Справа № 136/929/22
провадження №1-кп/136/61/22
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2024 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовець, обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000107 від 26.04.2022, про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня спеціальна, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, непрацюючого, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України,

за участю сторін кримінального провадження

зі сторони обвинувачення

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

зі сторони захисту

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

інших учасників кримінального провадження

потерпілого ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИВ:

25.04.2022 близько 22:00 години, ОСОБА_3 , перебуваючи біля магазину «Крамниця», що розташований по вул. Богдана Хмельницького, 112, в м. Погребище, Вінницького району, Вінницької області, помітив раніше незнайомого йому ОСОБА_8 , жителя АДРЕСА_2 , де між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 виник словесний конфлікт на побутовому ґрунті в ході якого у ОСОБА_3 раптово виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 .

Усвідомлюючи протиправність своїх дій на настання негативних наслідків, виконуючи свій злочинний задум, ОСОБА_3 схопив ОСОБА_8 руками за верхній одяг та повалив його на землю. Після цього, коли ОСОБА_8 лежав на правому боці та намагався підвестись, ОСОБА_3 наніс йому один удар лівою ногою в ділянку обличчя та з місця події пішов у невідомому напрямку.

Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_8 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи в ділянці п`ятого зуба справа та в ділянці восьмого зуба зліва, які відповідно до висновку експерта №50 від 27.06.2022, небезпечними для життя в момент заподіяння не були, за ознакою тривалого (понад 21 добу) розладу здоров`я, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Такі умисні дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч.1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_3 , після роз`яснення суті обвинувачення визнав себе частково винним у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується. У ході судового розгляду суду показав, що 25.04.2022 близько 20:00 години він із своєю сестрою ОСОБА_10 та її чоловіком ОСОБА_11 вийшли прогулятись в центр м. Погребища. Чоловік сестри - ОСОБА_11 пішов до найближчого банкомату, а вони із сестрою вирішили зайти попити кави. Зайшовши у під навіс магазину «Крамниця», що розташований по вул. Богдана Хмельницького, 112, в м. Погребище, Вінницького району, Вінницької області, після 21:00 години, побачили там багато відпочивальників, за одним із столиків сиділа компанія, у колі якої був ОСОБА_8 , з їх сторони хтось крикнув незрозумілі фрази в їх із сестрою сторону, що його збентежило, тому він вирішив підійти та з`ясувати причини такого звернення в їх сторону. Хтось із компанії відповів, що вони обізнались, оскільки думали, що то випускник коледжу, у якому ОСОБА_8 є викладачем. Після того вони із сестрою вийшли на вулицю, де пили каву та очікували на повернення чоловіка сестри. Через деякий час компанія із ОСОБА_8 , - як потім з`ясувалось це ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вийшли на вулицю та підійшли до них. У подальшому між ним та ОСОБА_8 стався конфлікт у ході якого вони з`ясовували «хто із них є хто», тоді ОСОБА_8 сказав, - «пішли відійдемо за вугол та поговоримо». Він, ОСОБА_3 , зрозумів, що самотужки впоратись із компанією не зможе, оскільки їх більше, нічого сам не зробить, тому вирішив обмежитись тим, що взявши ОСОБА_8 за верхній одяг, поклав на землю перед собою аби таким чином заспокоїти його амбіції та так, що його обличчя було навпроти його ніг, тоді решта компанії, які стояли біля них почали його відтягувати назад, можливо в цей момент потерпілий схопив його за ногу та він з необережності заподіяв удар лівою ногою в ділянку обличчя, однак умислу на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому не мав. Все це тривало 10-20 хв. Після цього приїхав друг автомобілем, з яким вони заздалегідь домовлялись, що він їх забере із сестрою і її чоловіком додому. Також вказав, що мав намір із потерпілим примиритись, хотів відшкодувати шкоду потерпілому, виходив на зв`язок в мережі Інтернет, пропонував грошові кошти у розмірі 40 000 грн., однак вони не дійшли згоди щодо розміру відшкодування, наразі готовий нести витрати у відшкодування моральної та матеріальної шкоди в межах запропонованої ним суми, оскільки він не спроможний нести такий тягар у більшому розмірі.

У подальшому, після заміни захисника, в ході судових дебатів та останнього слова, обвинувачений ОСОБА_3 змінив свою позицію, просив його виправдати за недоведеності його винуватості у злочині, що йому інкримінується, зазначив, що така його позиція зумовлена тим, що під час досудового та судового розгляду кримінального провадження він притримувався позиції та тактики захисту узгодженої із захисником ОСОБА_6 , з яким у подальшому договір було розірвано. Наразі його позиція узгоджена із захисником ОСОБА_7 , він вважає себе невинуватим у злочині, що йому інкримінується, у зв`язку із чим подали до органів поліції заяву про вчинення кримінального правопорушення відносно нього, за наклеп, тобто поширення завідомо неправдивих вигадок.

