ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 5 ст. 186, ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст.189 КК України (далі-КК), ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 5 ст. 186, ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 189 КК, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 5 ст. 186, ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 189 КК, ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 5 ст. 186, ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК, ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 5 ст. 186, ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК, ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 5 ст. 186, ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 5 ст. 186, ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК, ОСОБА_16 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК.

За матеріалами кримінального провадження під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2023 року, зокрема, відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_10 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого, в подальшому, було неодноразово місцевим судом продовжено.

Під час судового засідання ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2024 року, зокрема, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_10 строком на 60 днів, тобто по 19 травня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 порушує питання про скасування рішення суду у зв`язку з незаконністю, порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповнотою з`ясування всіх обставин справи.

Вважає, що прокурором в порушення вимог ст.194 КПК України (далі-КПК) не доведено доказами, наявними в матеріалах клопотання, одночасно усіх обставин, зазначених у даній статті, а судом не зазначено підстав, які б свідчили про неможливість застосування більш м`якого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Крім того вказує, що ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК, на які посилається прокурор, є надуманими, не підтверджені жодними доказами та після проведення досудового розслідування дещо знизилися. Аргументує тим, що обвинувачений ОСОБА_8 жодного разу у житті не переховувався від органів поліції або суду, не перебував у контактах з потерпілим або свідками, а тому жодного впливу на них здійснювати не міг. Більше того, доказів, які свідчили б про ймовірність продовження ним вчинення кримінального правопорушення, або вчинення нового злочину, у матеріалах клопотання відсутні. Водночас під час судового засідання ОСОБА_8 підтвердив, що стосовно нього в іншому суді перебуває на розгляді обвинувальний акт, а захисник при цьому наголошував на тому, що ані в цьому, ані в тому кримінальному провадженні не було зафіксовано жодного ухилення обвинуваченого від явки або впливу його на свідків (потерпілих, тощо), або будь-яких інших порушень, які б перешкоджали досудовому або судовому розслідуванню.

При цьому, звертає увагу, що ОСОБА_8 має постійне зареєстроване місце проживання, освіту, планує працевлаштуватися, про що неодноразово наголошував під час судового засідання.

На підставі викладеного захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2024 року в частині розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , відмовити у задоволенні клопотання прокурора та призначити ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 порушує питання про скасування рішення суду у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

Вважає, що зазначені прокурором ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК є абстрактними, шаблонними та підкріплюються лише інкримінованими тяжкими статтями. В обгрунтування зазначає, що всі злочини були вчинені ще в січні 2023 року, осіб затримано в березні 2023 року, та з дня вчинення інкримінованих злочинів ОСОБА_10 не переховувався, знаходився в місті, будучи обізнаним про місце мешкання потерпілих, жодних дій в їх бік не вчиняв.

Водночас зауважує, що наразі питання підготовчого судового засідання відкрите у зв`язку з тим, що потерпілий ОСОБА_17 не з`являється до суду, заява про проведення підготовчого судового засідання без його участі відсутня, а сам він є обвинуваченим у двох справах за ст.ст.187, 263 КК, що розглядається Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська, у якій у зв`язку з його переховуванням матеріали виділені в окреме провадження, та за ст.ст. 257, 187,146,189 КК, що розглядається Кіровським районним судом м. Дніпропетровська. Крім того, наразі він ще має статус підозрюваного в іншому кримінальному провадженні за ч.4 ст. 187 КК та за цим злочином перебуває у розшуку. У той-же час, потерпілим ОСОБА_18 не надано на адресу органу досудового розслідування доказів наявності викраденого майна, чеків на викрадене майна, та не доведено факту, що взагалі воно малось в його розпорядженні, так само, як і сума заявлена останнім в розмірі 30 000 дол.

Також, на переконання сторони захисту, безперечно є доведеним, що формування обвинувачення взято з додумки, фактично обставини викладені в обвинувальному акті належно не встановлені, не підкріплені документально, а просто слідством формально та абстрактно розподілено ролі між особами, щоб усі були причетні до злочину.

На підставі викладеного захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2024 року та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, а у разі, якщо суд не вважає за необхідне змінювати міру запобіжного заходу, просить визначити розмір застави.

Обґрунтованість ухвали місцевого суду в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_7 на підтримку доводів поданих апеляційних скарг, яка наполягала на їх задоволенні, просила скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та визначити обвинуваченому ОСОБА_8 розмір застави, та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, або визначити розмір застави, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив залишити їх без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема, стосовно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих їм кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, а також наявність, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконного впливати на потерпілого, свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, про існування яких свідчить тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, характер інкримінованих злочинів, а також дані про особи обвинувачених, які офіційно не працевлаштовані та постійного джерела доходу не мають. Крім того судом зазначено, що наявність ризику впливу на свідків, потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних учасників провадження та дослідження їх судом.

Окрім того, місцевим судом враховано, що судовий розгляд по кримінальному провадженні не розпочато.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинувачених під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів враховує положення статті 28 КПК, а також те, що на даний час у кримінальному провадженні триває стадія підготовчого розгляду, судовий розгляд у даному кримінальному провадженні ще не розпочато, по справі не допитано обвинувачених, потерпілих, свідків, не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене, всупереч доводам апеляційних скарг, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою, зокрема, стосовно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 на 60 днів, тобто до 19 травня 2024 року включно. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 під вартою та відсутні підстави для застосування до них більш м`яких запобіжних заходів, зокрема, у вигляді цілодобового домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту, оскільки вони не забезпечать їх належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційних скарг захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК та відсутність підстав для продовження обвинуваченим строку тримання під вартою є безпідставними та суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданих апеляційних скарг щодо продовження обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_10 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даний час відповідає особам обвинувачених, характеру та тяжкості інкримінованим їм кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 не порушує їх права на свободу та особисту недоторканність, гарантовані статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Водночас, доводи сторони захисту щодо фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення.

Також судом першої інстанції були враховані положення п.1 ч.4 ст.183 КПК, та обґрунтовано прийнято рішення про недоцільність у даному випадку визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, оскільки ОСОБА_8 , ОСОБА_10 обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні злочину вчиненого із застосуванням насильства. Підстав для визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, на даному етапі кримінального провадження колегія суддів також не вбачає.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а ухвала Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2024 року в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 на 60 днів, тобто по 19 травня 2024 року включно, без визначення розміру застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4