ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/3115/18 Головуючий І-ої інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/972/23 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_12 , захисника обвинуваченого на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 18 травня 2023 року стосовно ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Володимирівка Волноваського району Донецької області,

громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого

приватним підприємцем « ОСОБА_13 », зареєстрованого та проживаючого

в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України до 6 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 - задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Страхової групи Ю. БІ. АЙ-КООП» на користь ОСОБА_7 на відшкодування витрат на поховання 9474 грн 86 коп.

Стягнуто з ПрАТ «Страхової групи Ю. БІ. АЙ-КООП» на користь ОСОБА_7 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_12 ,- 134028 грн шкоди у зв`язку із смертю фізичної особи.

Стягнуто з ПрАТ «Страхової групи» Ю.БІ.АЙ-КООП» на користь ОСОБА_7 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_12 , на відшкодування моральної шкоди по 22 338 грн, у загальному розмірі 44 767 грн.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 відшкодування матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи стягнення з 09.08.2018 і до досягнення повноліття, що складає 145990 грн 46 коп., по 973 грн 27 коп., щомісячно, а у разі продовження навчання (учню, студенту) до закінчення навчання, але не більш як до досягнення нею двадцяти трьох років ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) по 1861 грн 00 коп., щомісячно.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відшкодування моральної шкоди по 300 000 грн, кожній, а всього 600 000 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_7 - відмовлено.

Позов ОСОБА_8 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 500 000 грн моральної шкоди.

В іншій частині позову - відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_14 задоволено частково.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_14 - 18496 грн 86 коп., на відшкодування витрат на поховання та 300 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову - відмовлено.

Вирішено питання щодо витрат на залучення експертів на проведення судових експертиз, а також щодо долі речових доказів.

Згідно вироку,08 серпня 2018 року близько 10:00 години ОСОБА_10 керував технічно справним автомобілем «FiatLinea», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Харківській в м. Зміїв зі сторони м. Харків в напрямку вул. Селянської м. Зміїв Харківської області.

Під час руху на ділянці поблизу будинку №28 по вул. Харківській в м. Зміїв, ОСОБА_10 діючи необережно, перед виконанням маневру повороту ліворуч, не переконавшись у безпеці своїх дій, в тому, що маневр є безпечним та не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надав дорогу мотоциклу ««AvgustoBrutale»», під керуванням ОСОБА_15 , який рухався у зустрічному напрямку та допустив зіткнення з вказаним транспортним засобом.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водію мотоцикла ««AvgustoBrutale»» ОСОБА_15 та пасажиру мотоцикла ОСОБА_16 спричинені тілесні ушкодження від яких настала їх смерть у виді сукупної травми несумісної із життям.

В цій дорожній обстановці водій ОСОБА_10 порушив вимоги пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху:

- пункт 10.1 - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

- пункт 10.4 - водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду і виконують поворот.

Порушення водієм ОСОБА_10 зазначених вимог Правил дорожнього руху знаходилося в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та її наслідками.

Зазначеними діями ОСОБА_10 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб.

Потерпіла ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_12 , не погоджуючись із вироком суду подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Зміївського районного суду Харківської області від 18 травня 2023 року в частині призначеного обвинуваченому покарання та в частині розміру компенсації за спричинену моральну шкоду потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_12 .

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що обвинувачений не визнає себе винуватим, не жалкує з приводу вчиненого, у нього повністю відсутня критика до своїх дій, не здійснив жодних заходів щодо відшкодування потерпілим завданої матеріальної та моральної шкоди. Тому покарання, призначене судом першої інстанції, з урахуванням обставин, які бралися до уваги при його призначенні, вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між обраним судом та тим розміром покарання, яке б мало бути призначене та яке б не становило «особистого надмірн6ого тягаря для особи», адже воно відповідало б справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Відтак цей апелянт у вказаних частинах просить вирок суду скасувати та ухвалити новий яким призначити за ч.3 ст.286 КК України - 8 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. Крім того, просить задовольнити її позов повністю та стягнути в рахунок заподіяння моральної шкоди 477662 грн. кожній.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, істотним порушенням вимог процесуального законодавства, неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Зміївського районного суду Харківської області від 18 травня 2023 року скасувати, а кримінальне провадження закрити з підстав, передбачених ст. 417 КПК України, у зв`язку з встановленням обставин, передбачених ст. 284 КПК України.

