УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНи

16 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 0427/4608/2012

провадження № 51-3499км22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_4 ,

виправданого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

розглянув у судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами прокурорів, які брали участь у розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій, на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вільнянськ Запорізької області та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 27 - ч. 4 ст. 369, ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК).

За вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2022 рокуОСОБА_5 визнано невинуватим та виправдано через відсутність у його діях складу інкримінованих злочинів.

Вирішено питання про долю речових доказів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався у вчиненні злочинів за наступних обставин.

Розпорядженням голови Новомосковської районної державної адміністрації № 63-к від 05 грудня 2007 року ОСОБА_5 було призначено на посаду начальника відділу з питань надзвичайних ситуацій Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - Новомосковська РДА), та будучи керівником відділу та посадовою особою органу влади, останній виконував згідно посадової інструкції, затвердженої в.о. голови Новомосковської РДА від 14 липня 2008 року, організаційно-розпорядчі обов`язки із керівництва діяльністю відділу.

13 березня 2012 року до голови Новостепанівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області ОСОБА_8 , кримінальна справа у відношенні якого закрита на підставі ст. 49 КК, звернувся ОСОБА_9 , як уповноважена особа ТОВ «Торгсфера», який діяв на підставі довіреності, виданої її директором ОСОБА_10 , з проханням про укладення договору оренди ставка в селі Герасимівка Новомосковського району, мотивуючи своє звернення ймовірним знаходженням у ставку німецького танка «Тигр» часів Другої світової війни та вилученням його як металобрухту. ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що Новостепанівська сільська рада як водним фондом, так і землями, що знаходяться поза межами села, не розпоряджається, вводячи в оману ОСОБА_9 , переконав його в необхідності узгодження з ним, тобто з ОСОБА_8 , питання оренди вказаної земельна ділянки і, відповідно, проведення робіт з підняття танка, та запропонував також узгодити це питання з начальником відділу з питань надзвичайних ситуацій Новомосковської райдержадміністрації ОСОБА_5

14 березня 2012 року за попередньою домовленістю ОСОБА_9 зустрівся з ОСОБА_5 біля будівлі Новомосковської РДА де в ході розмови останній повідомив йому про неможливість отримання ставка в оренду, посилаючись на заборону з боку чинного законодавства та і необхідність укладення договору між Новомосковською РДА та ТОВ «Торгсфера», на підставі якого можна було би здійснювати роботи з очищення території ставка та, відповідно, виявити і вилучити з нього металобрухт.

Під час розмови ОСОБА_5 з корисливих мотивів, достовірно знаючи, що в його повноваження не входить укладення будь-яких договорів, проте його службове положення в Новомосковській РДА дозволить йому безперешкодно узгодити і підписати у керівників РДА подібний договір, маючи умисел на незаконне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_9 , шляхом обману переконав останнього, що він може узгодити і підписати договір у першого заступника РДА ОСОБА_11 , але за це ОСОБА_9 необхідно буде передати йому грошову винагороду в розмірі 50 000 грн, які ОСОБА_5 особисто передасть останньому, чим схилив ОСОБА_9 до дачі хабара службовій особі, яка займає відповідальне становище.

30 березня 2012 року приблизно о 16.30 під час зустрічі ОСОБА_9 передав ОСОБА_5 підписаний з боку ТОВ «Торгсфера» раніше обумовлений договір, після чого останній повідомив його про необхідність подання заяви на ім`я голови Новомосковської РДА з проханням про укладення цього договору, продиктувавши її текст.

02 квітня 2012 року приблизно о 12:00 в ході зустрічі, що відбулася біля будівлі Новомосковської РДА ОСОБА_9 передав цю заяву ОСОБА_5 , який пообіцяв, що підписаний договір віддасть йому 03 квітня 2012 на місці проведення робіт, де буде перебувати весь час з метою вирішення всіх можливих конфліктних питань, у тому числі з правоохоронними органами, та після вилучення танка зі ставка гарантував його супровід під час транспортування до меж території Новомосковського району, після чого вказаний договір буде знищений.

У цей же день, у другій половині дня ОСОБА_5 отримав у першого заступника голови Новомосковської РДА ОСОБА_11 підписаний ним договір, якого не повідомив про свій намір отримати незаконну грошову винагороду від ОСОБА_9 , та під час телефонної розмови вказав ОСОБА_9 про необхідність передачі йому грошових коштів в сумі 50 000 грн.