Захисник ОСОБА_6 у ході судового розгляду кримінального провадження зазначив, що його підзахисний ОСОБА_3 не оспорює час, місце вчинення кримінального правопорушення, обставини, які передували заподіянню тілесних ушкоджень, їх тяжкість, локалізацію, утім заперечує наявність умислу заподіяння потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, тому його дії слід перекваліфікувати з ч.1 ст..122 КК України на ст..128 КК України.

Захисник ОСОБА_7 ,. вступивши у справу, під час судових дебатів просив його підзахисного ОСОБА_3 виправдати за недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України за обставин наведених в обвинувальному акті, оскільки стороною обвинувачення не було встановлено точного часу, місця, де відбувалась подія, не доведено наявність соціально-побутового конфлікту між обвинуваченим ОСОБА_3 та потерпілим ОСОБА_8 , а обвинувачення ґрунтується на припущеннях, оскільки висновок експерта є недопустимим доказом, так як в його основу покладено рентген знімок виданий на ім`я потерпілого від 02.05.2022, тобто документ отриманий після проходження лікування в медичному закладі, що ставить під сумнів наявність зафіксованих у потерпілого тілесних ушкоджень.

Потерпілий ОСОБА_8 у судовому засіданні суду показав, що 25.04.2022 близько 21:00 години він прямував до магазину «Крамниця», що розташований по вул. Богдана Хмельницького, 112, в м. Погребище, Вінницького району, Вінницької області, за покупками. Там він зустрів знайомого ОСОБА_16 із компанією - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які сиділи за столиком на вулиці під накриттям біля магазину та пристав на їх пропозицію посидіти разом, де вони вживали пиво та розмовляли. Ближче до 22:00 години до магазину зайшов ОСОБА_3 із дівчиною, як пізніше він дізнався це була його сестра ОСОБА_10 . За якусь мить ОСОБА_3 підійшов до їх компанії та звернувся по хамські: - "Що треба?" на його претензію вони вказали, що вони спокійно відпочивають та розмовляють, ні до кого претензій не мають. Після цього ОСОБА_3 із сестрою вийшли із під навісу кафе, а вони залишились та продовжували відпочивати. Через деякий час вони вирішили розходитись, він, ОСОБА_8 вийшов першим із кафе на вулицю та направившись у наміченому напрямку додому, почув крик у спину: - "Ей, Лисий, ти куди?", із чого зрозумів, що звернення було безпосередньо до нього, оскільки це описує саме його зовнішність. Озирнувшись, він, десь за метрів десять, побачив ОСОБА_3 , який прямував до нього, підійшовши, ОСОБА_3 з незрозумілими претензіями взяв його за верхній одяг та кинув на асфальтовану доріжку, на правий бік, після чого навмисно завдав один удар ногою, а саме частиною ступні у взутті, в обличчя, внаслідок чого він втратив свідомість, до тями прийшов в медичному закладі. Як з`ясувалось ОСОБА_3 спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді переломів нижньої щелепи, внаслідок чого він проходив медичне лікування більше двох місяців. Наразі його стан здоров`я не відновився, він не може повноцінно виконувати жувальні функції, тому є необхідність в оперативному втручанні шляхом вставлення двох імплантів, про що надано медичне заключення лікарями. Вказаними протиправними діями обвинуваченого йому було заподіяно майнової та моральної шкоди. Дійти примирення із обвинуваченим виявилось за можливе, оскільки він ставив свої умови та розмір відшкодування, який є недостатнім у співставленні до понесених ним витрат, завданої йому матеріальної та моральної шкоди, перенесених душевних та фізичних страждань, наслідків, які мали місце після події, що відобразилось на його роботі, побуті, відносинах з оточуючими, оскільки він є викладачем у коледжі, має бездоганну репутацію та авторитет між студентами та в громаді. Цивільний позов підтримав у заявленому обсязі в розмірі 78000,00 грн., а саме 38 000,00 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 40000,00 грн. моральна шкода, який просив задовольнити. Щодо визначення міри та виду покарання для обвинуваченого, наполягав на призначенні йому покарання у виді обмеження волі на строк два роки, вказуючи, що останній вину свою не визнає, шкоду не відшкодував, пробачення не просив, його поведінка після вчинення злочину вказує на те, що належних висновків він не зробив, а веде себе зухвало.

Представник потерпілого ОСОБА_9 в судовому засіданні вказав, що в ході судового розгляду винуватість обвинуваченого доведена «поза розумним сумнівом» зібраними стороною обвинувачення доказами, які в ході судового розгляду стороною захисту не оспорювались, на їх недопустимість сторона захисту не вказувала, отож ОСОБА_3 має нести юридичну відповідальність як у вигляді покарання, яке має бути пов`язане із ізоляцією його від суспільства у виді обмеження волі, оскільки належних висновків обвинувачений не зробив, його поведінка як до так і після вчинення злочину свідчить про те, що він не усвідомлює наслідки вчиненого ним діяння, не має наміру на відшкодування шкоди потерпілому пов`язаної із лікуванням, вартістю імплантів та компенсувати душевні та фізичні страждання отримані внаслідок кримінального правопорушення.