Також просить скасувати вирок суду в частині задоволення позовних вимог потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 до ОСОБА_10 у повному обсязі, а позови залишити без розгляду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що мотивуючи своє рішення в частині доведеності вини ОСОБА_10 у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, внаслідок порушення ним приписів пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, які знаходяться у причинному зв`язку з наслідками зазначеної ДТП, суд посилався у вироку виключно на висновки експерта № 168/969/970/18 від 24.10.2018 та № 1144/1145/18 від 26.10.2018, наданих до суду стороною обвинувачення, залишивши поза увагою висновки експертів з цих же самих питань та тотожних вихідних даних, які були надані суду стороною захисту, проте, з протилежними висновками, а також на покази свідків зі сторони обвинувачення, які були або свідками наслідків ДТП (свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 ), або ж свідками вже безпосереднього зіткнення вказаних транспортних засобів, проте не бачили місць розташування транспортних засобів відносно місця їх зіткнення в момент, коли автомобіль «FiatLinea» під керування ОСОБА_10 поновив рух зі зміною напрямку (свідок ОСОБА_19 ), встановлення яких є необхідним для надання висновків з питань, постановлених на розгляду експертам: чи відповідали дії водіїв ОСОБА_10 та ОСОБА_15 вимогам Правил дорожнього руху України, та чи перебувають вони, з технічної точки зору в причинному зв`язку з настанням події даної ДТП.

Цей апелянт посилається також й на те, що в обґрунтування своїх висновків суд послався у вироку на висновок експертів № 74/16635-16636 від 29.06.2021, який, на думку сторони захисту, є неналежним та недопустимим доказом у цьому кримінальному провадженні, оскільки він отриманий внаслідок опосередкованого впливу на судового експерта ОСОБА_20 , який здійснював вказане експертне дослідження, з боку органу досудового розслідування, а саме - Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Харківській області, і прокуратури Харківської області, шляхом його допиту під час досудового розслідування в іншому кримінальному провадженні № 0000814 від 02.04.2019, порушеному за ч. 2 ст. 384 КК України за заявою про вчинення злочину, що полягав у наданні завідомо неправдивого висновку експерта. Вказане, на думку сторони захисту, сприяло необ`єктивності та упередженості під час проведення судовим експертом вищевказаних досліджень в рамках цієї кримінальної справи.

Разом з цим, під час розгляду цієї справи вказані висновки автотехнічних експертиз № 168/969/970/18 від 24.10.2018, № 1144/1145/18 від 26.10.2018 та № 74/16635-16636 від 29.06.2021, надані стороною обвинувачення, повністю суперечать висновку експерта за результатами проведення дослідження обставин механізму ДТП від 18.12.2020 № 10.1/046, виконаного судовим експертом ОСОБА_21 , та висновку № СЕ-19-21/11178-ІТ від 08.08.2021 за результатами проведення комісійної судової автотехнічної експертизи, виконаного судовими експертами Державного науково-дослідженого експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , наданих суду стороною захисту.

Оскільки вказані експертні висновки містять суттєві відмінності, на думку захисту, а також суперечать один одному щодо дій водія автомобіля «Fiat Linea» ОСОБА_10 , що має суттєве, значення для встановлення доведеності або недоведеності вини останнього в скоєнні злочину, то стороною захисту, реалізуючи надане їй процесуальне право згідно ч. 7 ст. 101 КПК України, двічі, а саме: в судових засіданнях 04.11.2021 та 28.04.2023, було заявлено клопотання про виклик вказаних експертів в судове засідання з метою їх допиту та з`ясування причин вказаних питань дослідження. Їх встановлення, на думку сторони захисту, є тим критерієм, який дозволить дійти обґрунтованого висновку щодо обґрунтованості зазначених висновків експертів з питань, які були постановлені їх на розгляд. Проте, в порушення вказаних приписів ч. 7 ст. 101 КПК України, судом двічі стороні захисту в цьому було відмовлено.

Також судом було відмовлено й стороні захисту у задоволенні клопотання про проведення повторної комісійної судової інженерно-технічної експертизи в іншому експертному закладі. Внаслідок зазначеного, вказані розбіжності у висновках експертів, які можуть бути вирішені лише шляхом допиту вказаних експертів у судовому засіданні, або призначенням нової (повторної, додаткової) судової експертизи з вищезазначених питань під час розгляду справи, не вирішені.