03 квітня 2012 року об 11:30 ОСОБА_5 на узбіччі дороги біля с. Герасимівка отримав від ОСОБА_9 чорний поліетиленовий пакет, будучи впевнений, що в ньому знаходяться грошові кошти у раніше обумовленій сумі 50 000 грн не перевіряючи його зміст. У свою чергу ОСОБА_9 , будучи введений ним в оману і впевнений, що надає незаконну грошову винагороду заступнику голови Новомосковської РДА ОСОБА_11 , передав ОСОБА_5 вказаний пакет у якому знаходились кошти в сумі 50 000 доларів США, за підписаний між Новомосковською РДА та ТОВ «Торгсфера» договір від 02 квітня 2012 року про надання послуг, відповідно до якого ТОВ «Торгсфера» отримало право на очищення території земельної ділянки, що належить Новостепанівській сільській раді, та отримання у власність усього, що буде виявлено на цій території при проведенні цих робіт. Таким чином, ОСОБА_5 шляхом обману заволодів грошовими коштами ОСОБА_9 в сумі 50 000 грн, спричинивши останньому матеріальної шкоди.

Вказані дії ОСОБА_5 були кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 27 - ч. 4 ст. 369 КК (в редакції Закону № 3207-VІ (3207-17) від 07 квітня 2011 року), як підбурювання до закінченого замаху на давання хабаря службовій особі, що займає відповідальне становище та ч. 1 ст. 190 КК, як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).

При перегляді вироку Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 08 серпня 2022 року це рішення залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

У поданій касаційній скарзі прокурор ОСОБА_12 , який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, просить скасувати ухвалу апеляційного суду через істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, а кримінальну справу направити на новий апеляційний розгляд.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що в порушення п. 11 розділу XI Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України в редакції 2012 року (далі - КПК 2012 року) суд розглянув справу, яка надійшла до суду до набрання ним чинності, в порядку цього кодексу, а не в порядку передбаченому Кримінально-процесуальним кодексом в редакції 1960 року (далі - КПК 1960 року).

Також вказує, що в протоколі судового засідання не вказано позиції підсудного та захисника по суті пред`явленого обвинувачення, а лише зазначено про долучення до справи письмової промови.

Стверджує, що в ухвалі апеляційного суду відсутні результати всебічного, повного й неупередженого аналізу доказів, досліджених під час судового розгляду, а у вироку місцевого суду відсутній системний аналіз та всебічна й повна оцінка кожного доказу з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Зібрані стороною обвинувачення докази судом оцінені епізодично, уривками та однобічно, без зазначення мотивів їх відхилення. Зокрема, у вироку не наведено обґрунтованих мотивів щодо підстав визнання недопустимими протоколів оперативно-розшукових заходів та аудіо, -відеозаписів до них.

Вказує, що в порушення вимог ч. 7 ст. 374 КПК місцевий суд не виконав вказівок в ухвалі апеляційного суду від 04 серпня 2016 року, в якій зазначено, що приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_5 суд першої інстанції залишив без об`єктивної оцінки та належним чином не проаналізував у вироку інші досліджені докази, а саме показання потерпілого ОСОБА_9 , протоколи за результатами здійснення оперативно-технічних заходів та інші фактичні дані.

Прокурор ОСОБА_13 , яка брала участь у розгляді справи в суді першої інстанції, просить скасувати оскаржувані судові рішення через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На думку прокурора, судами обох інстанцій не надано належної оцінки відмінностям між показаннями ОСОБА_5 в суді та змістом нормативно-правових актів щодо порядку і вартості проведення вибухотехнічних робіт.

Звертає увагу на те, що вирок не містить мотивів на спростування наданих суду доказів у підтвердження пред`явленого обвинувачення, а в ньому лише наведено непереконливі посилання на відсутність у діях ОСОБА_5 складу інкримінованих злочинів.

Стверджує, що апеляційний суд залишив поза увагою те, що створення ОСОБА_5 у потерпілого ОСОБА_9 враження про обов`язковість передачі неправомірної вигоди ОСОБА_14 за сприятливе вирішення його питання, тобто обман, передувало процесу передачі коштів, а тому висновок цього суду в ухвалі про те, що потерпілий сам створив умови для передачі цих коштів ОСОБА_5 є помилковим

Зазначає, що невстановлення походження наданих коштів - предмета хабаря, не впливає на кваліфікацію дій ОСОБА_5 , умисел якого був спрямований на їх заволодіння шляхом підбурювання потерпілого до закінченого замаху на давання хабаря ОСОБА_11 як службовій особі, що займає відповідальне становище.

Також вказує, що суд першої інстанції не виконав вказівок зазначених в ухвалі апеляційного суду від 09 жовтня 2014 року.

