УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 185/7779/20

провадження № 51-6290 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від

23 березня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання призначеного цим вироком часткового приєднано невідбуту частину покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня

2020 року, та остаточно визначено покарання ОСОБА_5 у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 05 серпня 2020 року, близько 21 год 40 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходився біля будинку АДРЕСА_2, де зустрів

ОСОБА_6 з ОСОБА_7 . Під час спілкування між ними, через словесний конфлікт, у нього виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . Реалізуючи свій злочинний умисел, взяв у праву руку складний ніж, що був при ньому, та використовуючи його, як знаряддя злочину, утримуючи ніж в руці, стоячи навпроти ОСОБА_6 , наніс останньому два удари рукояткою ножа в область голови, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді забоїв м`яких тканин голови.

У відповідь ОСОБА_6 намагався вгамувати ОСОБА_5 , для чого зайшов за його спину та почав утримувати останнього, взявши ззаду за руки та в цей час у ОСОБА_5 , який вважав себе ображеним та приниженим, раптово виник злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_6 , реалізуючи який, вважаючи такі дії необхідними для доведення до кінця злочинного умислу на вбивство потерпілого, ОСОБА_5 наніс ОСОБА_6 один удар лезом ножа в область задньої поверхні грудної клітини зліва, чим заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення на задній поверхні грудної клітини зліва, ускладнене лівостороннім гемопневмотораксом.

Вказаний злочин не було закінчено з причин, які не залежали від волі ОСОБА_5 , оскільки ОСОБА_6 не помер у зв`язку із своєчасним наданням йому допомоги медичними працівниками.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить оскаржувані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Доводи касаційної скарги захисника зводяться до незгоди із кваліфікацією дій

ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки, на його переконання, у засудженого відсутній умисел на вбивство ОСОБА_6 . На думку захисника, на відсутність умислу вказує те, що із самого початку бійки обвинувачений наносив удари потерпілому рукояткою ножа, а не лезом. Заподіяння удару лезом ножа здійснено випадково, оскільки цей удар було нанесено коли ОСОБА_6 знаходився позаду, і ОСОБА_5 не бачив куди саме наносить удар, тобто здійснював удар ножем не прицільно. Під час розгляду кримінального провадження судами попередніх інстанцій засуджений неодноразово заявляв, що не заперечує факту нанесення удару ножем, однак стверджував, що не мав наміру вбивати потерпілого. Враховуючи наведене, за твердженням захисника, дії ОСОБА_5 мали бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Неспроможними є доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на вбивство, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За прецедентною практикою Європейського Суду, суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні даного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України, на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, на підставі сукупності доказів, детальний зміст яких наведено у вироку, зокрема:

- показань обвинуваченого, який підтвердив заподіяння ОСОБА_6 удару ножем;

- показань потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_7 , які надали аналогічні показання про те, що під час сварки ОСОБА_5 з розвороту, з силою зі сторони спини наніс потерпілому один удар ножем в область серця, після чого той почав слабнути та осів на землю. В подальшому свідок викликала поліцію, а

ОСОБА_6 швидку допомогу. До того ж, за словами потерпілого, заподіявши йому тілесні ушкодження обвинувачений був задоволений собою, допомогу не надавав та втік з місця події. Згідно показань свідка, після нанесення удару ОСОБА_5 повідомив, що йому байдуже;

- показань свідка ОСОБА_8 , з яких слідує, що під час події кримінального правопорушення він разом з ОСОБА_9 , дівчиною обвинуваченого, чекали ОСОБА_5 вдома у останньої. Коли повернувся ОСОБА_5 , у нього в руках був ніж на якому було видно сліди крові, при цьому останній повідомив, що вдарив ножем

ОСОБА_6 ;

- показань свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що в день події злочину, вона разом ОСОБА_8 у себе вдома чекали обвинуваченого, який приблизно через півгодини став кидати камінцями їй у вікно та казати, що він зарізав людину, просив швидше відчинити двері. Після того як ОСОБА_5 зайшов до квартири, вона побачила у нього два ножі, які були в крові, разом з цим він зазначив, що зарізав ОСОБА_6 та повідомив, де той лежить на вулиці. Вона з ОСОБА_8 побігли на вказане місце, а обвинувачений залишився переодягнутися та прийшов на місце події приблизно через 10 хвилин;

- протоколу огляду квартири АДРЕСА_1 з додатками, з якого слідує, що під ванною були знайдені та вилучені два ножі, один з яких мав сліди крові по всій довжині леза, а також речі ОСОБА_5 ;