Крім того, судом не наведено у вироку, якими конкретними доказами, дослідженими під час розгляду справи, спростовано висновки та обставини, викладені в резолютивній частині вказаних висновків експерта № 10.1/046 від 18.12.2020 та № СЕ-19-21/11178-ІТ від 05.08.2021, які є допустимими та належними доказами у справі.

З вищенаведених підстав сторона захисту вважає, що ОСОБА_10 повинен бути виправданий, а відносно нього судом ухвалений виправдувальний вирок з підстав, передбачених ч.ч. 2, 4 ст. 17, ст. 373 КПК України, а отже, до вказаних правовідносин суд безпідставно не застосував закон, який підлягав застосуванню.

Проте, якщо навіть вказаний вирок місцевого суду не буде скасований судом апеляційної інстанції, сторона захисту вважає покарання, призначене судом першої інстанції надто жорстким, оскільки наведені стороною захисту доводи щодо невинуватості обвинуваченого ОСОБА_10 об`єктивно свідчать про відсутність вини останнього у його скоєнні. Крім того, ОСОБА_10 позитивно характеризується за місцем проживання, є батьком неповнолітніх дітей - ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які знаходяться у нього на утриманні. Ним протягом всього строку досудового розслідування та розгляду справи у суді належним чином виконувалась зобов`язання, накладені ухвалою про застосування до нього застави.

Щодо рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 , сторона захисту вважала його необґрунтованим та незаконним, оскільки судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Так, суд не застосував до вказаних правовідносин положення п. 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, згідно яких, за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Внаслідок незастосування вказаних положень ЦК України, суд незаконно та необґрунтовано поклав на обвинуваченого ОСОБА_10 весь розмір виплат, який суд вважав доведеним та який позивач просить стягнути з обвинуваченого за результатами розгляду цієї кримінальної справи, без врахування того, що вказані негативні наслідки для позивача та її неповнолітньої доньки наступили внаслідок не тільки дій ОСОБА_10 , а і дій водія мотоциклу ОСОБА_15 , яким було допущено порушення вимог Правил дорожнього руху України, що підтверджується наявними в матеріалах справи висновками експертів, які досліджувались в судовому засіданні. При цьому, не вказавши у вироку, яку саме частку з присуджених виплат покладено на відповідача. Тобто, будь-які претензії позивача повинні враховувати вказані обставини цього кримінального провадження.

Крім того, судом не було враховано, що згідно з положеннями ст. 1231 ЦК України, до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем, а тому, позивач не позбавлена права стягнути на свою та в інтересах її неповнолітньої дитини користь суми матеріальної та моральної шкоди, які вона вважає такими, що підлягають стягненню за наслідками вказаної ДТП, звернувшись до спадкоємців ОСОБА_15 з іншим цивільним позовом про це.

Поряд з цим, позивач, звертаючись з вказаним цивільним позовом до ОСОБА_10 , не обґрунтувала розмір моральної шкоди, який вона бажала стягнути з останнього на свою користь та користь неповнолітньої дитини ОСОБА_12 . Нею у позовній заяві не наведено чим вина керувалась та з яких міркувань вона виходила, визнаючи розмір спричиненої моральної шкоди у сумі 1 000 000 грн, по 500 000 грн - їй та неповнолітній дитині.

Щодо позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_10 в рамках цивільного позову, заявленого у кримінальному провадженні, сторона захисту вважала рішення в цій частині необґрунтованим та незаконним, оскільки судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню, надаючи аналогічні пояснення, які були надані з приводу задоволених позовних вимог ОСОБА_7 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_14 до ОСОБА_10 в рамках цивільного позову, заявленого у кримінальному провадженні, сторона захисту вважала рішення суду в цій частині необґрунтованим та незаконним, оскільки судом застосовано до спірних правовідносин норму права, що не підлягала застосуванню. Так, сторона захисту вважала, що суд безпідставно застосував до вказаних правовідносин положення ст.. 1168 ЦК України, якою визначено коло осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, до яких, зокрема, належить чоловік (дружина), батьки (усиновителі), діти (усиновлені), а також особи, які проживали з нею однією сім`єю, чим незаконно надав їй право стягнути з обвинуваченого суми матеріальних витрат та моральної шкоди внаслідок смерті фізичної особи.

