Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

31 жовтня 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_6 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000709 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_5 та захисника - адвоката ОСОБА_6 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 01 березня 2023 року стосовно

ОСОБА_5 , котра народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Оржів Рівненського району Рівненської області, до проживає по АДРЕСА_1 , громадянки України, раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 01 березня 2023 року ОСОБА_5 визнано винною та засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК) на дванадцять років позбавлення волі.

Зараховано ОСОБА_5 у строк відбутого покарання строк попереднього ув`язнення з 06 листопада 2021 року до набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання засудженій ОСОБА_5 вирішено рахувати з моменту затримання - з 06 листопада 2021 року.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у виді тримання під вартою залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

Також цим вироком ухвалено зняти арешт з майна, накладений ухвалами Рівненського районного суду Рівненської області 08 листопада 2021 року.

Судом вирішено питання стосовно речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Цим вироком ОСОБА_5 засуджена за те, що вона 05 листопада 2021 року близько 21 години, знаходячись на кухні будинку за місцем свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у ході виниклого конфлікту, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, з метою протиправного заподіяння смерті ОСОБА_9 , передбачаючи наслідки у вигляді смерті останнього та бажаючи їх настання, умисно завдала ОСОБА_9 один удар ножем в ділянку передньої поверхні грудей в проекції нижньої третини тіла грудини, в результаті чого спричинила тілесні ушкодження у вигляді проникаючої рани щілиноподібної форми з ушкодженням серця та лівої нирки, що призвело до масивної внутрішньої та зовнішньої кровотечі та масивної крововтрати, від якої ОСОБА_9 помер на місці події.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_5 просить вказаний вирок скасувати та перекваліфікувати її дії із ч. 1 ст. 115 КК на ст. 119 цього Кодексу та призначити покарання в межах санкції даної статті.

На обґрунтовує цих вимог зазначила, що матеріали провадження не містять доказів стосовно висунутого їй обвинувачення. Вважає, що наявність на ножі її епітелію свідчить лише про те, що цей ніж з її домогосподарства, яким користувалась вона та її чоловік, а відсутність слідів крові на килимі свідчить не про те, що вона їх знищила, а про те, що їх там не було. Судом першої інстанції не встановлено наявності у неї мотиву, оскільки його було, а вирок побудований на припущеннях.

Обвинувачена вказала на те, що наявність конфліктної ситуації до події підтверджує її показання щодо обставин справи, а саме що чоловік чіплявся до неї. Зокрема зазначила, що у них виникла сварка, в ході якої у чоловіка в руках опинився ніж, він був сильно збуджений та у стані алкогольного сп`яніння. Злякавшись, вона схопила його за руки, спробувала опустити їх, щоб уникнути цієї ситуації, не пам`ятає як завдала удар, а безлад у квартирі, на її думку, підтверджує її показання.

Адвокат ОСОБА_6 В у своїй апеляційній скарзі також просить вирок суду першої інстанції змінити з урахуванням зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 115 КК на ч.1 ст. 119 цього Кодексу.

На обґрунтування заявлених вимог зазначив, що наявність прямого умислу на спричинення смерті потерпілому місцевий суд зробив лише на підставі локалізації тілесного ушкодження, механізм виникнення якого експертним шляхом не встановлений, зокрема не з`ясовано чи можливе виникнення такого поранення у разі знаходження ножа у руці потерпілого.

Апелянт покликався на те, що обвинувачена, виявивши тіло чоловіка, одразу викликала медичну допомогу та поліцію, що стверджується висновком експерта щодо часу смерті потерпілого близько 22 год. 10 хв. та повідомлення на лінію «103» та поліцію свідка ОСОБА_10 , до якого звернулась ОСОБА_5 . Вказав, що ні на килимку, ні на одязі обвинуваченої не виявлено крові потерпілого.

Захисник зазначив, що жоден із допитаних свідків не вказували на наявність у стосунках між подружжям проявів агресії. Вважає, що не було встановлено у діях обвинуваченої наявності умислу на вбивство чоловіка, а її дії слід кваліфікувати як вбивство через необережність.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисника-адвоката ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_4 про безпідставність апеляційних вимог та залишення вироку без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить таких висновків.

Складовою загальних засад кримінального провадження є диспозитивність. За визначенням ч.1 ст. 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Частина 3 цієї статті передбачає, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак, ставлячи вимогу про зміну кваліфікації дій обвинуваченої з ч.1 ст. 115 КК на ч.1 ст.119 цього Кодексу, стороною захисту не було заявлено клопотання про повторне дослідження доказів із зазначенням підстав для такого дослідження. Таким чином, в силу вимог ч.3 ст. 404 КПК, колегія суддів приймає до уваги докази, безпосередньо досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду, не даючи їм іншої оцінки, ніж надав місцевий суд.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК, суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Ухвалюючи вказаний вирок місцевий суд у повній мірі дотримався вказаних вимог закону, а його висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині ОСОБА_9 та кваліфікації її дій за ч.1 ст. 115 КК, колегія суддів визнає правильним і таким, що ґрунтується на обставинах кримінального провадження, встановлених місцевим судом.

Зокрема, як убачається з протоколу огляду місця події квартири АДРЕСА_2 , від 06.11.2021 з доданими до нього фототаблицями, при проведенні цієї слідчої дії на ліжку в спальній кімнаті даного будинку було виявлено труп ОСОБА_9 , а в кухні у відрі зі сміттям - кухонний ніж з дерев`яною ручкою зі слідами крові, яка згідно висновку судової молекулярно-генетичної експертизи №СЕ-19/103-21/9691-БД від 23.03.2022, збігається з генетичними ознаками зразка крові потерпілого. Також на території цього домогосподарства, поблизу будинку, було виявлено килим із залишками прального порошку.

