Справа № 632/1520/23
провадження № 1-кп/632/140/23

В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року м. Первомайський

Первомайський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого: - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001801 (виділення матеріалів з кримінального провадження № 0000491) від 04 вересня 2023 року щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Миколаївка Первомайського району Харківської області, громадянина України, має середню освіту, перебуває на посаді стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , не одруженого, неповнолітніх дітей та батьків похилого віку на утриманні немає, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

якому висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, -

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

захисник ОСОБА_5 , -

В С Т А Н О В И В:

І. Формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалася особа.

Обвинувачений ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби за таких обставин.

Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 57 від 03 березня 2022 року солдата запасу ОСОБА_3 призначено до ІНФОРМАЦІЯ_4 на посаду стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 58 від 04 березня 2022 солдата ОСОБА_3 , зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 , та на всі види забезпечення та визнано таким, що приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Вимоги ст.ст. 17, 65 Конституції України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зобов`язують солдата ОСОБА_3 захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.

Відповідно до вимог положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби повинен, зокрема: свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги; віддано служити Українському народові; сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України; не допускати негідних вчинків та стримувати від них інших; про все, що сталося з ним і стосується виконання службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження зобов`язаний доповідати безпосередньому начальникові.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Статтями 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, визначено необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану», затвердженого Верховною Радою України 24 лютого 2022 року (№2102-ІХ), відповідно до пункту № 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» по всій території України введено військовий стан, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, який у подальшому неодноразово продовжено, зокрема 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, який діє до теперішнього часу.

Однак, обвинувачений - солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби за мобілізацією, у порушення вищезазначених нормативно-правових актів, 09 квітня 2022 вирішив стати на злочинний шлях та діючи умисно, в умовах воєнного стану, без дозволу командування та поважних причин, тимчасово, незаконно ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд.

Так, обвинувачений солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем призваним під час мобілізації, перебуваючи на посаді стрільця 1 відділення охорони 2 взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , реалізуючи свій злочинний умисел, у порушення вимог в порушення ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без дозволу командування, 09 квітня 2022 року (точного часу в не встановлено) самовільно залишив місце служби, а саме, ІНФОРМАЦІЯ_2 , що розташований в АДРЕСА_2 , в умовах воєнного стану, незаконно перебуваючи поза межами місця несення служби та проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, за відсутності законних підстав та поважних причин, та 03 серпня 2022 року добровільно з`явився до другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харків) ТУ ДБР у м. Полтаві.

За час відсутності на службі обвинувачений солдат - ОСОБА_3 обов`язки з військової служби за посадою не виконував, в медичні установи не звертався, правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, про вчинене ним самовільне залишення місця служби та про його причини не повідомляв, вільний час проводить на власний розсуд, та 03 серпня 2022 року добровільно з`явився до другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харків) ТУ ДБР у м. Полтаві, чим вчинив самовільне залишення місця служби без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану особою, зазначеною в частині другій статті 407 КК України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби), кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

ІІ. Відомості про укладену угоду про визнання винуватості, її реквізити, зміст та визначена міра покарання.

28 вересня 2023 року між прокурором Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_6 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні, та обвинуваченим ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. 472 КПК України, за участю захисника ОСОБА_5 , укладено угоду про визнання винуватості.

Згідно з цією угодою прокурор та обвинувачений, представлений захисником ОСОБА_5 дійшли згоди щодо всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 5 ст. 407 КК України.

Зокрема, в угоді про визнання винуватості визначено, що обвинувачений ОСОБА_3 під час досудового розслідування повністю та беззастережно визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, щиро розкаявся у вчиненому, сприяв найшвидшому розкриттю вчиненого ним кримінального правопорушення, даючи правдиві та повні покази, що відповідає суспільним інтересам у найшвидшому досудовому розслідуванні і судовому провадженні, сприяв проведенню досудового розслідування.