В позовній заяві ОСОБА_14 вказала, що вона була цивільною дружиною померлого ОСОБА_15 . Проте, нею не було надано до суду належних доказів проживання з ОСОБА_15 однією сім`єю без шлюбу. Таким доказом є, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, про проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Сама по собі довідка про склад сім`ї або про зареєстрованих у житловому будинку/квартирі осіб, надана позивачем разом з позовом, не є належним доказом проживання позивачки з померлим ОСОБА_15 однією сім`єю без шлюбу, а отже й підставою для задоволення позовних вимог в цій частині.

Також сторона захисту вважає, що судом безпідставно не було застосовано до спірних правовідносин положення п. 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України та не враховано положення ст. 1231 ЦК України.

Крім того, сторона захисту зазначала, що 12.05.2023 адвокат ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , звернувся до Полтавського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України з заявою про залучення експертів на договірних умовах для проведення комісійної судової інженерно-технічної експертизи у зв`язку із знаходженням в Зміївському районному суді Харківської області на розгляду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0000848 з метою отримання висновку експерта з питань, зазначених у заяві, та подання його до суду, про що було подано письмове клопотання у судовому засіданні 15.05.2023. Проте, ухвалою суду від 15.05.2023 стороні захисту було відмовлено в долучені вказаних документів до матеріалів кримінального провадження та вивчення їх в суді.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення потерпілої ОСОБА_7 та інших потерпілих, які підтримали доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 та просили їх задовольнити, а також заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника; обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи своєї апеляційної скарги; з`ясувавши думку прокурора, який вважав вирок правосудним і заперечував проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За положеннями ст. 370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів судом першої інстанції дотримано даних вимог щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб, а тому його дії вірно кваліфіковані за ч. 3 ст. 286 КК України.

Самі висновки суду, щодо встановлених фактичних обставин, підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а наявним суперечливим доказам на які посилається захисник, наведене належне мотивування у судовому рішенні та зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

З вироку суду вбачається, що обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав, та пояснив, що 08.08.2018 рухався із м. Запоріжжя в напрямку сел. Слобожанське Зміївського району Харківської області, під час руху по вул. Харківській в м. Зміїв при здійсненні маневру повороту ліворуч до станції технічного обслуговування швидкість руху складала 35-40 км/год., переконавшись, що у попутному напрямку транспортні засоби рухаються на відстані 300-400 метрів, перешкоди у здійсненні маневру відсутні, ввімкнув поворот та почав рух. Порушення правил дорожнього руху він не допустив, при здійсненні маневру мотоциклу на проїзній частині він не бачив. Враховуючи швидкість руху мотоцикла, відсутність захисного спорядження, екстрене гальмування та порушення вимог ПДР, що допустив водій мотоцикла ОСОБА_15 , сталось зіткнення з належним йому транспортним засобом та як наслідок смерть осіб.

Оцінюючи у світлі наведеного невизнання обвинуваченим своєї вини та доводи апеляційної скарги про те, що в діях ОСОБА_10 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, суд апеляційної інстанції знаходить їх спростовними дослідженими судом доказами, оскільки останніми повністю доводиться порушення водієм ОСОБА_10 Правил дорожнього руху України встановлених п.п. 10.1 та 10.4, які знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Так, факт дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 08.08.2018, близько 10:00 години за участю водія ОСОБА_10 , який керував технічно справним автомобілем «Fiat Linea», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та водія мотоциклу «Avgusto Brutale» ОСОБА_15 , в результаті якої водію мотоцикла «Avgusto Brutale» ОСОБА_15 та пасажиру мотоцикла ОСОБА_16 спричинені тілесні ушкодження від яких настала смерть останніх, підтверджується фактичними даними: протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 08.08.2018 з ілюстрованою таблицею та схемою наслідків дорожньо-транспортної пригоди; протоколами огляду та затримання транспортних засобів; протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 08.08.2018; висновками судово-медичних експертиз, а також показами свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

Крім того, з висновку судової транспортно-трасологічної експертизи №18982 від 25.10.2018 (том 3 а. п. 111-130) вбачається, що в момент первинного контакту автомобіль «Fiat Linea» своєю правою передньою частиною контактував з верхньою частиною мотоцикла «Avgusto Brutale», при цьому місце зіткнення автомобіля розташовувалось на відстані не ближче ніж 7,6 м, до лівого краю проїжджої частини, відносно напрямку руху мотоцикла «Avgusto Brutale», а це у свою чергу повністю узгоджується зі схемою до протоколу огляду місця події (т.3 а.п.76) і свідчить проте, що ДТП сталася на зустрічній частині дороги для автомобіля «Fiat Linea».

