Номер провадження: 11-кп/813/1393/23
Справа № 499/716/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Великомихайлівського районного суду Одеської області від 22 березня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № від 26 червня 2022 року відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дімітровград республіки Болгарія, громадянина Болгарії, з середньою спеціальною освітою, працює підприємцем, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Великомихайлівського районного суду Одеської області від 22 березня 2023 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_8 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладанням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Строк покарання обчислюється з моменту проголошення вироку.

Вирішено питання стосовно долі речових доказів, із процесуальними витратами та заходами забезпечення у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком встановлено, що 26.06.2022 року, обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи у стані стомлення, чим позбавив себе можливості правильно орієнтуватися в дорожній обстановці, достеменно знаючи, що керування транспортними засобами у стані стомлення заборонено, приступив до керування автомобілем «AUDI Q5», реєстраційний номер НОМЕР_1 (болгарська реєстрація), чим порушив вимоги п/п «б» п. 2.9 Правил дорожнього руху.

У подальшому, у зазначений день, приблизно о 10.18 годині, обвинувачений ОСОБА_8 , керуючи у стані стомлення автомобілем «AUDI Q5», у денний час доби та в умовах необмеженої видимості здійснював рух по асфальтному сухому дорожньому покриттю проїзної частини автодороги М 05 сполученням «Київ - Одеса» у Березівському районі Одеської області, з боку м. Київ у напрямку м. Одеса. На зазначеній ділянці проїзної частини організований двосторонній рух, напрямки руху поділяє розділювальна смуга шириною 2.1 м, позначена дорожньою розміткою 1.1, у напрямку руху транспортних засобів дворядний рух зі смугою розгону праворуч та смугою для лівого розвороту, позначені лінією дорожньої розмітки 1.8. Автомобіль під керуванням обвинуваченого ОСОБА_8 рухався у лівій смузі свого напрямку руху, зі швидкістю приблизно 145 км/год, яка перевищує установлену за межами населеного пункту швидкість руху (110 км/год), чим порушив вимоги п/п «ґ» п. 12.6., п/п «б» п. 12.9. зазначених Правил.

Проїжджаючи на вказаному автомобілі ділянку зазначеної проїзної частини та наближаючись до розташованої праворуч за ходом руху АЗС № З ПП «ОНИКС-ОЙЛ» за адресою 387 км зазначеної автодороги, обвинувачений ОСОБА_8 , у порушені вимог п. 1.5, п/п «б», «д», п. 2.3 зазначених Правил, , відволікся від керування, за дорожньою обстановкою постійно не стежив, внаслідок чого відповідно не відреагував на її зміну, а у порушення вимог п. п. 12.1, 12.3, 13.1 зазначених Правил, не врахував дорожню обстановку, не вибрав в установлених межах безпечну швидкість, яка б забезпечила безпеку і дала можливість йому постійно контролювати рух автомобіля, за відсутності будь яких перешкод для виявлення попереду себе на проїзній частині автомобіля, маючи об`єктивну і реальну можливість не допустити дорожньо-транспортну пригоду, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив з моменту об`єктивної можливості виявити автомобіль «ВАЗ 2107», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія потерпілого ОСОБА_10 , який рухався попереду у попутному напрямку у смузі руху його автомобіля, і змушував водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу, своєчасно не відреагував на виниклу перешкоду, а навпаки, діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, легковажно розраховував на їх відвернення, не зменшив швидкість руху керованого ним транспортного засобу аж до його зупинки, з дотриманням безпечної дистанції до автомобіля «ВАЗ-2107» та в подальшому виконати його об`їзд з дотриманням безпечного інтервалу і загальної безпеки для усіх інших учасників руху, при відсутності яких-небудь перешкод технічного або іншого характеру проігнорував вимоги вказаних Правил та передньою лівою частиною керованого ним автомобіля скоїв зіткнення з задньою правою частиною автомобіля «ВАЗ- 2107».

У сукупності ОСОБА_8 допустив порушення вимог п. 1.5, п/п «б», «д» п. 2.3., п/п «б» п. 2.9, 12.1, 12.3, п/п «ґ» п. 12.6., п/п «б» п. 12.9., 13.1 Правил які призвели до настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 тілесних ушкоджень середньої тяжкості та спричинення смерті неповнолітньої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду прокурор Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок в частині призначення покарання та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_8 у строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 26 червня 2022 року по 01 липня 2022 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що призначене судом покарання із застосуванням ст.75 КК України не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Суд не врахував наслідки вчиненого, а саме те, що неповнолітній дитині були заподіяні тілесні ушкодження від яких настала її смерть, та ще дві інші особи отримали тілесні ушкодження різних ступенів тяжкості.

