КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.08.2023 відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000323 від 03.08.2023.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та накласти арешт, із забороною державним органам та органам нотаріату здійснювати будь-які реєстраційні дії, у тому числі реєстрацію (перереєстрацію), пов`язану з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа - 36,5 кв.м., житлова площа - 18,3 кв.м, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 (09108, Київська обл., м. Біла Церква,

____________________________________________________________________________________

Справа № 357/9340/23 Слідчий суддя - ОСОБА_7

Апеляційне провадження № 11-сс/824/5114/2023 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

АДРЕСА_2 ).

В апеляційній скарзі прокурор зазначав, що предметом кримінального

правопорушення є раніше зазначена квартира, якою заволоділи невстановлені особи шахрайським шляхом, чим спричинили шкоду Білоцерківській міській територіальній громаді в особі Білоцерківської міської ради. Зазначений об`єкт нерухомості визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Клопотання прокурора містить підстави та мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, а також відповідне обґрунтування необхідності накладення арешту на зазначений об`єкт нерухомості.

Крім того, до клопотання долучено документи, які підтверджують право власності на майно.

Власник майна ОСОБА_6 або його захисник у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомили та клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи прокурора ОСОБА_5 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із матеріалів судового провадження, слідчим відділом Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000323 від 03.08.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи приміщенням квартири АДРЕСА_1 , чим спричинили шкоду у великих розмірах Білоцерківській міській територіальній громаді в особі Білоцерківської міської ради.

В ході проведення допиту представника потерпілого ОСОБА_8 , який представляє інтереси Білоцерківської міської ради у вказаному кримінальному провадженні, встановлено, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Білоцерківській міській раді стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить громадянину ОСОБА_6 27.03.2023 року.

Підставою набуття права власності за ОСОБА_6 на дану квартиру стало відомо з рішення Сквирського районного суду Київської області від 25.01.2023 у справі 376/2657/22 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на спадкове майно.

3 інформаційної довідки нерухомого майна вбачається, що попередній власник даної квартири станом на сьогодні залишається бути там зареєстрований (попередній власник - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Відомості про смерть ОСОБА_9 відсутні.

Білоцерківська міська рада як орган місцевого самоврядування у відповідності до Цивільного Кодексу України у разі відсутності спадкоємців подає заяву до суду про визнання спадщини відумерлою. За рішенням суду дане майно переходить до комунальної власності Білоцерківської міської територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради.

Таким чином заявник просить перевірки обставин реєстрації спадкового майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки є всі підстави вважати, що даним майном заволоділи невстановлені особи, шахрайським шляхом, чим спричинили шкоду Білоцерківській міській територіальній громаді в особі Білоцерківської міської ради.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею - 36,5 кв.м., житловою - 18,3 кв.м., належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Постановою заступника начальника відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи СВ Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_10 від 04.08.2023 квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа - 36,5 кв.м., житлова - 18,3 кв.м., визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

04.08.2023 прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із клопотанням, в якому просив накласти арешт, із забороною державним органам та органам нотаріату здійснювати будь-які реєстраційні дії, у тому числі реєстрацію (перереєстрацію), пов`язану з відчуженням, зміною, поділом, заставою або іншого виду зміни власників, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа - 36,5 кв.м., житлова площа - 18,3 кв.м, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 .

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04.08.2023 відмовлено у задоволенні клопотання прокурора з тих підстав, що прокурором не доведено наявність вказаних у клопотанні підстав для арешту нерухомого майна ОСОБА_6 з метою збереження речових доказів.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

З матеріалів судового провадження вбачається, що прокурором при зверненні до слідчого судді із клопотанням про арешт належної на праві власності ОСОБА_6 квартири, не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України.

Обгрунтовуючи в клопотанні підстави для накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , прокурор у клопотанні не навів обгрунтування необхідності арешту такого майна, оскільки надані суду матеріали не містять даних, які б давали розумні підстави вважати, що вказана квартира відповідає ознакам речових доказів у кримінальному провадженні.

Так, як убачається із даних долученого до клопотання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.08.2023, квартира за адресою: АДРЕСА_3 , належить на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі рішення Сквирського районного суду Київської області від 25.01.2023.

Відповідно до даних рішення Сквирського районного суду Київської області від 25.01.2023, встановлено факт проживання ОСОБА_6 із ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_3 , однією сім`єю понад п`ять років - у період з 2016 року до часу відкриття спадщини ОСОБА_9 , та визнано за ОСОБА_6 , у порядку спадкування за законом, право власності на земельну ділянку площею 6,05 га, яка розташована на території Сквирської міської ради Київської області (у минулому - територія Цапіївської сільської ради Сквирського району Київської області), призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала - ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визнано за ОСОБА_6 , у порядку спадкування за законом, право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею - 36,5 кв.м., житловою площею - 18,3 кв.м., що належала - ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відомостей щодо скасування вказаного судового рішення, або інших даних на підтвердження обставин незаконного набуття у власність зазначеної квартири, прокурором до клопотання не долучено.

Вказане підтверджується і даними клопотання прокурора, в якому зазначено, що на даний час не встановлено обставини незаконного набуття у власність зазначеної квартири, та не в повній мірі з`ясовано осіб, причетних до вчинення таких дій.

За таких обставин, прокурором на даному етапі досудового розслідування не доведено наявність підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді обмеження права власності ОСОБА_6 та втручання в його право на мирне володіння та користування майном.

Звертаючись із клопотанням про накладення арешту на вилучене майно, прокурор не перевірив, чи виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника такого майна потребам досудового розслідування, і чи не порушує при вказаних обставинах справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

На переконання колегії суддів, орган досудового розслідування у розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

Таким чином, на переконання колегії суддів, арешт на квартиру АДРЕСА_1 , не може бути накладений з метою, яка передбачена п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України за обставин, викладених в клопотанні прокурора, а тому слідчий суддя обгрунтовано відмовив у його задоволенні.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про відмову у задоволенні клопотання про арешт майна, а наведені в апеляційній скарзі доводи прокурора є такими, що не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, та дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання прокурора, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 117, 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2023 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3