ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2177/24 Справа № 202/1167/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0001328 від 26.11.2023 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2024 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Дніпропетровську, громадянина України, з середньо - технічною освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнано винним та засуджено за ч.1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з 27 листопада 2023 року, залишивши запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, без змін.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до положень ст.ст.100, 124 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК),

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

26.11.2023 року приблизно о 19 годині 20 хвилин ОСОБА_8 перебував за місцем свого проживання - в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , разом із раніше йому знайомими ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , де вживав спиртні напої.

В ході вживання спиртних напоїв, між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 виник словесний конфлікт на ґрунті неприязних відносин та в цей час у ОСОБА_8 раптово виник злочинний намір, спрямований на заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_10 . Так, реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_8 підійшов до тумби, з якої взяв кухонний ніж в праву руку, після чого наблизившись до ОСОБА_10 , штовхнув останнього обома руками в область грудної клітини, від чого ОСОБА_10 втратив рівновагу та впав на підлогу обличчям догори.

Далі ОСОБА_8 , стоячи над ОСОБА_10 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, умисно із силою наніс ОСОБА_10 в область грудної клітини ліворуч один удар ножем, який утримував у правій руці, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого колото різаного поранення грудної клітини зліва, яке розпочинається раною по передньо-пахвовій лінії в проекції 7-го міжребір`я (на відстані 124 см вгору від підошовної поверхні стоп та на 17 см ліворуч від умовної серединної лінії тіла), далі переходить в раньовий канал, який йде зліва на право, з ушкодженням по ходу якого: шкіри, підшкірно-жирової клітковини та в 7-му міжребір`ї проникає в плевральну порожнину, які за своїм характером відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Дії ОСОБА_8 , які виразилися у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, кваліфіковані за ч.1 ст. 121 КК.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 вказує на незаконність та необґрунтованість вироку суду.

Посилається на те, що під час судового засіданні 20.03.2024 року прокурором та судом було грубо порушено статтю 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожному гарантується право на справедливий суд, а також вимоги ст. 42 КПК, а саме право обвинуваченого на захист.

Вказує, що під час судового засідання він заперечував щодо проведення засідання за відсутності потерпілого та свідків. Однак ці заперечення судом були проігноровані, чим, на думку обвинуваченого, було порушено його право на захист, а судовий розгляд проведено однобічно та необ`єктивно.

На підставі наведеного обвинувачений просить долучити апеляційну скаргу до матеріалів кримінального провадження та зазначає, що доповнення до неї подасть після ознайомлення з матеріалами справи.

Захисник ОСОБА_7 вважає вирок суду щодо ОСОБА_8 занадто судовим. Посилається на те, що під час розгляду справи у суді обвинувачений свою провину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, щиро розкаявся, надав суду покази, пояснивши, що відразу після вчинення ним злочину, він не тікав з місця його вчинення, надав потерпілому першу медичну допомогу, а також відразу викликав швидку медичну допомогу та поліцію. У судовому засіданні попросив вибачення у потерпілого, який зазначив, що вважає необхідним та достатнім покарання для ОСОБА_8 без його ізоляції від суспільства, так як вони помирились, він пробачив обвинуваченого та не тримає на нього зла.

Однак, як вважає апелянт, суд першої інстанції, не зважаючи на наведене, не встановив підстав для застосування положень ст.75 КК при призначенні ОСОБА_8 покарання. На думку захисника та обвинуваченого, є всі підстави для застосування до останнього ст. 75 КК з максимальним іспитовим строком, оскільки ОСОБА_8 є особою раніше не судимою, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має стійкі соціальні зв`язки, здійснив дії задля попередження можливих тяжких наслідків вчиненого ним злочину, провину визнав у повному обсязі та щиро розкаявся.

Враховуючи викладене, захисник просить вирок щодо ОСОБА_8 скасувати, ухвалити новий, який призначити обвинуваченому покарання за ч.1 ст.121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст.75 КК звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки.

В судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_10 не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомив, але його неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши захисника на підтримку доводів поданих стороною захисту апеляційних скарг, який просив пом`якшити покарання ОСОБА_8 та застосувати положення ст.75 КК, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту, вважав вирок суду законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Як убачається з вироку, судом першої інстанції у повній мірі дотримано зазначених вимог закону.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.121 КК, ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються в поданих апеляційних скаргах, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК не перевіряються.