За висновком судової автотехнічної експертизи №18983 від 24.10.2018 (т.3 а.п.135-151), проведеної в Харківському науково-дослідному інституті судових експертиз ім. Засл. Професора М.С. Бокаріуса, на момент експертного огляду дорожньо-транспортної пригоди рульове керування, гальмівні системи переднього та заднього коліс та ходова частина мотоцикла «Avgusto Brutale» знаходилась у працездатному стані та виконували свої основні функції, що свідчать про технічну справність та керованість мотоцикла потерпілого.

З висновку комісійної судової авто технічної та транспортно-трасологічної експертизи №18984/20708 від 24.09.2018 (т.3 а.п.153-164), проведеної в Харківському науково-дослідному інституті судових експертиз ім. Засл. Професора М.С. Бокаріуса, до дорожньо-транспортної пригоди на автомобілі «Fiat Linea» не було технічних несправностей, які б могли бути технічною причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди. Вказана експертиза свідчить про технічну справність та керованість автомобілю обвинуваченого.

За даними висновку експерта від 24.10.2018 №168/969/970/18 (т.3 а.с.169-177) проведеного науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України за результатами комплексної експертизи відео, звукозапису і автотехнічної експертизи, у досліджених відео файлах «1 03 R 00. аvi» та «3 04 R 00. аvi» на оптичному диску «Arteх DVD-R» із записом ДТП ознаки монтажу чи іншого втручання відсутні. У діях водія автомобіля ОСОБА_10 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку з ДТП.

Наведений вище висновок експерта свідчить, що в діях водія автомобіля «Fiat Linea» ОСОБА_10 є порушення пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України і ці порушення не викликані технічним станом автомобілю проте перебувають у причинному зв`язку з ДТП.

За даними висновку експерта №1144/1145/18 від 26.10.2018, проведеного науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України (т.3 а.п.190-194), у розглядаємій дорожній ситуації водій автомобіля «Fiat Linea» ОСОБА_10 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 10.1 і 10.4 Правил дорожнього руху України., а невідповідність цим вимогам у діях водія автомобіля ОСОБА_10 перебували у причинному зв`язку з ДТП.

Згідно висновку експертів №74/16635-16636 за результатами комісійної судової автотехнічної експертизи від 29.06.2021, проведеної в Харківському науково-дослідному інституті судових експертиз ім. Засл. Професора М.С. Бокаріуса (т.5 а.п.1-11), в даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «Fiat Linea» ОСОБА_10 повинен був діяти у відповідності з вимогами пунктів 9.2 «б», 9.4, 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, а можливість уникнути зіткнення транспортних засобів для водія автомобіля «Fiat Linea» ОСОБА_10 визначалась шляхом виконання ним вимог пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, для виконання яких у нього не було перешкод технічного характеру.

Водночас згідно висновку експерта від 06.06.2023 № СЕ-19/117-23/7614-ІТ (т.7 а.п.48-57), який був долучений стороною захисту до апеляційної скарги зазначається, що у даній дорожньо-транспортній обстановці водій автомобіля «Fiat Linea» номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_10 повинен діяти у відповідності до вимог п.п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху проте ці невідповідності не перебувають у причинному зв`язку з настанням ДТП. Аналогічні за змістом висновки містяться і у висновках експерта ОСОБА_21 №10.1/046 від 18.12.2020 (т.4 а.п.139-149) та №10.1/016 від 27.04.2023 (т.114-119).

Так, для усунення виявлених суперечностей експерти ОСОБА_26 та ОСОБА_21 були допитані під час судового розгляду, а також судом доручено проведення експертизи експертній установі.

З наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог чинного процесуального закону в питанні проведення експертизи під час судового розгляду регламентований ст.332 КПК України, а також сталою вітчизняною практикою суду з цього приводу, яка полягає в тому, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Як вбачається з вироку (т.6 а.п.229), суд першої інстанції виходячи з вищенаведених правових приписів зазначив, що його позиція ґрунтується на принципі внутрішнього переконання та взаємозв`язку сукупності інших доказів у справі, оскільки висновки комплексної експертизи відео-, звукозапису автотехічної експертизи №168/969/970/від 24.10.2018; авто технічної експертизи №1144/145/18 від 26.10.2018; дані за результатами комісійної судової авто технічної експертизи №74/16635-16636 від 29.06.2021 відповідають з`ясованим обставинам, були складені з урахуванням ширшого обсягу вихідних даних.

При цьому суд враховує показання експерта ОСОБА_26 , який підтвердив висновки комплексної експертизи відео-, звукозапису автотехічної експертизи №168/969/970/від 24.10.2018, в ході допиту якого встановлено правова компетентність експерта та компетентність у галузі відповідної експертизи, належне виконання обов`язків, застосування достовірних методів дослідження.

Оскільки показання експерта ОСОБА_21 , який надав роз`яснення висновку експертизи №1-.1/046 від 18.12.2020, не давали підстав суду брати їх до уваги, як такі, що спростовують винуватість ОСОБА_10 то й посилання на ці експертизи стороною захисту не підривають правильність висновків щодо встановлення фактичних обставин.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а доводи апеляції в цій частині спростовуються вищенаведеним аналізом.

Інший аргумент апелянта, полягає у тому, що висновок експертів № 74/16635-16636 від 29.06.2021, є неналежним та недопустимим доказом у цьому кримінальному провадженні, оскільки він отриманий внаслідок опосередкованого впливу на судового експерта ОСОБА_20 проте матеріали кримінального провадження не містять даних, на підставі яких можно було б стверджувати, що ці докази отримані з порушеннями процесуального закону, в тому числі і права на захист, а тому і відсутні підстави визнавати його недопустимим.

Так, поняття доказів їх належність та допустимість при визнанні відомостей доказами регламентується § 1 глави 4 КПК України проте апеляційним судом не встановлено жодної підстави для визнання висновку експертів № 74/16635-16636 від 29.06.2021 недопустимим з передбачених законодавством.

Як зазначено у ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Виходячи з вищенаведеного визначення, за переконанням колегії суддів, висновок експертів № 74/16635-16636 від 29.06.2021 не можна визнати неналежним.

Отже, виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність і цих доводів апеляції.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на процесуальні порушення, що виразились у відмовлені стороні захисту у задоволенні клопотання про проведення повторної комісійної судової інженерно-технічної експертизи в іншому експертному закладі то з цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У згаданій раніше ст.332 КПК України зазначається про право суд за клопотанням сторін кримінального провадження своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, а не про обов`язок.

Як свідчать матеріали кримінального провадження сторона захисту у повній мірі скористалась своїм правом заявити вищезгадане клопотання, а суд першої інстанції у всіх випадках, обговоривши попередньо його з рештою учасників судового провадження приймав процесуальні рішення. Отже, матеріалами справи підтверджено, що жодне клопотання сторони захисту не було проігнороване, чи залишене без розгляду, а тому і ці апеляційні доводи захисника не знайшли свого підтвердження.

Крім того, до матеріалів судом долучені всі висновки експертиз проведених за заявою обвинуваченого ОСОБА_10 від 06.06.2023 № СЕ-19/117-23/7614-ІТ (т.7 а.п.48-57), від 18.12.2020 №10.1/046 (т.4 а.п.139-149) та від 27.04.2023 №10.1/016 (т.114-119) і у вироку суду, та цьому рішенні їм дана відповідна оцінка.

Колегія суддів вважає, що вказані висновки експерта не дають підстав для спростування винуватості ОСОБА_10 , оскільки встановлена невідповідність дій водія ОСОБА_15 вимогам Правил дорожнього руху України, особу останнього, який притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, технічні характеристики мотоцикла, керування яким вимагає спеціальних навиків, не звільняли водія ОСОБА_10 від виконання вимог пунктів 10.1. та 10.4 Правил дорожнього руху.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні і досліджених у судовому засіданні доказів, яким судом першої інстанції дана оцінка в сукупності з іншими доказами у тому числі, які досліджено апеляційним судом і на підставі яких прийнято законне та обґрунтоване рішення суду.

