Справа № 317/6798/23
Провадження № 1-в/317/203/2023
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 , (відеоконференцзв`язок)

захисника засудженого, адвоката ОСОБА_5 ,

представника адміністрації установи ОСОБА_6 , (відеоконференцзв`язок)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання захисника засудженого - адвоката ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, засудженого вироком Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 07.03.2018 року за ч. 2 ст. 121 КК України до позбавлення волі на строк 7 (сім) років,

В С Т А Н О В И В:

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшло клопотання захисника засудженого - адвоката ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_4 .

У судовому засіданні засуджений та його захисник клопотання підтримали та просили його задовольнити.

Захисник засудженого зазначила, що ОСОБА_4 на теперішній час відбув більше двох третин покарання, довів своє виправлення за час відбуття покарання у колонії, є особою із інвалідністю ІІІ групи, йому протипоказані тяжка фізична праця, тривала ходьба, роботи на висоті. ОСОБА_4 вперше судимий, щиро розкаявся, має постійне місце проживання та реєстрації, позитивно характеризується, має стійкі соціальні зв`язки. Стягнення, накладені адміністрацією колонії, не можуть свідчити беззаперечно, що засуджений не став на шлях виправлення, оскільки в переважній більшості вони накладені за порушення розпорядку дня, внаслідок того, що засуджений не міг вчасно з`явитися на обід з огляду на стан здоров`я.

ОСОБА_4 пояснив що всі стягнення, накладені на нього через те, що він не міг вчасно з`явитися на обід, оскільки пересувається на милицях та має проблеми із здоров`ям. У колонії не можуть забезпечити йому належне лікування. За час відбування покарання приймав участь у роботах із благоустрою установи. Роботу, які він міг би виконувати за станом здоров`я, колонія йому надати не може. Провину визнає у вчиненому злочині, зазначає, що оборонявся під час нападу на нього, відповідні висновки для себе зробив.

Представник адміністрації ДУ «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого, вважає, що засуджений не довів свого виправлення, має стягнення, заохочень не має. Надав пояснення, що стягнення засудженим не оскаржувалися, накладені відповідно до вимог закону. З урахуванням інвалідності засудженого колонією може бути запропонована йому робота на швейній дільниці, із такою заявою на даний час засуджений не звертався.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання захисника, оскільки на даний час відсутні підстави для застосування до нього умовно-дострокового звільнення. Так, засуджений не довів своє виправлення, має стягнення, які носять систематичний характер, не зняті та не погашені у встановленому законом порядку. Відповідно до висновку щодо ступеня виправлення засудженого, ОСОБА_4 , набрав 50 балів, а отже не став на шлях виправлення. На виробництві колонії за весь час відбування покарання не працював. Крім того, вважає, що засуджений провину у вчиненому злочині беззаперечно не визнає.

Суд, вислухавши доводи засудженого та його захисника, представника адміністрації колонії, прокурора, дослідивши зміст клопотання, особову справу засудженого, встановив наступне.

Зі змісту частини другої статті 50 КК України слідує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Статтею 81 КК України встановлено сукупність умов, за яких особа, засуджена вироком суду, підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання:

- засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (ч. 2 ст. 81 КК України);

- засуджений відбув певну частину строку покарання, яка диференційована в залежності від тяжкості скоєного злочину (ч. 3 ст. 81 КК України).

З матеріалів справи вбачається, що 07.03.2018 ОСОБА_4 був засуджений вироком Шевченківського районного суду міста Запоріжжя за ч. 2 ст. 121 КК України до позбавлення волі на строк 7 років. Вирок набрав законної сили 21.02.2019.

Початок строку відбування покарання визначено обчислювати з моменту фактичного затримання засудженого.

Постановлено стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 28015,98 грн, моральної шкоди 250000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати в сумі 1353 грн 60 коп.

Згідно із протоколом затримання особи, ОСОБА_4 затриманий 14.03.2019 року.

Отже, з урахуванням положень ст. 12 КК України, станом на момент розгляду клопотання засуджений ОСОБА_8 відбув необхідний строк покарання, передбачений ч. 3 ст. 81 КК України, а саме не менше двох третин строку покарання, призначеного судом.

Згідно із роз`ясненнями, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до ст. 6 КВК України, під виправленням розуміється процес позитивних змін, які відбуваються в особистості засудженого та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Суд зазначає, що наявність лише формально-юридичної підстави, тобто відбуття необхідного строку покарання, не свідчить про те, що засуджений став на шлях виправлення.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання. Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намагання своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» визначено, що умовно-дострокове звільнення осіб від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким мають надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 Кримінального кодексу України (п.1)

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність: при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання - того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (п.2)

Оскільки судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії або служби у справах неповнолітніх по суті внесеного подання. Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування (п.17)

Відповідно до ч. 2, 4, 5 ст. 123 КВК України, участь засуджених у виховних заходах, які проводяться в колоніях, враховується при визначенні ступеня їхнього виправлення, а також при застосуванні заходів заохочення і стягнення. Стимулювання правослухняної поведінки засуджених здійснюється за допомогою програм диференційованого виховного впливу з урахуванням їхньої поведінки, психічного стану і ступеня соціальної занедбаності. Програми диференційованого виховного впливу на засуджених повинні враховувати можливості виховної функції режиму відбування покарання, загальноосвітнього і професійно-технічного навчання, заходів заохочення і стягнення, які застосовуються до осіб, позбавлених волі, самодіяльних організацій засуджених, громадських, благодійних і релігійних організацій, а також залучення засуджених до самовиховання.

З наданого ДУ «Біленьківська виправна колонія (№ 99)». висновку щодо ступеня виправлення засудженого від 06.12.2023 вбачається, що ОСОБА_4 не став на шлях виправлення (не довів своє виправлення) та не може бути представлений до, у тому числі, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Згідно із довідкою, наданою адміністрацією колонії, вбачається, що ОСОБА_4 має 27 стягнень, останнє із яких накладено 24.08.2023, та не отримав жодного заохочення за весь час відбуття покарання. Стягнення мають систематичний характер, накладені у встановленому законом порядку.

Згідно із довідкою, виданою головним бухгалтером ДУ «Біленьківська виправна колонія (№99)» засуджений ОСОБА_4 на виробництві колонії не працював. За вироком суду має цивільний позов на суму 279369,56 грн, виконавчі листи на стягнення боргу відсутні.

Судом зауважується, що наявність захворювань та інвалідність засудженого не може бути прийнято судом до уваги як підстава для умовно-дострокового звільнення, оскільки може стати підставою для вирішення питання щодо звільнення за хворобою в порядку ст. 84 КК України.

З матеріалів особової справи вбачається та у судовому засіданні підтверджено, що ОСОБА_4 не приймає участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі та у роботі самодіяльних організацій засуджених, а також не приймає участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу та не має бажання приймати участь у вказаних заходах.

Участь засудженого у роботах з благоустрою само по собі не є достатньою підставою для прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання.

Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього періоду часу сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.

Оскільки умовно-дострокове звільнення застосовується у кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, суд дійшов висновку, що для досягнення цілей покарання умовно-дострокове звільнення в даному випадку є передчасним, оскільки засуджений не довів своє виправлення.

Керуючись ст. 6, 133, 123, 153, 154 КВК України, ст. 12, 24, 81 КК України, ст. 336, 369-372, 376, 392-393, 395, 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання захисника засудженого, адвоката ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 08.12.2023 о 14 годині 45 хвилин.

Суддя ОСОБА_1