Свідок ОСОБА_17 суду показав, що 25.04.2022 близько 21:00 години вони із компанією ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , сиділи в кафе «Крамниця», що розташоване по вул. Богдана Хмельницького, 112, м. Погребище, Вінницького району, Вінницької області, під накриттям, де відпочивали. У цей час до магазину зайшов ОСОБА_8 , а оскільки ОСОБА_12 з ним добре знайомий, то запросив його до них приєднатись. У подальшому вони усі разом відпочивали, пили пиво та розмовляли. Через деякий час в магазин зайшов невідомий їм чоловік із дівчиною, як з`ясувалось у подальшому, то був ОСОБА_21 із сестрою ОСОБА_22 . Через якусь мить ОСОБА_3 підійшов до їх компанії та звернувся різко, по хамські до ОСОБА_23 - "Що треба?". Чому він так зробив він не зрозумів та йому не відомо. ОСОБА_24 в свою чергу також щось відповів на таке грубе звернення, змісту відповіді він не пам`ятає, після цього ОСОБА_12 заспокоїв ОСОБА_23 , а ОСОБА_21 із сестрою покинули кафе та вийшли на вулицю. Близько 22 години вони вирішили розходитись по домах та направились до виходу, першим вийшов ОСОБА_8 , а за якусь мить вони усі також направились до виходу. Спускаючись із сходової драбини, він побачив як ОСОБА_3 наближається до ОСОБА_8 та, взявши його за верхній одяг, штовхнув на землю, внаслідок чого останній впав на правий бік, після чого ОСОБА_3 завдав удар ногою по обличчю ОСОБА_23 , якою ногою та частиною ноги він не вмітив, чим спричинив ОСОБА_25 тілесні ушкодження на обличчі, після того залишив місце події, а вони залишились. ОСОБА_12 в момент події зник у невідомому напрямку, ОСОБА_18 відійшла. Запевнив, що після удару ОСОБА_3 , ОСОБА_8 був без свідомості, на обличчі у нього була кров, а в подальшому викликали швидку допомогу, яка госпіталізувала його медичного закладу.

Свідок ОСОБА_18 суду показала, що 25.04.2022 близько 21:00 години вони із компанією ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , відпочивали в кафе «Крамниця», що розташоване по вул. Богдана Хмельницького, 112, м. Погребище, Вінницького району, Вінницької області. До накриття магазину зайшов ОСОБА_8 , якого ОСОБА_12 , який з ним знайомий, запросив до них приєднатись, далі вони сиділи відпочивали та вживали пиво, хлопці про щось розмовляли. Через деякий час в магазин зайшов невідомий їм чоловік із дівчиною, як з`ясувалось, то був ОСОБА_21 із своєю сестрою ОСОБА_22 . Через декілька хвилин ОСОБА_3 підійшов до їх компанії та звернувся різко, по-хамські, до кого та у зв`язку із чим було таке звернення вона не зрозуміла, оскільки у той час сконцентрувала увагу на своєму телефоні, через якусь мить усі заспокоїлись, а ОСОБА_3 із дівчиною покинув магазин. Через деякий час, десь близько 22 години вони вирішили розходитись по домах та направились до виходу, першим йшов ОСОБА_24 , після нього попрямувала вона. Коли ОСОБА_8 зійшов із сходової драбини та направився в наміченому напрямку, вона почула як ОСОБА_3 щось вигукнув та направився у сторону ОСОБА_23 , коли вони зблизились, в якійсь момент ОСОБА_8 від рухів ОСОБА_3 впав на землю, перелякавшись, вона відскочила в сторону подальше від них. Через деякий час до магазину під`їхав автомобіль і ОСОБА_3 із сестрою сіли у нього та вони поїхали у невідомому напрямку. Коли вона підійшла до ОСОБА_8 то побачила на обличчі кров, його стан вона не пам`ятає, так як і сама злякалась, потім було викликано швидку та ОСОБА_8 було госпіталізовано.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що вона приходиться рідною сестрою обвинуваченого ОСОБА_3 , після роз`яснення положень ст.63 Конституції України, остання вивила бажання давати покази. Суду показала, що 26.04.2022, однак точної дати та часу може не пам`ятати, підтвердила, що мала місце подія за участі її брата ОСОБА_3 , де у пізню пору доби, вона з чоловіком ОСОБА_11 , братом ОСОБА_3 другом брата на транспортному засобі останнього приїхали у центр м. Погребище. Чоловік пішов до банкомату зняти грошові кошти, а вона з братом пішли попити кави та зайшли до магазину «Крамниця», що розташований по вул. Богдана Хмельницького, 112, м. Погребище, Вінницького району, Вінницької області. Зайшовши під накриття у кафе, де були відпочивальники, зі сторони компанії, у якій сидів ОСОБА_8 хтось показав рукою в їх сторону, у зв`язку із чим ОСОБА_3 підійшов до столика аби з`ясувати та запитати у чому справа та привернута їх увага. Після чого швидко повернувся, інцидент на тому було вичерпано, вони придбали кави та покинули кафе, очікували на вулиці повернення її чоловіка та друга ОСОБА_3 , який мав їх завезти на автомобілі додому. Через невеликий проміжок часу, десь хвилин за 15, з кафе вийшла компанія на чолі з ОСОБА_8 , вони стояли осторонь від них. У цей час ОСОБА_3 побачивши її чоловіка на протилежній стороні вулиці звернувся до нього: «Лисий іди сюди!». Тоді на озвучену фразу повернувся ОСОБА_8 , якому це не сподобалось, та він сказав: «Ти знаєш хто я?», у подальшому між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 виникла шарпанина, ОСОБА_3 якимось чином взявши за плечі ОСОБА_8 поклав його на землю, а той ухопився йому за ногу, ОСОБА_3 намагався від нього вирватись, брат не бив ОСОБА_8 , після чого під`їхав друг брата та вони покинули місце події.