Згідно даних протоколу огляду трупа ОСОБА_9 від 06.11.2021, на передній поверхні грудей в проекції нижньої третини тіла грудини виявлено щілеподібну рану, котра продовжується раневим каналом, який проходить через серцеву сумку, серце та правий шлуночок серця і закінчується у верхньому полюсі лівої нирки. Окрім того, на передній поверхні светра, у який був одягнутий труп, було виявлено нашарування речовини бурого кольору, схожої на кров, та горизонтально розташоване щілиподібне ушкодження тканини, що розміщене на правій стороні светра.

За висновком експерта №205-мк від 11.11.2021, який також було досліджено місцевим судом, на шкіряному клапті з передньої поверхні грудей від трупа ОСОБА_9 наявна одна колото-різана рана, яка виникла внаслідок однієї колюче-ріжучої дії, плоским, одностороннє гострим знаряддям, на зразок клинка ножа, яким міг бути клинок ножа, наданого на експертизу, так як він має відповідні конструктивні характеристики.

Разом з цим, висновком судової молекулярно-генетичної експертизи № СЕ-19/103-21/9691-БД від 23.03.2022 встановлено, що на змивах з лівої сторони рукоятки ножа містяться генетичні ознаки двох осіб, а саме генетичні ознаки зразка букального епітелію ОСОБА_5 та зразка крові трупа ОСОБА_9 .

При цьому, відповідно до висновку експерта №660 від 06 грудня 2023 року виявлена у ОСОБА_9 рана грудей спричинена прижиттєво, незадовго до настання його смерті, та з огляду на особливості країв рани (рівні, незсаднені), кінців (один гострий, другий П-подібний), продовження рани рановим каналом, котрий значно переважає над її довжиною, та з врахуванням даних медико-криміналістичної експертизи вилученого клаптя шкіри із вказаною раною, спричинена однією, вираженою за силою (враховуючи ушкодження грудної кістки) колюче-ріжучою дією гострого предмета з властивостями леза та спинки по типу клинка ножа.

Таким чином, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що ніж, який вилучено з відра зі сміттям у будинку, де проживали потерпілий з обвинуваченою, є знаряддям вчинення цього злочину.

Окрім того, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність в обвинуваченої ОСОБА_5 мотиву на умисне вбивство чоловіка.

Так, відповідно до показань допитаних місцевим судом свідків, зокрема ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 було встановлено, що у потерпілого з обвинуваченою систематично виникали конфліктні ситуації, при цьому свідок ОСОБА_13 , який є сусідом сім`ї ОСОБА_14 , зазначав, що вони зловживали алкогольними напоями та систематично сварились.

При цьому слід зауважити, що обвинувачена під час судового розгляду вказувала на те, що перед смертю її чоловіка у них виникла сварка, в ході якої у його руках опинився ніж. Аналогічного змісту показання ОСОБА_5 дала апеляційному суду, однак не змогла пояснити як саме нанесла удар, що спричинив смерть потерпілого.

Щодо доводів обвинуваченої про відсутність у неї прямого умислу на спричинення смерті чоловіку, то колегія суддів зауважує, що умисне вбивство може бути вчинено не лише з прямим умислом, але й непрямим умислом, тобто коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання. Таким чином, вбивство, яке було наслідком дії особи, котра хоча й не ставила собі за мету позбавлення життя, але байдуже ставилася до такого наслідку, можливість якого вона свідомо допускала, має кваліфікуватися як умисне вбивство. Відповідальність за умисне спричинення смерті настає і у випадках, коли винний, умисно завдаючи шкоду потерпілому, не передбачає конкретно, яка саме шкода матиме місце, допускаючи можливість будь-якої шкоди, в тому числі й смерті, яка фактично настає.

При цьому, умисне поранення життєво важливих органів потерпілого, внаслідок чого сталася смерть, судова практика розцінює як свідчення умислу винного на позбавлення життя і кваліфікує такі дії як умисне вбивство.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» (далі - Постанова), які містить п.26, вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень, внаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від учинення цих діянь із непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якість, конкретні обставини, які могли б його відвернути), а вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості - від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відповідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).

Зі змісту вироку вбачається, що судом враховано як роз`яснення вказаної Постанови, так і правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду від 14.09.2021 по справі №381/1869/18.

Зважаючи на те, що у ході останньої сварки обвинувачена ОСОБА_5 нанесла потерпілому ОСОБА_9 удар ножем із прикладанням значної сили в область життєво-важливого органу серця, тому колегія суддів вважає, що вона свідомо припускала можливість настання наслідків у виді смерті, однак байдуже ставилась до них, а тому в її діях наявний непрямий умисел на спричинення смерті потерпілому.

Доводи обвинуваченої про те, що вбивство її чоловіка сталося з необережності, колегія суддів розцінює як обрану стратегію захисту задля уникнення кримінальної відповідальності за вчинення більш тяжкого злочину, оскільки ця версія спростовується сукупністю досліджених місцевим судом доказів, яким дано правильну юридичну оцінку.

На думку колегії суддів, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд правомірно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення яке, відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, і відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність двох обтяжуючих покарання обставин вчинення правопорушення у стані алкогольного сп?яніння і вчинення злочину щодо подружжя, дані про особу обвинуваченої, яка характеризується посередньо, та дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення обвинуваченої можливе лише в умовах позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч.1 ст. 115 КК, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої, є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту та зміни оскаржуваного вироку в частині перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч.1 ст. 115 КК на ч.1 ст. 119 цього Кодексу та призначення покарання за останньою нормою кримінального закону..

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 01 березня 2023 року стосовно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 та захисника - адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою ОСОБА_5 в той самий строк з дня вручення їй копії цієї ухвали.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3