Номер провадження: 11-кп/813/2664/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Малиновського райсуду м. Одеси від 20.11.2023, якою під час судового розгляду к/п №0000223 від 08.12.2022 відносно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Бехтери Голопристанського району Херсонської обл., громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 18.01.2024 включно, без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 20.11.2023 під час судового розгляду к/п №0000223 від 08.12.2022 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України було задоволено клопотання прокурора та продовжено відносно ОСОБА_6 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, до 18.01.2024 включно, із утриманням в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

Мотивуючи зазначене рішення, суд послався на те, що ризики встановлені раніше судом не відпали та продовжують існувати, а саме обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків в зазначеному кримінальному провадженні; незаконно впивати на свідків у кримінальному провадженні; знищити сховати або спотворити речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, обумовлені тяжкістю покарання, що загрожує обвинуваченому уразі визнання його винуватим, останній обізнаний про осіб, свідків, які були його підлеглими.

Окрім того, суд 1-ої інстанції, врахувавши положення п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України, а також підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України, вважав за можливе не визначати розмір застави.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 зазначив, що вважає оскаржувану ухвалу незаконною, з огляду на наступне:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що ст. 111-2 КК України була внесена до КК України на підставі Закону №2198-ІХ від 14.04.2022, при цьому м. Херсон було окуповано вже з кінця лютого 2022 року, відповідно не було доступу до українських засобів масової інформації, а також не було доступу до інтернету, у зв`язку із чим інкримінована ОСОБА_6 ст. 111-2 КК України, в силу ст. 57 Конституції України є нечинною відносно нього;

- судом 1-ої інстанції не враховано того, що ОСОБА_6 визнано потерпілим у справі №521/8817/23, оскільки щодо нього здійснювались насильницькі дії, з метою примусу до співробітництва з окупаційною адміністрацією, на підтвердження чого в розпорядженні суду знаходиться висновок судово-психологічної експертизи №08/02.2023 від 02.02.2023, відповідно до якого дії, які були вчиненні відносно ОСОБА_6 представниками окупаційної адміністрації на протязі одного дня в середині червня 2022 та в період з 12.08.2022 по 29.08.2022 були гіперекстремальними (умови і обставини, що виходять за рамки звичайних, роблять неможливим життєдіяльність індивіда, перевищують людські можливості, руйнують звичну поведінку та дії);

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що в дійсності матеріали к/п № 0000223 від 08.12.2022 до слідчого відділу УСБУ в Херсонській обл. ніколи не направлялись та вказаний слідчий підрозділ не починав здійснювати досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні, у зв`язку із чим постанова першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_8 про доручення здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування є незаконною та винесена з порушенням належної правової процедури;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що прокурором не доведено та не надано жодного доказу на підтвердження існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, натомість обвинувачений ОСОБА_6 не вчиняв жодних дій, які могли би бути розцінені як ризики, передбачені п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України;

- за час, який минув з дати продовження дії запобіжного заходу 23.06.2023, 08.08.2023, 27.09.2023 до часу чергового продовження 20.11.2023 було лише оголошено обвинувальний акт та досліджено 57 аркушів першого тому письмових матеріалів сторони обвинувачення;

- всі рішення про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , які прийняті судом: 23.06.2023, 08.08.2023, 27.09.2023, 20.11.2023 містять абсолютне однакове обґрунтування, яке не приймає до уваги змін обстановки з перебігом часу, що не відповідає практиці ЄСПЛ;

- судом 1-ої інстанції не зазначено на яких саме свідків ОСОБА_6 нібито може незаконно вливати, більш того, в розпорядженні суду при вирішенні питання про продовження дії запобіжного заходу стороною обвинувачення не було надано відомостей про те, що можливі свідки по справі були підлеглими ОСОБА_6 ;

- відносно обвинуваченого ОСОБА_6 порушено принцип законності та забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, оскільки ані прокурор, ані суд не зазначають підстав для тримання під вартою ОСОБА_6 без розгляду справи по суті;

- судом 1-ої інстанції не наведено жодного мотивування неможливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 застави, при цьому положення ст. 183 КПК України надають суду «право» не визначати, а не «обов`язок» щодо не визначення розміру застави;

- судом 1-ої інстанції не взято до уваги, що під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Центрального райсуду м. Миколаєва від 10.02.2023 відносно ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, при цьому відомостей про те, що ОСОБА_6 порушував вимоги вказаної ухвали до моменту її скасування ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 01.03.2023, суду не було надано.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_6 строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В судове засідання апеляційного суду прокурор ОСОБА_9 не з`явився, водночас надав до суду клопотання про здійснення апеляційного розгляду за його відсутністю, а також просить апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а ухвалу суду 1-ої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Розглядаючи дану справу, зокрема питання про необхідність продовження тримання під вартою ОСОБА_6 , апеляційний суд враховує положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження, вбачається, що на розгляді в Малиновському райсуді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

При цьому, положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України встановлюють, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду 1-ої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Проте, зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_6 злочину, вчиненого умисно громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, його характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (позбавлення волі на строк від 10 до 12 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років та з конфіскацією майна або без такої), колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, зокрема переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, враховуючи те, що остаточне рішення по справі відносно ОСОБА_6 не прийнято та на теперішній час судовий розгляд тільки розпочате, свідки підлягають безпосередньому допиту судом, колегія суддів вважає, що в даному випадку існує ризик можливого незаконного впливу останнього на свідків в зазначеному кримінальному провадженні, а також знищити сховати або спотворити речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає голослівними посилання сторони захисту, щодо відсутності у суду 1-ої інстанції відомостей про те, що можливі свідки по справі були підлеглими ОСОБА_6 , оскільки зазначені обставини випливають зі змісту обвинувального акту.