Адвокат ОСОБА_7 надіслав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін.

Правові позиції інших учасників апеляційного розгляду

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити оскаржений вирок без змін.

Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 надіслали до апеляційного суду заяви (кожний окремо), в яких просили проводити апеляційний розгляд без їх участі та зазначили, що не мають до обвинуваченого ОСОБА_8 жодних претензій, просили призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавлення волі.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши доводи наведені в апеляційній скарзі та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим, суд обґрунтовано, в порядку ч.3 ст.349 КПК України обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

Оскільки фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України, а також призначене ОСОБА_8 основне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

При цьому, апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про те, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_8 без застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про те, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував тяжкість та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, а тому безпідставно дійшов висновку про можливість його виправлення та перевиховання без застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до змісту оскарженого вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який позитивно характеризується, має стійкі соціальні зв`язки та обставини, що пом`якшують покарання його щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Апеляційний суд зазначає, що санкція ч.2 ст.286 КК України, у редакції, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 , з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надавала можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носило альтернативний характер застосування такого додаткового покарання не було обов`язковим для суду.

У роз`ясненнях, що містяться у п.21) постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 (з наступними змінами і доповненнями) «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що у кожному випадку призначення покарання за ч.1, 2 ст.286, 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів відповідно, що також слідує із роз`яснень згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України.

У свою чергу, дослідивши оскаржений вирок, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції взагалі не мотивував своє рішення в частині відсутності необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Апеляційний суд зазначає, що набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 511). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

При цьому, суд першої інстанції визнав доведеними обставини кримінального провадження про те, що ОСОБА_8 , грубо порушуючи правила дорожнього руху, відволікся від керування транспортним засобом, за відсутності будь яких перешкод для виявлення попереду себе на проїзній частині автомобіля, маючи об`єктивну і реальну можливість не допустити дорожньо-транспортну пригоду, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив та передньою лівою частиною керованого ним автомобіля скоїв зіткнення з задньою правою частиною автомобіля «ВАЗ- 2107». За таких обставин апеляційний суд визнає те, що суд першої інстанції не в повній мірі надав оцінку суспільній небезпеці вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення.

Окрім того, суд першої інстанції не врахував, що дії ОСОБА_8 були направлені на грубе порушення правил безпеки дорожнього руху з використанням джерела підвищеної небезпеки автомобіля, а також настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 тілесних ушкоджень середньої тяжкості та спричинення смерті неповнолітньої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сукупність цих обставин свідчить про те, що призначене ОСОБА_8 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так й іншими особами.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК України без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та є явно несправедливим через м`якість.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про необґрунтованість звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від призначеного покарання на підставі ст.75 КК України.

Згідно з положеннями ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційний суд, надаючи оцінку можливості звільнення ОСОБА_8 від призначеного основного покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, враховує вимоги ст.65 КК України, відповідно до яких, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Так, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений ОСОБА_8 , раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро кається в скоєному, повністю відшкодував матеріальну та моральну шкоди потерпілим, думку самих потерпілих, які вважали за необхідне призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

У свою чергу, апеляційний суд зазначає про те, що потерпілі також звернулися до апеляційного суду з заявами, в яких зазначили про відсутність будь-яких претензій до обвинуваченого та просили призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

З урахуванням наведеного та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням конкретних обставин справи, враховуючи особу обвинуваченого, який притягується до кримінальної відповідальності вперше, апеляційний суд приходить до висновку, що покарання, із застосуванням положень статей 75, 76 КК України, буде відповідати вимогам ст.65 КК України та за своїм видом та розміром буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення ним кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Згідно з п.3) ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Частиною 2 ст.409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 420 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції є необхідність застосування більш суворого покарання.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового вироку, яким необхідно призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, з позбавлення права керувати транспортними засобами в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, та звільненням ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання на підставі положень ст.75 КК України, та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, що на думку апеляційного суду буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420, 532, 615 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Роздільнянської окружної прокуратури ОСОБА_9 частково задовольнити.

Вирок Великомихайлівського районного суду Одеської області від 22 березня 2023 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на строк 2 (два) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами відраховувати з дня набрання вироком законної сили, тобто з 12 жовтня 2023 року.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4