Вважає помилковими висновки судів обох інстанцій в судових рішеннях про недопустимість результатів здійснення оперативно-технічних заходів у справі через істотне порушення прав ОСОБА_5 .

У поданих письмових запереченнях на касаційні скарги захисник ОСОБА_6 просить залишити їх без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Позиція учасників в суді касаційної інстанції.

Прокурор вимоги касаційних скарги підтримала, просила скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд.

Виправданий ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 просили залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані вирок та ухвалу без зміни

Мотиви Суду

Колегія суддів (далі - Суд), заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінальної справи та доводи, наведені в касаційній скарзі, дійшла висновку про таке.

Відповідно до ст. 398 КПК 1960 року, касаційний суд вправі скасувати або змінити вирок, ухвалу у разі виявлення: істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону; неправильного застосування кримінального закону; невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Однак не вправі втручатись у судові рішення на підставах однобічності або неповноти слідства чи невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи. Отже, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень щодо неповноти й однобічності слідства, а також невідповідності висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Переглядаючи справу, суд виходить із фактичних обставин, установлених у вироку.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що до постановлення оскаржуваних судових рішень Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області в цій справі раніше двічі ухвалювалися вироки, від 12 червня 2013 року та 16 грудня 2015 року.

Під час судового розгляду в обох випадках ОСОБА_5 визнавав факт отримання грошей від ОСОБА_9 та свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК. Ці рішення стороною захисту не оскаржувались.

Разом із тим, вирок місцевого суду від 12 червня 2013 року, яким дії ОСОБА_5 за тим же обвинуваченням були кваліфіковані за ч.1 ст. 190 КК та засуджено останнього до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 4 місяці 20 днів ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2014 року було скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в іншому складі суддів. Підставою скасування вироку стало те, що місцевий суд не дав належної оцінки доказам у справі, зокрема показанням ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_5 запропонував йому передати ОСОБА_15 грошові кошти за сприяння у вирішенні питання про виконання робіт для підняття танка зі ставка. При цьому апеляційний суд послався на невмотивованість висновків суду, який надав критичну оцінку доказам, що повністю узгоджувалися із сукупністю доказів наданих стороною обвинувачення в доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих злочинів.

Другий вирок від 16 грудня 2015 року, яким ОСОБА_5 було засуджено за ч. 1 ст. 190 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки та на підставі ст. 49 КК звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строку давності, а за ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 27 - ч. 4 ст. 369 КК виправдано, було скасовано ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року. Підставами для скасування вироку апеляційний суд зазначив, що ухвалюючи виправдувальний вирок та приймаючи рішення про те, що в діях ОСОБА_5 відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 27 - ч. 4 ст. 369 КК, суд першої інстанції послався на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_15 , винесену під час досудового слідства та вказав, що інші докази по справі не підтверджують той факт, що грошові кошти обвинувачений повинен був передати саме ОСОБА_15 , тобто місцевий суд обмежився тільки таким мотивуванням виправдувального вироку відносно ОСОБА_5 за вищевказаним епізодом обвинувачення. При цьому, суд залишив без об`єктивної оцінки та належним чином не проаналізував у вироку інші докази по справі, досліджені під час судового слідства, а саме покази потерпілого ОСОБА_9 , протоколи за результатами здійснення оперативно-технічних заходів та інші фактичні дані. Зокрема, з показань ОСОБА_9 убачається, що ОСОБА_5 в розмовах з ним створив враження про вигідність і обов`язковість передачі грошових коштів для іншої посадової особи, в компетенцію якої входить підписання необхідного для ОСОБА_9 договору та схилив його до такого діяння. Дослідивши у судовому засіданні покази потерпілого ОСОБА_9 , які останній надавав у попередньому судовому засіданні, та покази якого були покладені в основу обвинувачення, місцевий суд у вироку навіть не намагався їх проаналізувати, дати їм неупереджену оцінку, та фактично без будь-якої мотивації відкинув як ці покази, так і інші докази по справі, які узгоджувались між собою. При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, проігнорував норми кримінально-процесуального закону та прийняв рішення, висновки якого суперечать фактичним обставинам справи.

Незважаючи на скасування апеляційним судом двох попередніх вироків щодо ОСОБА_5 та фактично не виконавши вказівок апеляційного суду, місцевий суд 28 лютого 2022 року постановив виправдувальний вирок щодо нього через відсутність у його діях складу інкримінованих злочинів, який ухвалою апеляційного суду від 08 серпня 2022 року був залишений без зміни.