Прокурор у судовому засіданні відмовився від допиту свідка ОСОБА_19 та така відмова була прийнята судом, в силу приписів ст..22, 26 КПК України, шляхом постановлення протокольної ухвали 18.10.2023.

10.11.2023 протокольною ухвалою було прийнято відмову обвинуваченого ОСОБА_3 від захисника ОСОБА_6

04.12.2023 протокольною ухвалою було залишено без розгляду клопотання сторони захисту про призначення комісійної судово-медичної експертизи.

Крім показань учасників кримінального провадження та свідків, в ході судового розгляду судом було безпосередньо досліджено наступні письмові докази надані стороною обвинувачення:

- Витяг із Єдиного реєстру досудових розслідувань від 26.04.2022, відповідно до якого за заявою ОСОБА_8 було внесено відомості про злочин, де зазначено, що 26.04.2022 до ВП № 4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області надійшла письмова заява ОСОБА_8 , про те, що 25.04.2022, близько 22:00 год., перебуваючи в м. Погребище, Вінницького району, Вінницької області, поблизу магазину «Крамниця», в ході раптово виниклої суперечки, яка виникла на побутовому ґрунті між ОСОБА_8 , та незнайомим йому чоловіком, останній наніс один удар лівою ногою в область обличчя ОСОБА_8 , внаслідок чого спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді подвійного перелому нижньої щелепи;

- постанова про визначення слідчого (групи слідчих), які здійснюватимуть досудове розслідування кримінального провадження від 26.04.2022;

- рапорт старшого інспектора чергової частини СМ ВП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_26 , відповідно до якого, 26.04.2022 о 00:33 год. до чергової частини по телефону надійшло повідомлення від медсестри приймального відділення Погребищанської ЦРЛ про те, що звернувся ОСОБА_8 із тілесними ушкодженнями у вигляді забою правої сторони обличчя, які отримав 25.04.2022 близько 22:20 год. поблизу магазину «Крамничка» від ОСОБА_3 в ході виниклої суперечки, яка переросла у бійку. Вказане повідомлення було зареєстровано ВП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ЄО №2600 від 26.04.2022;

- заява ОСОБА_8 на ім`я начальника ВП №4 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області від 26.04.2022 про притягнення до кримінальної відповідальності невідомої особи чоловічої статі, яка 25.04.2022, перебуваючи у приміщенні (під навісом) магазину «Крамниця» у м. Погребище близько 22:00 год. у ході раптово виниклої суперечки спричинила йому тілесні ушкодження у вигляді подвійного перелому нижньої щелепи;

- заява ОСОБА_8 від 26.04.2023 про залучення його до провадження як потерпілого;

- заява ОСОБА_8 від 10.06.2022 про долучення речових доказів до матеріалів кримінального провадження, а саме один рентгенівський знімок на його ім`я;

- постанова про визнання оглянутих предметів речовими доказами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження від 10.06.2022, а саме: одного рентгенівського знімку на ім`я ОСОБА_8 ;

- постанова про надання дозволу на здійснення тимчасового доступу до речей та документів від 13.06.2022, а саме: оригіналів медичної картки стаціонарного хворого №6311 на ім`я ОСОБА_8 та рентгенівських знімків;

- протокол тимчасового доступу до речей та документів від 21.06.2022, відповідно до якого було вилучено картку стаціонарного хворого за №6311 на ім`я ОСОБА_8 на 10 аркушах;

