УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 676/2296/22

провадження № 51-6095ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 18 липня 2023 року, яку постановлено в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000081, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального Кодексу України (далі - КК України).

Суть питання

За вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 квітня 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що він 23 січня 2022 року о 02 год 50 хв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в коридорі житлового будинку АДРЕСА_1 , під час бійки із ОСОБА_4 , знаходячись позаду останнього, схопив у руку ніж та наніс один цілеспрямований удар в область правої частини черевної порожнини, чим спричинив потерпілому ОСОБА_4 тілесні ушкодження, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент їх заподіяння.

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 18 липня 2023 року змінив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, а саме постановив вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України, звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. В іншій частині вирок місцевого суду залишив без змін.

У касаційній скарзі представник потерпілого, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 та посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити засудженому міру покарання, яку слід відбувати реально.

Обґрунтовуючи свої вимоги, представник потерпілого вказує на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України. Зокрема, представник потерпілого вважає, що апеляційний суд не врахував, що засуджений вчинив кримінальне правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, не сприяв слідству, адже на початкових стадіях розслідування він стверджував, що знайшов потерпілого пораненим на зупинці громадського транспорту. Також вважає, що відсутні ознаки щирого і дієвого каяття, адже засуджений не відшкодував завданих збитків і не примирився з потерпілим, який наполягав на реальному позбавленні волі ОСОБА_6 .

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України, відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині представник потерпілогоне оскаржує.

Зі змісту скарги представника потерпілого вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статтею 75 КК України визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням (у редакції, чинній на час вчинення кримінального правопорушення).

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Як слідує з долученої до касаційної скарги копії рішення, суд апеляційної інстанції, звільняючи ОСОБА_6 від відбування ним, на підставі ст. 75 КК України, призначеного покарання, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, згідно з указаними нормами закону врахував: особу обвинуваченого, який раніше не судимий; ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення; обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання (часткове відшкодування завданих збитків і вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння (відповідно);позицію потерпілого щодо призначеного покарання; надані потерпілим ОСОБА_4 суду першої та суду апеляційної інстанції показання, згідно яких потерпілий визнав, що першим вдарив обвинуваченого ОСОБА_6 під час словесного конфлікту через дівчину, внаслідок чого обвинувачений отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Крім того, взяв до уваги й те, що кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000090 за фактом спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень було закрите у зв`язку з відмовою ОСОБА_6 від підтримання приватного обвинувачення.

Також, як зазначив суд у своєму рішенні, прокурор у судових дебатах просила суд призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Тому колегія суддів вважала вищевказані обставини в сукупності такими, які дають можливість дійти висновку про виправлення засудженого без відбування покарання.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про можливість виправлення засудженого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Також Верховний Суд вважає, що посилання представника потерпілогона те, що в ході судового розгляду не здобуто даних, які дозволяють обґрунтовано застосувати до засудженого інститут звільнення від відбування покарання є безпідставними, а його незгода з призначеним судом покаранням ОСОБА_6 , не може бути достатньою підставою для визнання рішення апеляційного суду таким, що ухвалене у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_6 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, представник потерпілого у касаційній скарзі не навів.

Підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через м`якість Верховний Суд не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 18 липня 2023 року стосовно ОСОБА_6 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3