При цьому суд першої інстанції не виконав вказівок апеляційного суду, викладених в попередніх ухвалах цього суду, які відповідно до ч. 7 ст. 374 КПК 1960 року, є обов`язковими для суду першої інстанції при повторному розгляді справи, не дав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_9 щодо ведення ним, як представником ТОВ «Торгсфера» перемовин із ОСОБА_5 про організацію проведення робіт по підняттю з танка, а також надання хабаря ОСОБА_15 за сприяння у позитивному вирішенні цього питання.

Місцевий суд належним чином не мотивував свій висновок про надання переваги показанням свідка ОСОБА_16 про відсутність у ОСОБА_9 повноважень на ведення ділових переговорів від імені ТОВ «Торгсфера» за наявності у матеріалах справи копії довіреності від імені ТОВ «Торгсфера» (т. 1 а.с. 63), копії ліцензії (т. 1 а.с. 64) та договору засвідченому мокрою печаткою ТОВ «Торгсфера» (т. 1 а.с. 65-67), а також детальних показань потерпілого в судовому засіданні щодо процесу укладення вказаного договору, узгодження його умов з адміністрацією ТОВ «Торгсфера» та щодо організації діяльності вказаного товариства.

Суд першої інстанції також безпідставно дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_9 ознак потерпілого, пославшись на відсутність повноважень, наданих ТОВ «Торгсфера», зміну його показань щодо походження грошових коштів, які надавалися в якості хабаря, а також на записи оперативно-розшукових заходів, які суд визнав недопустимими доказами.

Разом з тим, відповідно до ст. 49 КПК 1960 року, потерпілим є особа, якій злочином заподіяно моральну, фізичну або майнову шкодую.

В судовому засіданні ОСОБА_9 пояснював, що він неофіційно працював на ТОВ «Торгсфера», система оплати праці була відрядною. Оскільки він був особисто зацікавлений у заготівлі більшої кількості металобрухту, тому хабар надавав з власних коштів, які були повернуті на підставі ухвали суду (т. 6 а.с. 82-83). У постанові слідчого про визнання потерпілим від 06 квітня 2012 року зазначено, що злочином завдано шкоду саме ОСОБА_9 , а не ТОВ «Торгсфера» (т. 2 а.с. 90).

Крім того, суд у вироку дійшов висновку, що обвинувачення за ч. 4 ст. 27 - ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 369 КК, а саме підбурювання до надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, не знайшло свого підтвердження, посилаючись на постанову слідчого від 25 травня 2012 року про відмову у порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_14 , відсутність у ОСОБА_5 повноважень на підписання договорів від імені РДА. Також суд зазначив, що ОСОБА_5 жодних активних дій щоб переконати ОСОБА_9 у необхідності передачі йому матеріальних цінностей не вчиняв і умислу на отримання грошових коштів від останнього не мав.

Зазначений висновок є необґрунтованим та свідчить про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про хабарництво», дії особи, яка, одержуючи гроші начебто для передачі іншій службовій особі як хабар, мала намір не передавати їх, а привласнити, належить кваліфікувати за відповідною частиною ст. 190 КК, а за наявності до того підстав - і за відповідними частинами статей 27, 15 та 369 КК, як підбурювання до замаху на давання хабаря.

Вказана позиція узгоджується і з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в ухвалі від 26 березня 2015 року у справі №5-3кс15, згідно з яким, якщо завдяки обману винуватий викликає бажання в особи вчинити кримінально-протиправне діяння, вчинення якого вона вважає для себе у даній ситуації вигідним, то його діяння необхідно розглядати в аспекті положень інституту співучасті.

Якщо винний отримує від іншої особи гроші чи інші цінності нібито для передачі службовій особі як хабар (неправомірна вигода), маючи намір не передавати їх, а привласнити, вчинене належить розцінювати як шахрайство і кваліфікувати за відповідною частиною ст. 190 КК. Однак, якщо при цьому винний сам схилив хабародавця до передачі йому цінностей, його дії належить також кваліфікувати як підбурювання до закінченого замаху на дачу неправомірної вигоди (хабаря), тобто ще й за ч. 4 ст. 27 - ч. 2 ст. 15 і відповідною частиною ст. 369 КК.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 схиляв ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди ОСОБА_15 за підписання договору та супроводження робіт. Разом із цим, передавати вказані грошові кошти ОСОБА_15 наміру не мав.

Характер, послідовність та сукупність дій ОСОБА_5 , який використовуючи своє службове положення в Новомосковській РДА, яке дозволяло йому узгодити і підписати у керівника договір, створив такі умови та обстановку, за яких потерпілий ОСОБА_9 змушений був погодитися на передачу грошових коштів для досягнення своєї мети - підписання договоруна очищення території земельної ділянки та отримання у власність всього, що буде виявлено при здійсненні послуг, тобто в цьому випадку обман потерпілого був тією необхідною дією, що перебуває у причинному зв`язку з наслідком.