- опис речей та документів, які були вилучені ВОКЛ ім. М.І. Пирогова ВОР на підставі ухвали слідчого судді від 21.06.2022, а саме: медичної картки стаціонарного хворого №6311 на ім`я ОСОБА_8 ;

- постанова про визнання оглянутих предметів речовими доказами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження від 21.06.2022, а саме: медичної картки стаціонарного хворого №6311 на ім`я ОСОБА_8 ;

- постанова про проведення судово-медичної експертизи від 21.06.2022;

- висновок експерта Козятинського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи за №50 від 27.06.2022, відповідно до якого у гр.. ОСОБА_8 мали місце ушкодження: переломи нижньої щелепи в ділянці п`ятого зуба справа та в ділянці восьмого зуба зліва. Вищевказані ушкодження виникли від травматичної дії (удару) тупого твердого предмету (в т.ч. обута нога тощо) можливо, 25.04.2022. Ушкодження у гр. ОСОБА_8 небезпечними для життя в момент заподіяння не були. За ступенем тяжкості вказані переломи за ознакою тривалого (понад 21 добу) розладу здоров`я відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості (п. 2.2.1.в «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.95);

- постанова слідчого від 05.07.2022 про допуск адвоката ОСОБА_6 до участі у даному кримінальному провадженні;

- повідомлення ОСОБА_3 від 11.07.2022 про те, що він не володіє речовими доказами та матеріалами згідно з ч.6 ст.290 КПК України, які необхідно надавати стороні обвинувачення для ознайомлення;

- протокол відкриття стороною обвинувачення матеріалів, надання доступу до матеріалів досудового розслідування та ознайомлення ОСОБА_3 і його захисника із ними від 11.07.2022, відповідно до яких захисник зазначив про мало місце необережне спричинення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, тому просив змінити обвинувачення з ст..122 ч.1 КК на ст..128 КК України;

- постанова слідчого від 11.07.2022 про відмову у задоволенні клопотання сторони захисту щодо перекваліфікації дій підозрюваного;

- протокол відкриття стороною обвинувачення матеріалів, надання доступу до матеріалів досудового розслідування та ознайомлення потерпілому від 11.07.2022, відповідно до яких зауважень не надходило.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо недопустимості як доказу висновку експерта за №50 від 27.06.2022 з тих мотивів, що він складений експертом без дотримання вимог КПК України та в його основу покладено рентгенівський знімок, що датований 02.05.2022, тобто поза межами періоду лікування потерпілого ОСОБА_8 , суд вважає такі доводи неспроможними.

Так, відповідно Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень від 08.10.1998 № 53/5, зазначено, що в силу процесуального законодавства експерт має право заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи. Експерт може відмовитися від проведення експертизи, якщо наданих йому матеріалів недостатньо для виконання покладених на нього обов`язків, а витребувані додаткові матеріали не надані, або якщо поставлені питання виходять за межі його спеціальних знань.

При дослідженні висновку експерта за №50 від 27.06.2022 в ході судового розгляду не встановлено порушень вимог статей 101-102 КПК України, медичні документи для проведення експертизи слідчим отримано із дотриманням вимог установлених ст.159, 160, 163, 165 КПК України та передано експерту, який клопотань про надання додаткових документів не заявляв, від проведення експертизи не відмовлявся, а наданий обсяг документів, у тому числі рентгенівський знімок від 02.05.2022 дозволяв прийняти категоричне рішення щодо отриманих потерпілим ОСОБА_8 тілесних ушкоджень у вигляді перелому нижньої щелепи в ділянці п`ятого зуба справа та в ділянці восьмого зуба зліва, які виникли від травматичної дії (удару) тупого твердого предмету (в т.ч. обута, ноги тощо) датою 25.04.2022, що відповідає висунутому обвинуваченню.

Підстав вважати, що вказаний висновок експерта складений на підставі документів, отриманих внаслідок істотного порушення прав і свобод особи, у ході судового розгляду не встановлено та визнавати його недопустимим доказом не має підстав.

Аналізуючи покази потерпілого ОСОБА_8 , у тому числі щодо механізму, характеру та локалізації отриманих ним тілесних ушкоджень та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , у сукупності з іншими доказами по справі, суд вважає їх такими, що відповідають об`єктивній дійсності, оскільки вони цілком підтверджуються висновком експерта за №50, є послідовними, логічними, узгоджуються між собою та підтверджують фактичні обставини зазначені в обвинувальному акті, жодних протиріч між показами вказаних осіб та письмовими доказами не встановлено.

Тоді як покази свідка ОСОБА_10 , яка приходиться рідною сестрою обвинуваченого, суд приймає до уваги в частині, що підтверджують обставини щодо часу та місця вчинення кримінального правопорушення, а також остання підтвердила, що бачила як її брат ОСОБА_3 підходив до ОСОБА_8 взяв його за плечі та поклав на землю, тоді як обставини щодо заподіяння потерпілому ОСОБА_3 тілесних ушкоджень ОСОБА_10 заперечила. Таку позицію свідка суд розцінює критично як можливість уникнення обвинуваченого, який приходиться їй рідним братом, від кримінальної відповідальності.

