Справа № 944/6738/21
Провадження №1-кп/944/420/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.04.2024 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючої -судді - ОСОБА_1

з участю секретаря- ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого- ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в місті Яворові кримінальне провадження відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000799 від 03.09.2021 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с.Стара Скварява Жовківського району Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою освітою, одруженого, пенсіонера, раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_4 , 03 вересня 2021року об 14год. 00хв., керуючи транспортним засобом марки «МAN I 2000», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі сполученням «Львів-Краковець» 10 км. + 870м у с. Підрясне Львівського району Львівської області в напрямку м. Новояворівськ, порушив вимоги Розділу І п. 1.2, 1.5, 1.10 (в частині значення термінів «небезпека для руху», «пішохідний перехід») Розділу 2 п. п. 2.3 б),д), Розділу 18 п. 18.1 Правил дорожнього руху (далі - І ІДР), які виразились в тому, що він керуючи вказаним транспортним засобом проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не урахував дорожню обстановку, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу у с.Підрясне Львівського району Львівської області, позначеного інформаційно-вказівним дорожнім знаком 5.38.1 «Пішохідний перехід» додатку 1 «Дорожні знаки» ПДР та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 « Зебра» додатку 2 «Дорожня розмітка» до ПДР, не зменшив швидкість руху керованого ним транспортного засобу не зупинився, щоб надати дорогу пішоходу, який переходив проїзну частину дороги з права на ліво на вказаному нерегульованому пішохідному переході, що призвело до наїзду на неповнолітнього пішохода ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка внаслідок наїзду отримала тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення.

Своїми діями обвинувачений ОСОБА_4 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило неповнолітній потерпілій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тяжкі тілесні ушкодження, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, визнав повністю покликаючись на обставини викладені у обвинувальному акті. Щиро розкаявся, просить суворо не карати не позбавляти його волі, оскільки перед потерпілою вибачився, спричинену потерпілій внаслідок ДТП шкоду в розмірі 40000грн. відшкодував.

В судовому засіданні 03.05.2023року потерпіла та її законний представник обставини викладені в обвинувальному акті підтримали. Крім цього, потерпіла пояснила що дійсно 03 вересня 2021року об 14год. 00хв., с. Підрясне Львівського району Львівської області обвинувачений керуючи транспортним засобом марки «МAN I 2000», реєстраційний номер НОМЕР_1 не урахував дорожню обстановку, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу не зменшив швидкість руху керованого ним транспортного засобу не зупинився, щоб надати дорогу їй як пішоходу, яка переходила проїзну частину дороги з права на ліво на вказаному нерегульованому пішохідному переході, здійснив на неї наїзд, внаслідок чого вона отримала тяжкі тілесні ушкодження, її забрали в лікарню та до 29.09.2021 була без свідомості. Сам обвинуачений у лікарню не приходив, так відшкодовано 40000грн..Просить обрати обвинуваченому більш мяке поркарання не пов`язане з позбавленням волі.

В подальшому потерпіла ОСОБА_6 та її законний представник в судове засідання не з`явилися скерували на адресу суду заяву, в якій просять розгляд кримінального провадження проводити у їх відсутності, претензій до обвинуваченого не мають. Просять призначити покарання не пов"язане з позбавленням волі.

Як встановлено у судовому засіданні, покази обвинуваченого ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченою змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності її позиції.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, те, що прокурор не оспорює фактичні обставини провадження і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутність сумніву щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

З врахуванням наведеного, суд, допитавши потерпілу, законного представника потерпілої, обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у тому, що він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило неповнолітній потерпілій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тяжкі тілесні ушкодження, доведена повністю, а його дії за ч.2 ст. 286 КК України кваліфіковано вірно.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК України суди повинні

призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті)

Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у Постанові від 10.07.2018р., (Справа№148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018р. (справа №760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, Верховний Суд у Постанові від 09.10.2018р.(справа№756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Верховний суд зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, у відповідності до ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст.66 КК України є щире розкаяння, беззастережне визнання вини обвинуваченим та відшкодування шкоди

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Враховуючи вищенаведене обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання у межах санції ч.2 ст.286 КК України, у виді позбавлення волі.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що при засудженні особи за ч.2 ст.286 КК України позбавлення права керування транспортним засобом є обов`язковим додатковим покаранням.

З вищенаведеного випливає, що визначене законодавцем у ч.2 ст.286 КК України додаткове покарання справедливо обмежує на певний строк можливість особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину щодо безпеки руху та експлуатації транспорту, реалізувати у майбутньому, після відбуття основного покарання, право на керування транспортними засобами.

Зі змісту частини третьої статті 55 КК України вбачається, що при призначенні позбавлення права займатися певною діяльністю як додаткового покарання до позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 додаткового покарання, передбаченого санкцією частини 2 статті 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує порушення Правил дорожнього руху з боку обвинуваченого ОСОБА_4 , свідоме нехтування обвинуваченим правил безпеки та правил дорожнього руху України, а тому, з метою забезпечення міри виховного характеру, суд приходить до висновку про призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Однак, враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, обставини і особливості вчинення кримінального правопорушення, яке вчинено з необережності, його відношення до кримінального правопорушення, а саме, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, який не ідентифікує себе з кримінальною особистістю, не проявляє антисоціальної поведінки по відношенню до інших, позитивну характеристику з місця проживання обвинуваченого, те що обвинувачений на обліку в наркодиспансері та психодиспансері не числиться, являється пенсіонером та інвалідом третьої групи загального захворювання довічно, що підтверджується копією пенсійного посвідчення НОМЕР_2 від 12.11.2019, відсутність обтяжуючих обставин, думку потерпілої сторони, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 , можливе без ізоляції від суспільства, а тому, вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 , вимоги ст.75 КК України звільнивши останнього від призначеного судом покарання у виді позбавлення волі із встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків передбачених ст.76 КК України.

Суд,вважає, що саме таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, та буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Згідно положень ст.174КПК України, заходи забезпечення у виді арешту підлягають скасуванню.

Долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати відповідно до ст.124 КПК України слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 в користь Держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.100, 124, 368, 370, 374,376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді 03 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 01 (один) рік.

Відповідно до вимог передбачених ст.75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_4 від призначеного судом покарання у виді позбавлення волі, із встановленням іспитового строку 01 (один) рік.

Покласти на засудженого ОСОБА_4 обов`язки передбачені ст.76 КК України, а саме, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти орган пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.

Арешт накладений на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду міста Львова від 06.09.2021 року на автомобіль марки «МAN I 2000», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 - скасувати.

Речовий доказ у справі, а саме: автомобіль марки «МAN I 2000», реєстраційний номер НОМЕР_1 , після набрання вироком законної сили повернути власнику ОСОБА_7 .

Процесуальні витрати за проведення інженерно-транспортних експертиз №СЕ-19/114-21/19783-ІТ від 24.11.2021року в сумі 1716,20 грн., №СЕ-19/114-21/16224-ІТ від 10.11.2021року в сумі 1716,20 грн., №СЕ-19/114-21/16227-ІТ від 05.11.2021року в сумі 1716,20 грн., всього 5 148 ( п`ять тисяч сто сорок вісім) грн. 60 коп. стягнути з ОСОБА_4 в дохід Держави.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СУДДЯ: ОСОБА_1