Безпідставним також є висновок суду першої інстанції про те, що втрата речових доказів - грошових котів, які були предметом злочину, негативно позначається на можливості ОСОБА_5 реалізувати своє право на справедливий суд.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 26 квітня 2013 року (т. 5 а.с. 226), ці кошти були оглянуті в судовому засіданні під час першого судового розгляду, учасники судового розгляду не звертали увагу суду на які-небудь їх особливості, які мають значення для вирішення справи, як це передбачено ст. 313 КПК 1960 року, і жодних зауважень з боку сторони захисту при їх огляді судом не надходило.

При вирішенні клопотання ОСОБА_9 про повернення коштів сторона захисту не заперечувала проти їх повернення (т. 6 а.с. 82).

Також суд визнав істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону посилання при оформленні протоколів огляду грошових коштів від 03 квітня 2012 року на норми Кодексу України про кримінальні правопорушення, зокрема через виникнення питання щодо того, в межах якого законодавства були роз`яснені права свідкам ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які були понятими під час проведення слідчих дій

Разом із тим, вказані свідки були допитані в суді під час першого розгляду справи і сторона захисту не була позбавлена права з`ясувати у свідків та інших учасників судового розгляду питання щодо можливого порушення їхніх прав, та чи впливає вказана очевидна описка на допустимість протоколу як доказу.

Крім того, місцевий суд визнав результати оперативних заходів недопустимими доказами. Мотивуючи такий висновок місцевий суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні дані про надання дозволу на легалізацію матеріалів оперативно-технічних заходів щодо ОСОБА_5 . Також суд послався на порушення ДСТУ про оформленні супровідного листа при направлення оптичних носіїв слідчому для приєднання до матеріалів кримінальної справи.

КПК 1960 року не було чітко регламентовано проведення оперативно-розшукових дій.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КПК 1960 року протоколи з відповідними додатками, складеними уповноваженими органами за результатами оперативно-розшукових заходів, та іншими документами є даними, на підставі яких встановлюється наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оперативно-розшукова справа заводилася відповідно до рішення керівника відповідного оперативного підрозділу, яким контролювалися законність проведених оперативно-розшукових заходів, що регулювалися Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» № 2135-XII від 18 лютого 1992 року.

Таким чином, у разі обґрунтованого сумніву суд не був позбавлений можливості здійснити перевірку відповідних даних у рамках заведеної оперативно-розшукової справи шляхом порушення цього питання перед прокурором, для того, щоб усунути сумніви в законності проведених оперативно-розшукових заходів.

Як убачається з протоколів судових засідань та матеріалів справи, такі заходи щодо перевірки законності здійснення оперативно-розшукових дій судом не здійснювалися, сторона захисту під час дослідження цих доказів ніяких зауважень не висловлювала, а тому висновки судів про недопустимість здобутих доказів не ґрунтуються на вимогах КПК 1960 року. У свою чергу порушення вимог діловодства не є тотожним із порушенням процесуального закону.

Наведені обставини залишилися поза увагою суду апеляційної інстанції, як і доводи апеляційної скарги прокурора про те, що вирок місцевого суду постановлено з порушенням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, питанням, які ставилися в апеляційній скарзі прокурором та є подібними викладеним у касаційних скаргах, апеляційний суд у своєму рішенні не дав належної правової оцінки.

Натомість мотивувальна частина ухвали апеляційного суду лише формально містить перелік доказів та показань учасників кримінального процесу, наведених у вироку.

Це підтверджує обґрунтованість касаційних скарг про невмотивованість висновків апеляційного суду.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги прокурора про неправильну оцінку місцевим судом фактичних обставин справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону належним чином не перевірені та відповідей на них не дано, тому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд, під час якого апеляційному суду належить розглянути справу відповідно до вимог закону, за необхідності провести судове слідство, як про це просив прокурор, дати належну правову оцінку доказам у справі та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення з наведенням у ньому відповідних мотивів.

Новий розгляд справи апеляційному суду належить провести з урахуванням вимог статей 399, 400 КПК 1960 року.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, Верховний Суд

постановив :

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_13 задовольнити, касаційну скаргу прокурора ОСОБА_12 - задовольнити частково.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 серпня 2022 року щодо ОСОБА_5 скасувати, а кримінальну справу щодо нього направити на новий судовий розгляд.

Ухвала Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3