Твердження захисника ОСОБА_7 , що органом досудового розслідування не було встановлено точного часу та місця, де відбувалась подія, спростовуються показами потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 так і самого обвинуваченого ОСОБА_3 , який у ході судового розгляду та його допиту підтвердив, що саме 25.04.2022 після 21:00 години, біля магазину «Крамниця», що розташований по вул. Богдана Хмельницького, 112, м. Погребище, Вінницького району, Вінницької області, відбувалась подія за його та потерпілого ОСОБА_8 участі, де мав місце конфлікт.

Також суд вважає неспроможними доводи захисника ОСОБА_7 в частині відсутності конфлікту між обвинуваченим та потерпілим в результаті чого обвинувачений заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, оскільки сам обвинувачений, потерпілий та свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 підтвердили наявність зіткнення протилежних інтересів і поглядів вказаних осіб, напруження і крайнє загострення суперечностей між ними, що призвели до активних дій зі сторони обвинуваченого стосовно потерпілого, оскільки він підійшов до ОСОБА_8 , повалив його на землю. В ситуації, яка передувала злочину, кожна зі сторін намагалась зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони, що по своїй суті і становить побутовий конфлікт.

Інші докази, що надані стороною обвинувачення стороною захисту не ставились під сумнів, не ініціювались клопотання про їх недопустимість, тоді як стороною захисту суду докази не надавались.

Вирішуючи питання про допустимість та належність досліджених доказів, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважені оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі "Тейскера де Кастро проти Португалії" від 09 червня 1998 року, параграф 54 рішення у справі "Шабельника проти України" від 19 лютого 2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5,8 Конвенції) тощо.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях "Ірландія проти Сполученого Королівства" від 18 січня 1978 року; "Коробов проти України" від 21 жовтня 2011 року "… що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків".

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону", на це було звернуто увагу у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі N 761/43930/17, Постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17 січня 2023 року у справі N 640/21844/18).

Повертаючись до обставин повідомлених обвинуваченим під час судових дебатів та останнього слова щодо його невинуватості, оскільки покази надані суду були здійснені з урахуванням позиції та тактики захисту попереднього захисника, з яким він розірвав договір про правову допомогу, то суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до матеріалів провадження інтереси обвинуваченого ОСОБА_3 з 05.07.2022 (постанова про допуск захисника до участі у кримінальному провадженні) до почату судових дебатів представляв захисник ОСОБА_6 , у подальшому захисник ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_3 самостійно обирав собі захисників, на дії адвоката ОСОБА_6 не скаржився, від послуг останнього відмовився самостійно, про що надана суду заява, уклавши договір із адвокатом ОСОБА_7 ..

Суд звертає увагу, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей із використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з раніше обраними та узгодженими з адвокатом позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.

Отож об`єктивних даних про неналежне виконання захисником ОСОБА_6 професійних обов`язків адвоката, чи порушення прав обвинуваченого, передбачених ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України, ст. 20 КПК, судом не встановлено.

З огляду на викладене, позицію обвинуваченого, який свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні у судових дебатах заперечував, суд розцінює як спосіб захисту та визнає його показання неправдивими та такими, що направлені на ухилення від відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення, не бажання нести відповідальність за дії, що вчинив.

Таким чином, суд приходить до висновку, що надані стороною обвинувачення докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 є такими, що доповнюють один одного, є належними, допустимими та достатніми, оскільки у відповідності до ст. ст. 84-86 КПК України прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також є такими, що отримані в порядку, передбаченому Конституцією та КПК України.

За змістом положень ч.1 ст.2 КК України визначено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого, суд звертає увагу, що обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 122 КК України є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Так, умисне заподіяння тілесного ушкодження середньої тяжкості (ст. 122 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, які 1) не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121, але при цьому 2) є таким, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (стаття 128 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого статтею 122 КК України, за умови, якщо були заподіяні тяжкі чи середньої тяжкості тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Розмежування умисного заподіяння тілесних ушкоджень середньої тяжкості (частина перша статті 122 КК України) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (стаття 128 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

Надаючи оцінку доводам обвинуваченого ОСОБА_3 наданих у ході судового розгляду щодо відсутності у нього умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 , важкість яких встановлена як середньої тяжкості та вчинення злочину через необережність, вказані обставини судом перевірялись належним чином.

