В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" січня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі - Суд)

у складі головуючої судді ОСОБА_1 одноособово,

за участю

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 листопада 2023 року за №0003876 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Сніжне, Донецької області, неодружений, громадянин України, працює експедитором у ТОВ «Зірка», з вищою освітою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 Кримінального Кодексу України (далі - КК) в редакції Закону України № 1357-IX від 30.03.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку»,

у с т а н о в и в :

під час досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР 15 листопада 2023 року за №0003876, на підставі положень ст. 468 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України, 24 листопада 2023 року між прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 , який на підставі ст. 36, 37 КПК, наділений повноваженнями прокурора у провадженні, та підозрюваним (обвинуваченим) ОСОБА_5 , за участю захисника ОСОБА_4 , укладеного угоду про визнання винуватості, у зв`язку з чим прокурором, на виконання вимог ч. 1 ст. 474 вказаного Кодексу, направлено до суду обвинувальний акт з підписаною сторонами угодою.

Ухвалою суду, згідно ч. 1 ст. 314 КПК України, призначено підготовче судове засідання, на розгляд у якому, винесено питання регламентовані ст. 314-316, 474 КПК України та безпосередньо можливості затвердження укладеної угоди.

Так, прокурор та захисник, кожен окремо, в підготовчому судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди були дотримані вимоги і правила КПК України та КК України, просили угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в ній міру покарання та інші передбачені угодою заходи.

Обвинувачений в підготовчому судовому засіданні також просив затвердити угоду про визнання винуватості і призначити узгоджену в ній міру покарання, при цьому беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення за викладених в обвинувальному акті та угоді обставин.

Суд, заслухавши думку сторін угоди, дослідивши матеріали провадження, перевіривши угоду на відповідність вимогам Кримінального процесуального Кодексу України (далі - КПК України) та закону приходить до наступного.

Відповідно до правил ст. 468, 469 КПК України, у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з даною угодою, її сторони дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 336 КК України визнаючи, шляхом укладення останньої, доведеним, що відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком кожного громадянина України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Із ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» слідує, що військова служба у Збройних Силах України є державною службою особливого характеру, яка пов`язана із захистом Вітчизни. Одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, на яку відповідно до ст.39 вказаного Закону призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24 лютого 2022 року (зі змінами, внесеними Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/22 від 12 серпня 2022 року, №757/22 від 07 листопада 2022 року, № 58/2023 від 06 лютого 2023 року, № 451/2023 від 26 липня 2023 року, 734/2023 від 06 листопада 2023 року) в Україні введено воєнний стан.

Відповідно до Указу Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України № 2105-IX від 03 березня 2022 року «Про загальну мобілізацію» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 1, 17, 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, оголошено загальну мобілізацію, строк проведення якої продовжено Указами Президента України № 342/2022 від 17 травня 2022 року, № 574/2022 від 12 серпня 2022 року, № 758/2022 від 07 листопада 2022 року, № 59/2023 від 06 лютого 2023 року, № 452/2023 від 26 липня 2023 року, №735/2023 від 06 листопада 2023 року.

24 лютого 2022 року розпочато призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа військовозобов`язаних та резервістів.

Так, ОСОБА_5 , будучи військовозобов`язаним та перебуваючи на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до довідки військово-лікарської комісії № 1266/14 від 15 травня 2023 року визнаний придатним до військової служби.

15 травня 2023 року у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 , що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 , здійснено вручення повістки про явку до збірного пункту на 29 травня 2023 року, у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації для відправки до відповідного підрозділу військової частини, а саме до НОМЕР_1 .

Після чого, військовозобов`язаний ОСОБА_5 , належним чином отримавши повістку про призов на військову службу під час мобілізації, всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, п. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Указу Президента України № 65/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України № 2105-ІХ від 03 березня 2022 року, п. 1 додатку 2 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30 грудня 2022 року, з метою ухилення від призову за мобілізацією в особливий період, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, будучи належним чином попередженим про час прибуття, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період, перебуваючи за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , не з`явився без поважних причин у визначений час, а саме 29 травня 2023 року, до збірного пункту за адресою: АДРЕСА_3 , для відбуття на проходження військової служби, ухилившись таким чином від призову за мобілізацією в особливий період.

