Провадження №1-кп/522/187/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в м.Одесі обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000178 від 27.03.2021 року відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, неодруженого, із середньою освітою, не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

законного представника потерпілого ОСОБА_5 ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

26 березня 2021 року приблизно о 17:30 годин ОСОБА_3 , перебуваючи на території санаторію «Молдова» за адресою: місто Одеса, вулиця Тіниста, будинок 2, у вечірній час зустрівся з ОСОБА_5 , який відпочивав там кожного вечора протягом тривало часу. В цей час у ОСОБА_3 виник злочинний намір, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, належного ОСОБА_5 , а саме - мобільного телефону «iPhone X» в корпусі чорного кольору, IMEI: НОМЕР_1 , вартістю 10000,00 гривень, з сім карткою мобільного оператора «Київстар» з абонентським номером НОМЕР_2 , яка матеріальної цінності не має.

Реалізуючи свій злочинний намір, розуміючи протиправність своїх дій та настання суспільно небезпечних наслідків, з корисливих мотивів, діючи умисно, переслідуючи ціль незаконного збагачення, ОСОБА_3 підійшов до ОСОБА_5 та погрожуючи застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, а саме нанесенням ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, відкрито викрав зазначений мобільний телефон.

Заволодівши належним ОСОБА_5 майном, ОСОБА_3 з місця вчинення злочину зник, внаслідок чого отримав можливість розпоряджатись викраденим майном на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з погрозою насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

У судовому засіданні ОСОБА_3 свою провину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав у повному обсязі та пояснив, що дійсно він 26 березня 2021 року приблизно о 17:30 годин, перебуваючи на території санаторію «Молдова» у м. Одесі, у вечірній час зустрівся з ОСОБА_5 , та у нього виник злочинний намір, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, належного ОСОБА_5 , а саме - мобільного телефону «iPhone X». При цьому, реалізуючи свій злочинний намір, розуміючи протиправність своїх дій та настання суспільно небезпечних наслідків, з корисливих мотивів, діючи умисно, переслідуючи ціль незаконного збагачення, ОСОБА_3 підійшов до ОСОБА_5 та погрожуючи застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, а саме нанесенням ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, відкрито викрав зазначений мобільний телефон та покинув місце скоєння злочину.

Матеріальна шкода потерпілому була відшкодована на стадії досудового слідства шляхом повернення мобільного телефону «iPhone X».

Обвинувачений ОСОБА_3 щиро розкаявся, вибачився перед потерпілим, та просив суд не призначати йому покарання у виді позбавлення волі.

Прокурор просив суд визнати ОСОБА_3 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначити йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з іспитовим строком.

Захисник просив суд призначити ОСОБА_3 мінімальне покарання.

Потерпілий ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його законний представник ОСОБА_6 (мати) у судовому засіданні підтвердили, що обвинувачений повіністю відшкодував шкоду, завдану злочином, просили суворо обвинуваченого не карати, призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Під час судового засідання, встановлено, що обвинувачений та інші учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. Судом встановлено, що відсутні сумніви у добровільності позицій обвинуваченого та інших учасників судового розгляду. З урахуванням думки прокурора, обвинуваченого, захисника, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 у вчинені кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК України повністю доведена та його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Обставини, які передбачені ст. 67 КК України та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлені.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , передбаченими ст.66 КК України, суд визнає щире каяття обвинуваченого та добровільне відшкодування матеріальної шкоди потерпілому.

При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.

Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 виду та міри покарання, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та встановлені обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, суд приймає до уваги, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, характеризуючи обвинуваченого матеріали, відповідно до яких останній не одружений, мешкає з батьками, має середню освіту, офіційно не працевлаштований, раніше не судимий.

Також суд бере до уваги, поведінку обвинуваченого під час судового розгляду - ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні інкримінованого злочину, у зв`язку з чим справа була розглянута за приписами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Таким чином, оцінюючи в сукупності всі встановлені обставини по справі, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів можливо лише у разі його ізоляції від суспільства та вважає за доцільне призначити обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки.

Суд зауважує, що призначене покарання відповідає позиції ЄСПЛ, викладеної у рішеннях по справах «Бакланов проти Росії» від 09.06.2015 та «Фрізен проти Росії» від 24.03.2015, в яких ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних свобод особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У рішенні по справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Суд вважає за необхідне запобіжний захід обвинуваченому до вступу вироку в законну силу не обирати.

Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Судові витрати по справі - відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 71, 72, 78, ч. 3 ст. 349, 368-371, 373-374, 376 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк 2 (два) роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 , а саме строк випробування, рахувати з моменту ухвалення вироку, тобто з 02.02.2024 року.

Речові докази: мобільний телефон «iPhone X» в корпусі чорного кольору, IMEI: НОМЕР_1 - вважати таким, що повернуто власнику майна.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1