Визначаючись із рішенням про спрямованість умислу ОСОБА_3 , суд враховує локалізацію, характер отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , механізм їх утворення, про що зазначено у висновку експерта за №50 від 27.06.2022, обставини їх заподіяння, які підтверджуються показами як потерпілого ОСОБА_8 , так і свідка ОСОБА_13 , взаємостосунки винуватого з потерпілим, які передували до злочину, дії обвинуваченого ОСОБА_3 під час вчинення злочину, с уд приходить до висновку, що за таких фактичних обставин, дії ОСОБА_3 відносно потерпілого ОСОБА_8 носили активний характер, були протиправними, між діями і їх наслідками існував прямий причинний зв`язок, а самі наслідки у виді середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень були спричинені потерпілому в той момент, коли винний, докладаючи певних зусиль спочатку поклав ОСОБА_8 на землю та у подальшому завдав йому один удар ногою в область обличчя. Надмірна сила такого удару, його раптовість та спрямування в обличчя потерпілого не може свідчити про необережність, а вказує на те, що ОСОБА_3 об`єктивно усвідомлював суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода. Тобто він діяв з неконкретизованим (невизначеним) умислом, за яким, незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинену шкоду, у даному випадку - за умисне заподіяння ОСОБА_8 середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Суд зауважує, що потерпілий протягом досудового слідства та судового розгляду послідовно стверджував про умисні дії обвинуваченого по відношенню до нього, свої покази не змінював, не плутався в них, стороною захисту на противагу цьому не було надано жодних доказів, а те, що після отримання удару втратив свідомість жодним чином не нівелює обставин повідомлених ним, що мали місце до цього моменту.

Досліджуючи обставини провадження в цьому аспекті, суд враховує і непослідовну позицію самого обвинуваченого, який після роз`яснення суті обвинувачення вину визнав частково, підтвердив обставини щодо часу, місця, дослівно описав, що тілесні ушкодження були заподіяні одним ударом ногою потерпілому ОСОБА_8 з необережності, жодних заяв та клопотань в ході судового розгляду не заявляв, у тому числі не було зауважень щодо висновку експерта та доказів на підставі яких його складено, тоді як у подальшому обвинувачений позицію змінив та просив суд його виправдати, вказуючи на наклеп на нього, а тому суд приходить до висновку, що такі заяви обвинуваченого не відповідають дійсності, вказують на непослідовну його позицію та неправдивість показів, а відтак суд зазначає, що вони були зроблені з метою ухилитись від відповідальності.

Відповідно до ст. 337 КПК України, судовий розгляд кримінального провадження проводився відносно ОСОБА_3 лише в межах висунутого йому обвинувачення.

Статтями 7 та 22 КПК України визначено, що однією із засад кримінального судочинства є змагальність сторін та свобода у поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу вимог частини шостої статті 22 КПК України, суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Оцінюючи зібрані та безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України, а саме умисне середньої тяжкості тілесні ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Вирішуючи питання про обрання міри та виду покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання

Відповідно до роз`яснень наведених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року N 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання характеризується посередньо; є особою молодого, працездатного віку, не працює, не навчається, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей чи інших осіб не має, на обліку у лікаря психіатра чи нарколога не перебуває.

Суд враховує, що ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, пробачення у потерпілого не просив, жодних дій щодо виправлення ситуації не вживав, що свідчить про недостатнє усвідомлення протиправного характеру вчиненого ним діяння та його наслідків у вигляді завдання шкоди здоров`ю людини, яке є найвищою цінністю.

Суд приймає до уваги досудову доповідь уповноваженого органу з питань пробації з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, складену відповідно до вимог ст. 314-1 КПК України, відповідно до якої виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 можливе без ізоляції його від суспільства, оскільки встановлена середня ймовірність та ризик вчинення ним повторного правопорушення, однак з умовою здійснення за ним нагляду збоку органу пробації та інших суб`єктів соціальної роботи, застосування соціально-виховних заходів з можливістю впливу на поведінку обвинуваченого з метою виправлення та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.

Суд приймає до уваги позицію потерпілого щодо міри та виду покарання, який під час судового розгляду наполягав на реальному відбуванні покарання обвинуваченим та пояснював, що його посткримінальна поведінка свідчить про відсутність належного усвідомлення наслідків вчиненого діяння.

На пріоритетність позиції потерпілого при вирішенні питання призначення виду та міри покарання, було звернуто увагу у постанові Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 283/460/21 (провадження № 51-4891км21).

З урахуванням наведеного, тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особи винного, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують його відповідальність, процесуальної поведінки обвинуваченого як до так і після вчинення кримінального правопорушення, думки потерпілого, наслідків від злочину, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання передбачене санкцією частини статті, за якою інкриміновано його діяння у виді обмеження волі, оскільки інші альтернативні види покарання, а саме виправні роботи не можуть бути призначені, так як ОСОБА_3 є непрацюючим, а позбавлення волі за обставин даного кримінального правопорушення та особи винного суд вважає занадто суворим видом покарання.