- висновку судово-медичної експертизи № 227 від 17 вересня 2020 року відповідно до якої потерпілому ОСОБА_6 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення у виді проникаючого колото-різаного поранення на задній поверхні грудної клітини зліва, ускладнене лівостороннім гемопневмотораксом, яке утворилося від однократного дії предмету, який мав колючо-ріжучі властивості, та не могло утворитися при падінні з висоти власного зросту;

- висновку експерта № 712/3 від 03 вересня 2020 року про те, що кров, наявність якої зафіксовано в місці вчинення злочину, може належати потерпілому ОСОБА_6 , та не може належати ОСОБА_5 ;

- висновку експерта № 8-704 від 11 вересня 2020 року, яким на виявленому під ванною в помешканні ОСОБА_9 ножі, встановлена наявність генетичних слідів крові людини, які можуть походити від потерпілого ОСОБА_6 ;

- протоколами проведення слідчих експериментів від 27 та 28 вересня 2020 року під час проведення яких потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_7 , кожен окремо, показали, яким чином, за яким механізмом та розвитком обставин ОСОБА_5 спричинив потерпілому ножове поранення ззаду в ділянку серця та не надавши допомогу, зник з місця злочину;

- експертними висновками № 254-д та № 255-д від 29 вересня 2020 року, з яких слідує, що виявлені у потерпілого ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення на задній поверхні грудної клітини зліва, ускладнене лівостороннім гемопневмотораксом могли бути спричинені за обставин та умов, на які потерпілий та свідок ОСОБА_7 , кожен окремо, вказали під час проведення з ними слідчих експериментів.

За результатами оцінки доказів, досліджених під час судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю, та його дії підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство.

До того ж, місцевим судом надано оцінку доводам сторони захисту, зокрема, щодо необережного заподіяння потерпілому ножового порання, та обґрунтовано відхилено.

Мотивуючи своє рішення в цій частині, місцевий суд вказав, що такі доводи є голослівними, з огляду на застосоване знаряддя злочину - ніж, а також характер та локалізацію виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень - ззаду, на спині, в ділянці, де розташоване серце.

В свою чергу питання доведеності винуватості та кваліфікації дій обвинуваченого було предметом оцінки суду апеляційної інстанції, який за наслідками апеляційного розгляду погодився із висновками місцевого суду щодо доведення винуватості ОСОБА_5 за стандартом «поза будь-яким розумним сумнівом», правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, при цьому проаналізував доводи апеляційної скарги захисника, які в частині кваліфікації дій є аналогічними доводам касаційної скарги, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Колегія суддів касаційного суду погоджується із юридичною оцінкою дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, наданою судами попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України та усталеної судової практики питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Як слідує зі змісту оскаржуваних судових рішень, за встановлених судами фактичних обставин кримінального правопорушення, про прямий умисел на замах на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_10 свідчить:

- знаряддя злочину, характер та локалізація тілесних ушкоджень, а саме заподіяння цілеспрямованого удару ножем, який здійснено із прикладанням фізичної сили в область серця, що створює реальну можливість заподіяння смерті через незначний проміжок часу, а смерть не настала, як виключення із загального порядку перебігу і розвитку причинно-наслідкового зв`язку, лише через виклик потерпілим швидкої допомоги та надання нею своєчасної медичної допомоги;

- причина припинення злочинних дій - нанесення удару ножем у ділянку тіла де знаходяться життєво важливі органи, тобто вчинення всіх дій які засуджений вважав необхідними для доведення злочину до кінця;

- поведінка засудженого і потерпілого, що передували події злочину - агресивна активна поведінка засудженого, який, зокрема, був ініціатором конфлікту, викрикуючи, що не побоїться саме зарізати потерпілого;

- поведінка засудженого одразу після вчинення кримінального правопорушення, а саме втеча з місця події, не надання допомоги потерпілому, повідомлення свідку ОСОБА_9 про те, що він зарізав людину та втік з місця події, намагання приховати знаряддя злочину та інші його сліди.

Разом з цим, колегія суддів зауважує, що з огляду на зміст судових рішень та доводів касаційної скарги, стороною захисту показання потерпілого та свідків не ставились під сумнів на предмет їх достовірності чи невірного або спотвореного викладення у вироку.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд вважає неспроможними доводи захисника про необхідність кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК України.

Таким чином, Судом не встановлено неправильного застосування вимог закону України про кримінальну відповідальність, узв`язку з чим відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 липня 2023 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3