Враховуючи зазначене, сторони угоди погоджуються на призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання за ч. 5 ст. 407 КК України зі застосуванням ст. 69 КК України у виді 2 років позбавлення волі, а також відповідно до ст. 62 КК України замінити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі на 2 (два) роки тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.

Сторонами узгоджені наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України.

Під час судового розгляду прокурор, обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_5 , просили суд прийняти рішення про затвердження угоди про визнання винуватості від 28 вересня 2023 року.

ІІІ. Мотиви, з яких суд виходив при вирішенні питання про відповідність угоди вимогам КПК України та закону і ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, розглядаючи в порядку ч. 2 ст. 474 КПК України питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд дійшов подальшого висновку.

Відповідно до правил ст. 469 КПК України у кримінальному провадженні щодо, зокрема, тяжких злочинів може бути укладена угода про визнання винуватості за ініціативою прокурора та обвинуваченого.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про затвердження угоди.

Прокурор під час судового розгляду вважав, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги КПК та КК України. Прокурор зазначив, що узгоджене сторонами покарання, відповідає загальним засадам призначення покарання, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, який не одружений, на утриманні не має малолітніх дітей та батьків похилого віку, наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання. Також умови угоди про визнання винуватості цілком відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтересі сторін або інших осіб. З огляду на зазначене, прокурор наполягав на затвердженні угоди про визнання винуватості та призначенні обвинуваченому узгодженої сторонами в угоді міри покарання.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_5 під час судового розгляду також просили зазначену угоду з прокурором затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання. При цьому обвинувачений беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, що йому інкримінується. Зазначив про те, що він щиро розкаюється у вчиненому, підтвердив обставини вчинення ним злочину, які повністю відповідають обставинам, встановленими органом досудового розслідування та викладеним у обвинувальному акті. Зокрема, пояснив, що дійсно 09 квітня 2022 року без дозволу командування та поважних причин під час діє воєнного стану самовільно залишив місця служби, а саме, ІНФОРМАЦІЯ_2 , та проводив час на власний розсуд до 03 серпня 2022 року, доки сам не з`явився до другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Полтаві (з дислокацією у м. Харкові). Надав згоду на призначення узгодженої міри покарання.

Захисник ОСОБА_5 наполягала на відсутності підстав для відмови у затвердженні угоди, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК України, зазначивши, що ним були роз`ясненні підзахисному усі умови угоди та характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим, а також надані роз`яснення щодо узгодженої міри покарання.

Отже, судом під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України в редакції, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення, тобто в редакції із урахуванням змін внесених Законом № 194-VIII від 12 грудня 2015 року самовільне залишення місця служби без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану особою, зазначеною в частині другій статті 407 КК України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби), яке, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Суд, шляхом заслуховування пояснень сторін угоди, переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним. Для з`ясування добровільності укладення угоди судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 повністю усвідомлює зміст укладеної угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє свої права, визначені ч. 5 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Згідно зі ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд визнає його щире каяття, яке виражається у визнанні винуватості в обсязі обвинувачення, ставленні обвинуваченого до скоєного, осуду своїх дій, а також активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що виявилися у надані послідових та правдивих показань під час досудового розслідування.

Згідно ст. 67 КК України, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , встановлено, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, перебуває на посаді стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , не одружений, неповнолітніх дітей та батьків похилого віку на утриманні не має, за місцем проходження військової служби характеризується безпосередньо.

Аналізуючи зміст угоди в частині обраного покарання, суд вважає, що узгоджене сторонами покарання відповідає загальним правилам призначення покарань, передбаченим ст. ст. 50, 6567 КК України, а саме: пропонується в межах встановлених у санкції частини статті Особливої частини Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення із застосуванням ст.69 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують покарання у виді щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення (відповідно до постанови Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 297/562/17 (провадження № 51-239км18) вказані обставини слід рахувати як альтернативні, незалежні та такі, що можуть існувати одна від одної), відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Щодо застосування ст. 69 КК України суд вважає необхідним звернути увагу на таке.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із приписами ч. 2 та. 3 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Законом України № 2839-IX від 13 грудня 2022 року, який набрав чинності 27 січня 2023 року, зокрема внесено зміни до ст. 69 КК України, яким забороняється призначати основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, у випадку засудження за кримінальні правопорушення, передбачені ст.407 КК України , вчинене в умовах воєнного стану.

