КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_4
Апеляційне провадження № 23-з/824/28/2024
ПОСТАНОВА

20 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі судді судової палати з розгляду цивільних справ ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення за заявою адвоката ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3, які діють в інтересах ОСОБА_1 , про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року у зв'язку нововиявленими обставинами у адміністративній справі щодо притягнення ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 до адміністративної відповідальності на підставі ст.ст. 124, 122-4, ч. 4 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 122-4, ч. 4 130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу - дві тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діють адвокат ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_3, залишена без задоволення, а постанова Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року залишена без змін.

Захисники апелянта, 17 червня 2024 року, подали до Київського апеляційного суду заяву про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року у зв'язку нововиявленими обставинами.

Обґрунтовуючи заяву апелянт зазначив, що підставою для подання такої заяви стали обставини за яких беззаперечний доказ невинуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, відеозапис, доданий до апеляційної скарги, не був предметом безпосереднього дослідження в засіданні суду апеляційної інстанції, за недбалості працівників апарату Києво-Святошинського суду та судді Київського апеляційного суду ОСОБА_5, які в порушення інструкції, не надіслали до Київського апеляційного суду, доданий до апеляційної скарги відеозапис, а суддя ОСОБА_5 належним чином не виконала свої службові повноваження з дотримання вимог статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України щодо перегляду судом апеляційної інстанції додатково поданого доказу, а саме відеозапису.

У заяві просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року та ухвалити нову постанову, якою скасувати постанову Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 лютого 2024 року, провадження у справі закрити за відсутності події і складу адміністративного правопорушення у діях ОСОБА_1 .

Перевіривши заяву апелянта, суд дійшов висновку, що вона не може бути прийнята до розгляду апеляційний судом та підлягає поверненню особі, яка її подала, з таких підстав.

Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватись у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 р. у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження суду при розгляді конкретної справи визначаються відповідним процесуальним законом, зокрема у справах про адміністративні правопорушення визначаються Кодексом України про адміністративні правопорушення, який містить норми як матеріального, так і процесуального права.

Конституційний суд України у рішенні № 23-рп/2010 від 22 грудня 2010 року дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п.4.1).

Відповідно до ст. 1 КУпАП завданням цього Кодексу с охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов?язків, відповідальності перед суспільством.

Згідно зі ст.7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв?язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Відповідно до положень ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути переглянута лише в апеляційному порядку. Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Водночас глава 241 КУпАП передбачає перегляд постанови по справі про адміністративне правопорушення у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов?язань при вирішенні справи судом.

Іншого порядку перегляду судових рішень у справах про адміністративне правопорушення, в тому числі шляхом їх перегляду за нововиявленими обставинами чинний КУпАП не передбачає.

При цьому норми КПК України не можуть бути застосовані за аналогією закону, оскільки регулюють провадження виключно щодо кримінальних справ і не поширюють свою дію на розгляд справ про адміністративні правопорушення.

Отже, Київський апеляційний суд не наділений повноваженнями щодо перегляду постанови у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили.

При цьому посилання в заяві на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Швидка проти України», яке на думку захисника ОСОБА_2 та захисника ОСОБА_3 містить висновки про можливість перегляду за нововиявленими обставинами постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, є недоречними, оскільки ця справа стосується порушення права заявниці на апеляційне оскарження постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, гарантованого ст. 2 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та несправедливість судового провадження. В указаній справі не йдеться про можливість перегляду за нововиявленими обставинами постанов про накладення адміністративного стягнення.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року (провадження N? 51-4998ска 19).

Доводи захисників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про можливість застосування положень ст.ст.459, ст.460 КПК України при розгляді їх заяви про перегляд за нововиявленими обставинами постанови суду у справі про адміністративне правопорушення з огляду на неврегульованість цього питання у КУпАП та практику Європейського суду з прав людини, який визнає адміністративне правопорушення як кримінальне, апеляційний суд відхиляє з таких міркувань.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово наголошував, що з огляду на каральну мету адміністративного стягнення, зокрема штрафу або позбавлення права керування транспортними засобами, провадження у справах про адміністративне правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції (рішення ЄСПЛ у справах: «Енгель та інші проти Нідерладндів», «Лутц проти Німеччини», «Карелін проти Російської Федерації», «Гурепка проти України», «Надточій проти України» та «Лучанінов проти України»).

Проте, такі висновки ЄСПЛ у наведених справах пов?язані не з необхідністю (потребою) безпосереднього застосування положень кримінального процесуального закону при розгляді справ про адміністративні правопорушення, як помилково вважають захисники, а пов?язані зі змістом Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій вжито термін «кримінальне обвинувачення». Зокрема ч. 1 ст.6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який ... встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. А ст.2 Протоколу №7 до Конвенції встановлює, що кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесеного йому вироку.

У вказаних вище справах заявники були притягнуті до адміністративної відповідальності і скаржилися до ЄСПЛ в тому числі на порушення ч. ст.6 Конвенції в частині несправедливості провадження та свавільності судових рішень, а уряди держав заперечували проти розгляду цих заяв, мотивуючи тим, що провадження у справах заявників було адміністративним, а тому положення ст. 6 Конвенції до їх заяв не застосовні, бо провадження щодо заявників не стосувалось визначення «кримінального обвинувачення» щодо них.

На спростування таких доводів ЄСПЛ зробив висновки, що провадження у справах про адміністративне правопорушення є кримінальним для цілей застосування Конвенції з метою поширення її гарантій на заявників. Саме такі висновки містяться у рішеннях ЄСПЛ у справах: «Надточій проти України» (п.п.17,22,29); «Лучанінова проти України» (п.п.38,39,40); «Гурепка проти України» (п.п.53,55).

Тобто, у наведених справах відсутні висновки про можливість застосування процедури перегляду постанов у справах про адміністративні правопорушення за правилами кримінального процесуального закону, а зазначається лише про поширення встановлених Конвенцією загальних гарантій щодо осіб під час розгляду справ про адміністративні правопорушення.

Слід відмітити, що у справі «Гурепка проти України» ЄСПЛ прийшов до висновку про порушення ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції з огляду на те, що КУПАП (в редакції станом на 1998 рік) передбачав, що процедура перегляду постанови у справі про адміністративне правопорушення могла бути ініційована лише прокурором або головою вищестоячого суду. Така процедура не була доступна стороні та не залежала від його волі і аргументів, а тому не була достатньо ефективним засобом захисту для цілей Конвенції (п.60 рішення ССПЛ).

На даний час КУпАП надає стороні можливість оскаржити в апеляційному порядку постанову у справі про адміністративне правопорушення, що є справедливим і повністю відповідає ст.2 Протоколу № 7 до Конвенції щодо права кожного, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним.

В даній справі ОСОБА_1 скористався своїм правом на перегляд апеляційним судом постанови суду першої інстанції, якою він визнаний винним за ст.ст. 124, 122-4, ч. 4 ст. 130 КУпАП і така процедура дотримана.

Враховуючи викладене, постанова Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року не може бути предметом перегляду за нововиявленими обставинами.

З наведених підстав суд приходить до висновку, що заяву про перегляд постанови суду за нововиявленими обставинами належить повернути особі, яка її подала.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.271, 294 КУпАП,

ПОСТАНОВИВ:

Заяву адвоката ОСОБА_2, адвоката ОСОБА_3, які діють в інтересах ОСОБА_1 , про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року у зв'язку нововиявленими обставинами - повернути особі, що її подала.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя Київського

апеляційного суду ОСОБА_5