Окрім того, 30 жовтня 2023 року ОСОБА_5 , вдруге був ознайомлений зі змістом повістки для прибуття до військової частини 01 листопада 2023 року, від отримання якої категорично відмовився, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_5 вчинив ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто кримінальне правопорушення за ст. 336 КК України.

Сторонами угоди визначено узгоджене ними покарання, яке ОСОБА_5 повинен понести за вчинене кримінальне правопорушення, а саме позбавлення волі на строк 4 роки зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком відповідно до ст. 75 КК та поваленням обов`язків з числа передбачених ст. 76 КК.

При цьому, ініціювання та укладення угоди було здійснено у відповідності до положень ст. 469 КПК України та порушень норм останньої судом не встановлено.

Безпосередньо в самій угоді про визнання винуватості викладено усі імперативні реквізити останньої, визначені ст. 472 КПК України, та доведено до відома її сторін наслідки укладення та затвердження, регламентовані ст. 473 КПК України, наслідки не виконання, визначені ст. 476 КПК України.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені угодою.

Покарання сторонами угоди визначено у відповідності до положень ст. 50, 65-67 КК України, з урахуванням характеру та тяжкості висунутого обвинувачення, а саме: його класифікації за ст. 12 КК України, особливостей і обставин вчинення: форми вини, мотиву і мети, способу, стадії вчинення, характеру і ступеня тяжкості наслідків, що настали, даних про особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують (щире каяття, активне сприяння розкриттю) та відсутність тих, обставин, що обтяжують останнє.

Підстав регламентованих п.п. 1-6 ч. 7 ст. 474 КПК України для відмови у затвердженні угоди прокурором не було доведено та судом не виявлено.

Таким чином, судом встановлено, що умови даної угоди в повній мірі відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України, Кримінального кодексу України та закону.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 та ч. 1 ст. 475 КПК України, у підготовчому судовому засіданні, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Щодо питання покладення обов`язків із числа регламентованих ст. 76 КК України та визначення строку випробування у порядку ст. 75 того ж Кодексу, то Суд враховує, що положеннями ст. 75 КК передбачено, що суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання вини, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням.Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Отже, аналіз зазначеної норми КК свідчить, що питання визначення тривалості іспитового строку, який необхідно застосувати до підозрюваного/обвинуваченого, зокрема у випадку затвердження угоди про визнання винуватості, належить до дискреційних повноважень суду у визначених ст. 75 КК межах на строк від одного до трьох років. При цьому, за цих умов, дискреційні повноваження суду з одного боку та відмова обвинуваченого від права на апеляційне оскарження, крім випадків, передбачених ст. 394 КПК, з іншого боку, становлять передбачувані наслідки укладення угоди про визнання винуватості, з якими обвинувачений добровільно погодився.

Наведене узгоджується хоча і не з тотожною, однак близькою за змістом позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 205/7091/16-к.Також, Суд враховує і думку ККС у справі № 161/8590/19 (постанова від 26 лютого 2020 року), що визначення судом першої інстанції тривалості іспитового строку в межах, визначених ст. 75 КК, само по собі не може свідчити про призначення покарання більш суворого ніж узгоджено сторонами угоди.

Відповідно слід констатувати, що тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом, з огляду на, що, як термін іспитового строку, так і перелік обов`язків визначає самостійно з урахуванням характеру та тяжкості висунутого обвинувачення, а саме: його класифікації за ст. 12 КК України, особливостей обставин вчинення: форми вини, мотиву і мети, способу, стадії вчинення, характеру і ступеня тяжкості наслідків, що настали, даних про особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують та обтяжують останнє та вважає за необхідне визначити іспитовий строк у 3 рокиіз покладенням обов`язків регламентованих п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного Суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватостіміж сторонами шляхом ухвалення вироку і призначення обвинуваченому узгодженої міри покарання.

На підставі викладеного та керуючись статями 369-371, 373-374, 376, 468-469, 472, 473-475 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

у х в а л и в :

затвердити угоду про визнання винуватості укладену 24 листопада 2023 року між прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , за участю захисника ОСОБА_4 , у межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР 15 листопада 2023 року за № 0003876.

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених ст. 394 КПК України та з урахуванням обмежень визначених ч. 2 ст. 473 КПК України до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити сторонам.

С у д д я ОСОБА_1