УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року

м. Київ

Справа № 307/1360/17

Провадження № 51 - 7770 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2021 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року щодо нього у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз за вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 16 травня 2017 року за ст. 185 ч. 3 КК України на 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України.

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 16 травня 2017 року і остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 вказано рахувати з дня його затримання.

Прийнято рішення щодо речового доказу.

Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

26 грудня 2016 року близько 01 години ОСОБА_4 умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, через незачинені на замок ворота проник у середину гаражного приміщення по АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_5 , звідки таємно викрав бензопилу фірми "Тайга 45", вартістю 1 000 грн.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року частково задоволено апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6 , змінено вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2021 року щодо ОСОБА_4 , виключено з його мотивувальної та резолютивної частин посилання на застосування положень ст. 71 КК України при призначенні покарання. Вказано вважати ОСОБА_4 засудженим за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 16 травня 2017 року щодо засудженого ОСОБА_4 вказано виконувати самостійно. У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить переглянути вирок та ухвалу щодо нього в касаційному порядку, просить їх скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Обґрунтовує касаційну скаргу тим, що вирок суду в частині призначеного покарання є необґрунтованим і незаконним. Вказує на те, що він знаходився на передовій добровольцем в Донецькій області. Звертає увагу на те, що він просив в апеляційній скарзі змінити вирок та призначити йому покарання із застосуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України. Також вважає, що рішенням апеляційного суду порушено його право на захист та погіршено його становище, оскільки розділено два кримінальні провадження і вироки щодо нього.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши наявні в Єдиному державному реєстрі судових рішень оскаржувані вирок та ухвалу щодо ОСОБА_4 , колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Статтею 75 ч. 1 КК України передбачено, що суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Санкція ст. 185 ч. 3 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років.

З наявного в Єдиному державному реєстрі судових рішень вироку Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2021 року вбачається, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував тяжкість скоєного ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої ризик вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінюється як високий, а також дані про його особу, зокрема його неодноразове притягнення до кримінальної відповідальності за попередніми вироками та наявність судимості. Визнання вини ОСОБА_4 судом визнано обставиною, що пом`якшує його покарання, а обставин, що обтяжують його покарання, судом встановлено не було.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції зробив висновок про неможливість виправлення засудженого ОСОБА_4 без його ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання ближче до мінімальної межі санкції ст. 185 ч. 3 КК України, не встановивши підстав для застосування до нього положень ст. ст. 75, 76 КК України, належним чином, умотивувавши таке рішення.

Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.

При розгляді апеляційної скарги захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6 суд апеляційної інстанції її доводи щодопризначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України, які аналогічні доводам касаційної скарги, перевірив і своє рішення належним чином мотивував, вказавши, що обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі, були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання і підстав для застосування ст. 75 КК України не знайшов. При цьому апеляційній суд частково задовольнив апеляційну скаргу захисника, змінив вирок суду щодо ОСОБА_4 , виключив з нього посилання на застосування положень ст. 71 КК України при призначенні покарання та вказав вважати ОСОБА_4 засудженим за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 16 травня 2017 року щодо засудженого ОСОБА_4 вказано виконувати самостійно. Зазначене рішення апеляційного суду відповідає практиці касаційного суду щодо вказаного питання та не погіршує становище засудженого ОСОБА_4 .

Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 щодо порушення його права на захист і погіршення його становища апеляційним судом є безпідставними, оскільки ухвала апеляційного суду постановлена в межах доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6 щодо неправильного застосування положень ст. 71 КК України.

Перевіряючи такі доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4 засуджений вироком Хустського районного суду від 16 травня 2017 року за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. При цьому, кримінальне правопорушення, за яке ОСОБА_4 засуджений оскаржуваним вироком Тячівського районного суду від 24 листопада 2021 року, вчинено 26 грудня 2016 року, тобто до ухвалення Хустським районним судом попереднього вироку щодо ОСОБА_4 від 16 травня 2017 року.

За таких обставин апеляційний суд визнав обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання не повинен був застосовувати положення ст. 71 КК України, частково задовольнив апеляційну скаргу захисника, виключив з мотивувальної та резолютивної частин вироку Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2021 року рішення про призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 71 КК України та, врахувавши положення ст. 70 ч. 4 КК України, вказав вважати ОСОБА_4 засудженим за вироком Тячівського районного суду від 24 листопада 2021 року за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, а вирок Хустського районного суду від 16.05.2017 року щодо ОСОБА_4 вказав виконувати самостійно.

Ухвала апеляційного суду узгоджується із висновком щодо застосування ст. 70 ч. 4 КК України, сформульованому в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 15 лютого 2021 року (справа №760/26543/17, провадження № 51 - 3600 кмо 20), відповідно до якого якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.

У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально - виконуються самостійно.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Отже, покарання засудженому ОСОБА_4 призначено судом апеляційної інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Підстав вважати, що призначене ОСОБА_4 покарання за ст. 185 ч. 3 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки є явно несправедливим і невідповідним тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, в тому числі і через незастосування положень ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає. Будь-яких інших даних, які б могли свідчити про таку невідповідність, засудженим ОСОБА_4 у касаційній скарзі не наведено та до неї не долучено. Зокрема, засуджений ОСОБА_4 посилаючись на те, що знаходився на передовій добровольцем в Донецькій області, будь-яких доказів на підтвердження цієї обставини до касаційної скарги не додає.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наявних в Єдиному державному реєстрі судових рішень оскаржуваних судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, скасування вироку та ухвали щодо ОСОБА_4 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України.

Керуючись ст. 428 ч. 2 п. 2 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 24 листопада 2021 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3