Зі змісту апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 убачається, що ним фактично порушується питання про неповноту судового розгляду, яка полягає у тому, що судом першої інстанції було проведено судовий розгляд справи за відсутності потерпілого та свідків.

Згідно вимог ст. 410 КПК неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо:

1) судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення;

2) необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до журналу судового засідання від 04 березня 2024 року (т.2 а.п. 26-27) та його технічного запису, після початку судового розгляду, головучим суддею було оголошено, що потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить подальші судові засідання проводити без його участі, претензій матеріального або морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_8 , не має та просить суд призначити останньому покарання, не пов`язане з позбавленням волі (т.2 а.п. 24). Вислухавши думку учасників провадження, які не заперечували проти задоволення клопотання потерпілого та вважали за можливе розглянути справи за його відсутності, суд ухвалив слухати справу за відсутності потерпілого ОСОБА_10 .

Далі, після оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта, роз`яснення обвинуваченому суті обвинувачення, ОСОБА_8 пояснив, що визнає свою провину в інкримінованому злочині у повному обсязі.

Під час з`ясування у учасників провадження думки щодо обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, прокурором, з врахуванням веденої вище позиції обвинуваченого, було запропоновано наступний обсяг та порядок дослідження доказів: допитати обвинуваченого, дослідити письмові матеріали та перейти до судових дебатів. Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник погодились з думкою прокурора. Суд першої інстанції, вислухавши думки учасників провадження, ухвалив: допитати обвинуваченого, дослідити письмові докази, вирішити заявлені клопотання і доповнення та перейти до судових дебатів.

Після допиту обвинуваченого ОСОБА_8 в судовому засіданні було оголошено перерву до 12.00 годин 20 березня 2024 року.

В судовому засіданні 20 березня 2024 року, відповідно до журналу судового засідання та технічного запису (т.2 а.п.28-29), судом досліджено письмові докази та з`ясовано у сторін кримінального провадження, чи мають вони клопотання, доповнення перед закінченням судового слідства.

Заяв, клопотань, доповнень від учасників провадження не надійшло, тому судом було ухвалено закінчити з`ясування обставин провадження та перевірки їх доказами, та перейти до судових дебатів.

Поміж іншого, як зазначив під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 , він безпосередньо приймав участь у суді першої інстанції та будь-яких зауважень щодо процесу судового розгляду не має, оскільки його підзахисний ОСОБА_8 свою вину визнав та не наполягав на виклику потерпілого і свідків.

З наведеного вбачається, що протягом усього судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_7 не заперечували проти проведення судового розгляду за участю потерпілого; підтримали думку прокурора щодо обсягу дослідження доказів, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідження письмових доказів; перед закінчення судового слідства не заявили жодного клопотання, зокрема і щодо необхідності допиту потерпілого чи свідків. Тому твердження обвинуваченого ОСОБА_8 в його апеляційній скарзі проте, що судом першої інстанції було порушено його право на захист та справедливий суд через проведення судового розгляду за відсутності потерпілого та свідків, з огляду на викладену вище позицію сторони захисту під час судових засідань, - є неспроможними та не заслуговують на увагу.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 занадто судового покарання та необхідність застосування до останнього вимог ст. 75 КК, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно із ст.414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст.414 КПК, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згдіно вимог ч.1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається зі змісту оскаржуваного вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення за ч.1 ст.121 КК, яке згідно зі ст.12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також думку потерпілого ОСОБА_10 , який вважав за можливе призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_8 , відповідно до ст.66 КК, суд визнав щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання, відповідно до ст.67 КК вчинення злочину особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Отже, за наведених обставин, враховуючи тяжкість вчиненого ОСОБА_8 злочину, а саме вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, вчиненого його особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння, незважаючи на визнання обвинуваченим своєї вини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 лише в умовах ізоляції його від суспільства та призначення реального строку покарання у мінімальному розмірі, передбаченого санкцією ч.1 ст. 121 КК.

Всупереч твердженням захисника, судом належним чином враховані усі наведені в апеляційній скарзі обставини, а тому, на думку апеляційного суду, призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке є мінімальною санкцією ч.1 ст.121 КК, - є законним, справедливим та буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Тому підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому із застосуванням положень ст.75 КК, на чому наполягає захисник, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Отже доводи, викладені в поданих апеляційних скаргах, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та належно вмотивованим.

Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінального процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, а вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.1 ст. 121 КК залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення, але на неї учасниками кримінального провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який утримується під вартою в той саме строк з дня вручення копії ухвали апеляційного суду.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4