521/23 Суддя в І-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/182/2024 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів: ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар: ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

потерпілої - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0002362 від 16.09.2022 за апеляційними скаргами прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_10 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дорогинка, Ічнянського району, Чернігівської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину 2022 року народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,засуджено,

за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами;

на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік;

на підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 обов`язки періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

задоволено частково цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди;

вирішене питання про процесуальні витрати та речові докази.

Відповідно до вироку, ОСОБА_8 , 15 вересня 2022 року, приблизно о 16 годині 00 хвилині, керуючи транспортним засобом «Hyundai Sonata» номерний знак НОМЕР_1 , розпочинаючи рух заднім ходом по тротуару, поруч ТЦ «Фестивальний», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в напрямку підземного пішохідного переходу, в порушення вимог п.п. 1.3, 2.3 «б», 10.9 та 11.13 Правил дорожнього руху України не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не реагував відповідним чином на її зміну, під час руху заднім ходом по тротуару, повинен був не створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху, та для забезпечення безпеки руху повинен був звернутися за допомогою до інших осіб, однак цього не дотримався та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка в цей час рухалась по тротуару, біля задньої частини його автомобіля, внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, вважав вирок незаконним в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. В обґрунтування доводів апеляційної скарги указав на безпідставне непризначення місцевим судом обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Так, апелянт зазначив, що на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 та ухвалення оскаржуваного вироку санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачала обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. При цьому, апелянт вважав помилковим посилання місцевого суду на Постанову Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005, оскільки положення даної постанови виходили з редакції санкції ч. 1 ст. 286 КК України, яка діяла до 17.06.2020 та передбачала альтернативу щодо додаткового покарання. Разом з тим, прокурором зауважено про те, що законодавцем було внесено зміни до санкцій статей про кримінальні правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, якими посилено кримінальну відповідальність за вказані правопорушення, та доповнено розділ додатковими статтями. Зауважив, що позбавлення права керувати транспортними засобами наразі є обов`язковим в санкції ч. 1 ст. 286 КК України. Поряд з цим, апелянт зазначив, що місцевим судом також було порушено принцип індивідуалізації відповідальності і покарання, оскільки не було враховано конкретні обставини кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, не визнання ним вини у повному обсязі, зокрема, цивільного позову в частині моральної шкоди. За наведених обставин просив вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю в 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. В решті вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_10 , не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_8 у постановленому йому у вину кримінальному правопорушенні, указав на незаконність вироку у зв`язку з неправильним розв`язанням цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив про те, що наявна в матеріалах кримінального провадження медична документація потерпілої ОСОБА_9 не містить в собі будь-яких даних про завдання їй важких душевних страждань. Висновок про наявність моральної шкоди судом першої інстанції було зроблено виключно зі слів потерпілої. Разом з тим, захисником зауважено, що потерпіла не була тривалий час прикута до ліжка, могла самостійно пересуватись та не потребувала стороннього догляду, подальшого лікування, вживання ліків чи реабілітації. У зв`язку з цим незрозуміло, як міг порушитись звичайний спосіб життя потерпілої і які додаткові зусилля для організації свого життя вона вимушена була прикладати. Таким чином, на переконання апелянта, потерпілою ОСОБА_9 ані в заявленому позові, ані в судовому засіданні, не зазначено будь-яких доказів, з яких вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди. При цьому, захисником зауважено, що обвинувачений ОСОБА_8 в суді першої інстанції не заперечував, що його діями було завдано потерпілій ОСОБА_9 моральної шкоди, однак просив суд визначити розмір такої компенсації керуючись принципами справедливості, добросовісності, розумності та доведеності. За наведених обставин просив вирок змінити в частині вирішення цивільного позову щодо моральної шкоди, та стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн. В решті вирок залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

прокурора, який підтримав доводи поданої ним апеляційної скарги та просив її задовольнити, та заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника;

обвинуваченого, який подану його захисником апеляційну скаргу підтримав, підтвердив доводи цієї апеляційної скарги і просив її задовольнити, та заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора;

потерпілої, яка при вирішенні апеляційної скарги прокурора поклалась на думку суду та заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого;

дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанцій у межах апеляційної скарги.

Судовий розгляд даного кримінального провадження проводився в суді першої інстанції в порядку ч.3 ст. 349 КПК України. Висновки суду щодо встановлених обставин справи, які не оспорювались і стосовно яких докази судом не досліджувались, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст. 286 КК України та правильність призначеного йому основного покарання учасниками судового розгляду не оскаржуються та апеляційним судом не перевіряються.

Також суд дійшов обгрунтованого висновку про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України та обгрунтовано звільнив його від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням зі встановленням іспитового строку. Вирок в цій частині учасниками судового розгляду також не оскаржується.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне непризначення місцевим судом обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то колегія суддів вважає їх обгрунтованими.

Так, санкцією ч.1 ст. 286 КК України, чинною на час вчинення ОСОБА_8 вказаного кримінального правопорушення, передбачено обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ст. 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може призначити додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується по місцю проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину 2022р. народження, повністю визнав свою вину у вчиненому, судом враховано наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме, щире каяття, відшкодування завданої потерпілій матеріальної шкоди, відсутність обтяжуючих покарання обставин та дійшов висновку про призначення покарання обвинуваченому у виді обмеження волі на строк два роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

Разом з тим, суд першої інстанції не в повній мірі врахував ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, те, що внаслідок грубого порушення обвинуваченим вимог Правил дорожнього руху настали наслідки у виді отримання потерпілою ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Таким чином, суд безпідставно визначив обвинуваченому основне покарання без призначення обов`язкового додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосував закон, який підлягав застосуванню.

Враховуючи те, що додаткове покарання має важливе значення для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень обвинуваченим, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 основне покарання без призначення додаткового покарання є не обгрунтованим і таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості.

При визначенні строку додаткового покарання колегія суддів вважає, що застосування мінімального строку у виді 1 року буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку Деснянського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку в цій частині, яким призначити ОСОБА_8 основне і додаткове покарання, визначене санкцією ст. 286 ч.1 КК України.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого про неправильне вирішення цивільного позову потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими.

Рішення суду першої інстанції про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням вирішено судом 1-ї інстанції у відповідності до вимог закону та з урахуванням обставин справи та наданих доказів, вирок суду в цій частині належно вмотивований, а визначений судом розмір моральної шкоди, заподіяної потерпілій, на думку колегії суддів, відповідає вимогам розумності та справедливості, є адекватним ступеню моральних страждань потерпілої, вимушених змін у її повсякденному житті та побуті. Доводів, які би заслуговували на увагу щодо необхідності зменшення розміру завданої потерпілій моральної шкоди захисником в апеляційній скарзі не наведено, а тому колегія суддів доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого в частині неправильного вирішення цивільного позову вважає безпідставними та такими, що не грунтуються на матеріалах справи.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Деснянського окружної прокуратури м. Києва задовольнити.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 за ч.1 ст. 286 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

В решті вирок Деснянського районного суду м. Києва від 15 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4