Обставин за яких не може бути призначений обвинуваченому такий вид покарання як обмеження волі за матеріалами кримінального провадження судом не встановлено.

Також суд враховує практику Європейського суду з прав людини, що в силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому суд керується правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, де зазначено, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Вирішуючи питання щодо можливості застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, суд виходить із с истемного тлумачення вказаної норми та зважає на те, що у ній законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, зокрема, у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного, але й інші обставини справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

З огляду на викладене, суд вважає, що застосування ст. 75 КК України при визначенні покарання ОСОБА_3 в даному випадку є неприпустимим, оскільки не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Вирішуючи питання заявленого потерпілим ОСОБА_8 цивільного позову, відповідно до якого він просить суд присудити із ОСОБА_3 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 38 000,00 грн. та моральну шкоду, розмір якої ним було визначено у 40 000,00 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується особою яка таку шкоду заподіяла.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Стаття 1167 ЦК України, передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 р. "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до положень ст. 23, ст. 280, ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, в зв`язку з чим суд виходить з того, що задоволення позовних вимог повинно відповідати як заподіяній моральній шкоді, так і критерію справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Як слідує із Виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого на ім`я ОСОБА_8 (а.с.31, 32), ОСОБА_8 перебував на стаціонарному лікуванні в щелепно-лицьовому відділенні КНП «Вінницька міська клінічна лікарня ім. Пирогова» в період з 27.06.2022 по 02.05.2022, де було проведено шинування нижньої щелепи встановлено діагноз: перелом нижньої щелепи в ділянці 45 та 38 зубів, у період з 03.05.2022 по 17.06.2022 проходив амбулаторне лікування у Погребищанській АЗПСМ №1.

Згідно з консультативним висновком лікаря ОСОБА_28 (а.с.34), ОСОБА_8 встановлено діагноз F41.2 (змішаний тривожно-депресивний розлад).

Згідно з відповіддю Міського комунального підприємства «Медичний стоматологічний центр» від 25.08.2022, ОСОБА_8 потребує необхідного лікування за допомогою імплантів для відновлення жувальної функції, яка була порушена в результаті травми, а тому потребує встановлення імплантів в ділянці 45 зуба, загальна вартість якого 19000 грн. В ділянці 38 зуба встановлювати імпланти не рекомендовано, однак для повноцінного відновлення функції жування рекомендовано видалення коренів 46 та 37 зубів та встановлення в цій ділянці ще одного імплантат по вартості 45 зуба.

Приймаючи до уваги те, що в ході судового розгляду даного кримінального провадження було доведено обставини заподіяння ОСОБА_3 тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , дії першого були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, розмір майнової шкоди є доведеним, отож суд вважає, що в цій частині вимоги потерпілого є обґрунтованими та підлягають до повного задоволення в розмірі 38 000 грн.

Вирішуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено, що внаслідок кримінального правопорушення вчиненого ОСОБА_3 , беззаперечно, що ОСОБА_8 зазнав моральних страждань, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього в результаті злочину, моральна шкода полягає у фізичному болі та стражданнях, від яких він потерпав внаслідок ушкодження здоров`я, зокрема життєво важливого органу нижньої щелепи, що унеможливило належне функціонування усього організму, він перетерпів незручності, було проведено шинування щелепи, внаслідок чого був позбавлений можливості повноцінно харчуватись, жити, працювати, тоді як є особою молодого віку, займає посаду викладача коледжу в м. Погребище, відтак безсумнівним є факт, що вимушений був докладати додаткові зусилля для організації звичайного та нормального укладу свого життя, побуту та робочого процесу.

З огляду на викладене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, характер винних дій відповідача, ступінь негативних явищ в житті позивача, їх тривалість, які продовжують існування, оскільки на даний час повноцінно жувальні функції не відновлено, імплантів не вставлено, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково в розмірі 20 000 грн., що на думку суду є достатнім та таким, що відповідає моральним стражданням перенесених позивачем.

Питання про речові докази, суд вирішує відповідно до ст..100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченого в рамках даного кримінального провадження не обирався.

Керуючись ст. 50, 65 КК України, ст. 369-371, 373-376 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Початок строку відбуття покарання засудженого ОСОБА_3 обчислювати з дня прибуття і взяття його на облік у виправному центрі (частина 1 статті 58 КВК України).

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 у відшкодування майнової шкоди завданої злочином 38 000 (тридцять вісім тисяч) 00 коп. та у відшкодування моральної шкоди 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 коп., а всього на загальну суму 58 000 (п`ятдесят вісім тисяч) гривень 00 коп.

В іншій частині цивільного позову відмовити.

Речові докази один рентгенівський знімок на ім`я ОСОБА_8 , медичну картку стаціонарного хворого №6311 на ім`я ОСОБА_8 , - повернути законному володільцеві.

Вирок суду може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя Світлана ШПОРТУН