Положення про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, закріплені у ст. 69 КК України, є нормами матеріального кримінального права, а не кримінального процесуального права. Ця норма за своєю суттю та цілями не виконує функцію вирішення процесуальних питань, а є складовою частиною інституту призначення покарання, який, у свою чергу, є одним з кримінально-правових інститутів, передбачених у розділі ХІ Загальної частини КК України

Закон України № 2839-IX від 13 грудня 2022 року, який набрав чинності 27 січня 2023 року є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином погіршує становище особи у розумінні ст.5 КК України.

Отже, суд вважає, що вирішуючи питання про те, якою редакцією ст. 69 КК України належить керуватися у конкретному випадку, варто враховувати час вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 діяння, як це визначено у ч. 2 і 3 ст. 4 КК України.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, до набрання чинності Законом України № 2839-IX від 13 грудня 2022 року, який іншим чином погіршує становище особи у розумінні ст.5 КК України, то під час призначення йому покарання застосуванню підлягає стаття 69 КК України в редакції, яка діяла до 27 січня 2023 року та дозволяла призначати основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України.

Враховуючи викладене, суд погоджується з думкою сторін угоди, щодо можливості призначення обвинуваченому покарання зі застосуванням ст. 69 КК України у виді 2 років позбавлення волі. Відповідно до ст. 62 КК України замінити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі на 2 (два) роки тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.

Отже, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами та оцінених судом відповідно до ст. 94 КПК України, суд дійшов висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, умови угоди про визнання винуватості відповідають вимогам КПК та КК України, укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, а відтак існує наявність усіх правових підстав для затвердження цієї угоди та призначення обвинуваченому узгодженого сторонами покарання.

Процесуальні витрати, у даному кримінальному провадженні відсутні.

Речові докази - відсутні.

Суд також вважає необхідним продовжити до набрання вироком законної сили дію обраного на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2023 року запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки з моменту взяття обвинуваченого під варту та до моменту вирішення вказаного питання не змінилася обстановка, яка б давала суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити і більш м`який запобіжний захід. Також, враховуючи, що ухвалою суду від 28 серпня 2023 року обвинуваченому було визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 100 (ста) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 268400 (двісті шістдесят вісім тисяч чотириста) грн., суд вважає необхідним дію альтернативного запобіжного заходу залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Згідно із п.п. а п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 , строк попереднього ув`язнення з 28 серпня 2023 року до набрання даним вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, що відповідає 1 (одному) дню тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 314, 373, 374, 376, 394, 475 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Угоду про визнання винуватості, укладену 28 вересня 2023 року між прокурором Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. 472 КПК України, за участю захисника ОСОБА_5 , затвердити.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого за ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості від 28 вересня 2023 року, покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком 2 (два) роки.

На підставі ст. 62 КК України призначене ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі строком 2 (два) роки замінити на тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 (два) роки, із розрахунку 1 (один) день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців відповідає 1 (одному) дня позбавлення волі, в порядку передбаченому п.п. а п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , рахувати з моменту його фактичного затримання - з 28 серпня 2023 року.

На підставі п.п. а п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 , строк попереднього ув`язнення з 28 серпня 2023 року до набрання даним вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, що відповідає 1 (одному) дню тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою, а також альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 100 (ста) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 268400 (двісті шістдесят вісім тисяч чотириста) грн., обраний ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2023 року, залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Відповідно до вимог статті 476 КПК України, у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку.

Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду через Первомайський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення, а для особи, яка тримається під вартою - з моменту вручення копії судового рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1