Окрім того, ч. 5 ст. 36 КПК України передбачено, що генеральний прокурор (особа, яка виконує його обов`язки), керівник обласної прокуратури, їх перші заступники та заступники своєю вмотивованою постановою мають право доручити здійснення досудового розслідування будь-якого кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування, у тому числі слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу, у разі неефективного досудового розслідування або за наявності об`єктивних обставин, що унеможливлюють функціонування відповідного органу досудового розслідування чи здійсненням ним досудового розслідування в умовах воєнного стану.

Так, постановою про визначення підслідності у к/п №0000223 від 08.12.2022 прокурора Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_10 від 20.12.2022, проведення досудового розслідування вказаного к/п було доручено слідчому відділу УСБ України в Херсонській обл.

Водночас, постановою про доручення здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення іншому органу досудового розслідування першого заступника Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_8 від 20.12.2022, проведення досудового розслідування у к/п №0000223 від 08.12.2022 доручено третьому слідчому відділу (з дислокацією у м. Херсон) ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі, у зв`язку із тим, що середнє навантаження на одного слідчого СВ УСБУ в Херсонській обл. складає понад 480 кримінальних проваджень, що унеможливлює здійснення ефективного досудового розслідування останніми.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання сторони захисту з приводу того, що постанова першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_8 про доручення здійснення досудового розслідування к/п №0000223 від 08.12.2022 іншому органу досудового розслідування є незаконною та винесена з порушенням належної правової процедури.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_7 щодо здійснення відносно ОСОБА_6 насильницьких дій, з метою примусу до співробітництва з окупаційною адміністрацією, апеляційний суд вважає слушними, водночас, зауважує на тому, що інкримінований ОСОБА_6 злочин, можливо вчинений останнім не пізніше червня 2022 року, разом із цим, відповідно до наданого стороною захисту копії з обвинуваченого акту у к/п № 0000118 від 28.02.2023, ОСОБА_6 незаконно утримували та здійснювали відносно нього насильницькі дії з 24.08.2022.

Разом із тим, апеляційний суд вважає безпідставними посилання сторони захисту з приводу того, що під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Центрального райсуду м. Миколаєва від 10.02.2023 відносно ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, при цьому відомостей про те, що ОСОБА_6 порушував вимоги вказаної ухвали до моменту її скасування ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 01.03.2023, не було надано.

Так, колегія суддів звертає увагу сторони захисту на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, які є імперативними та відповідно до яких під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5ч. 1 цієї статті.

Окрім того, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Апеляційний суд вважає частково обґрунтованими посилання сторони захисту щодо необізнаності ОСОБА_6 про внесення ст. 111-2 КК України до КК України на підставі Закону №2198-ІХ від 14.04.2022, проте зазначена обставина жодним чином не звільняє його від юридичної відповідальності.

Більш того, обвинувачений ОСОБА_6 будучи громадянином України, повинен був усвідомлювати, що своїми діями, зокрема, реалізуючи рішення окупаційної адміністрації рф, може здійснювати підривну діяльність проти України, а саме забезпечує нормальне функціонування на території окупованої Херсонської обл. підприємства критичної інфраструктури, підпорядкованого окупаційній адміністрації.

Що стосується тверджень сторони захисту, щодо не визначення обвинуваченому ОСОБА_6 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, колегія суддів зазначає наступне.

Абзацом 3 ч. 4 ст. 183 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Так, враховуючи те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, його характер, тяжкість та зухвалість, той факт, що злочин вчинений у період дії воєнного стану, а також наявність в зазначеному кримінальному провадженні доведених стороною обвинувачення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції вірно застосував відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_6 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Разом із тим, відповідно до ч 1. ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи. Зазначені обставини на думку апеляційного суду є такими, що застосовуються і під час розгляду кримінального провадження у суді 1-ої інстанції, оскільки ОСОБА_6 є особою, яка тримається під вартою та потребує забезпечення права на надання належної медичної допомоги.

Так, апеляційний суд приймає до уваги твердження захисника ОСОБА_7 щодо застосування відносно ОСОБА_6 насильницьких дій представниками окупаційної адміністрації, та його стан здоров`я в умовах слідчого ізолятора погіршився, у зв`язку із чим вважає за необхідне зобов`язати відповідних посадових осіб забезпечити невідкладне проведення медичного обстеження обвинуваченого та надати останньому кваліфіковану медичну допомогу.

При цьому, колегія суддів зауважує на тому, що зазначені вище обставини не можуть бути беззаперечною умовою для скасування оскаржуваної ухвали суду 1-ої інстанції та зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки обвинувачений може отримати кваліфіковану медичну допомогу в межах установи попереднього ув`язнення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави відносно обвинуваченого залишенню без змін, як законна та обґрунтована.

Водночас, апеляційний суд знаходить слушними доводи апеляційної скарги, щодо тривалого судового розгляду кримінального провадження, під час якого обвинувачений перебуває під вартою, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу районного суду на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 178, 183, 194, 199, 206, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського райсуду м. Одеси від 20.11.2023, якою відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину, ч. 1 ст. 111-2 КК України, під час судового розгляду кримінального провадження по суті продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 18.01.2023 включно, без визначення розміру застави залишити без змін.

Доручити службовим особам ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» та Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Миколаївській та Одеській обл. провести медичне обстеження обвинуваченого ОСОБА_6 та надати кваліфіковану медичну допомогу.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції про необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України при розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4