Щодо доводів сторони захисту при розгляді кримінального провадження щодо невинуватості ОСОБА_10 апеляційний суд вважає їх неспроможними і також такими, що не впливають на правильність висновків місцевого суду про винуватість обвинуваченого в даній ДТП з таких підстав.

За вимогами п.п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України перед будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот.

Отже, вищенаведені докази підтверджують, що зіткнення транспортного засобу під керуванням водія ОСОБА_10 відбулося з виїздом на смугу руху водія мотоцикла ОСОБА_15 , що беззаперечно доводиться протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди з схемою та фототаблицями до нього, протоколом слідчого експерименту та висновками судових експертиз.

Тому враховуючи встановлені обставини ДТП, з урахуванням діючих вимоги ПДР України та висновків експертиз №1144/1145/18 від 26.10.2018, №74/16635-16636 від 29.06.2021, апеляційний суд приходить до висновку, що в даному випадку, саме порушення водієм ОСОБА_10 п.п. 10.1, 10.4 ПДР України є безпосередньою причиною даної ДТП та її наслідками, а не в силу інших обставин, на які посилається сторона захисту.

Вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено, що сторона захисту не була обмежена в можливості надавати докази, зокрема і шляхом ініціювання проведення додаткових судових експертиз.

Що стосується твердження сторони захисту про те, що судом першої інстанції безпідставно задоволено цивільні позови потерпілих з огляду на наявність вини у діях водія мотоциклу ОСОБА_15 та відсутність невідповідностей вимогам Правил порожнього руху, які б з технічної точки зору перебували у причинному зв`язку із настанням події дорожньо-транспортної пригоди, в діях водія ОСОБА_10 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з огляду на вище досліджені докази, колегія суддів погодилась з висновком суду щодо доведеності вини ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та вважає, що суд прийшов до правомірного висновку щодо вирішення цивільних позовів потерпілих до обвинуваченого з дотриманням вимог цивільного та кримінального законодавства.

Також є безпідставними доводи сторони захисту щодо необґрунтованого задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_14 , оскільки вона не є цивільним позивачем у розумінні цивільно-процесуального законодавства.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

ОСОБА_9 в ході досудового розслідування було визнано потерпілою у кримінальному провадженні, як особу, яка проживала з померлим без укладення шлюбу.

Встановлено, що ОСОБА_9 та померлий ОСОБА_15 мають неповнолітнього сина ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . (т.2 а.п.155).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом обґрунтовано та з дотриманням норм чинного кримінального та цивільного законодавства вирішено цивільний позов ОСОБА_9 .

Разом з цим, потерпіла ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_12 , в апеляційній скарзі зазначала, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_10 покарання не відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України та є явно несправедливим, унаслідок його м`якості.

Такі доводи потерпілої не є переконливими з врахуванням наступного.

Так, відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та дані про його особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, як правильно встановлено судом відсутні.

Крім того, суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 врахував, що вчинений ним злочин, передбачений ч. 3 ст. 286 КК України, згідно із ст. 12 цього ж Кодексу відносяться до категорії тяжких, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем проживання та позитивно характеризувався за місцем роботи, має неповнолітніх дітей - ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які знаходяться у нього на утриманні, а також те, що обвинувачений як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду, не вчиняв жодних дій з метою відшкодування збитків потерпілим, не намагався примиритися з останніми.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.ст. 50, 65 КК України обґрунтовано дійшов висновку що обвинуваченому ОСОБА_10 слід призначити покарання за встановленою межею санкції ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Призначене покарання на думку апеляційного суду, повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Таким чином підстав для призначення обвинуваченому більш суворої міри покарання з мотивів, наведених в апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_7 , апеляційний суд не вбачає.

Щодо апеляційних вимог потерпілої ОСОБА_7 стосовно збільшення розміру моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а в разі завдання шкоди смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала.

Положення ч.2 ст.1168 ЦК України свідчать про те, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно із ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, постанови Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, колегія суддів враховує обґрунтованість доводів потерпілої про відчуття фізичного болю та стану стресу, оскільки загибель рідної людини внаслідок дорожньо-транспортної пригоди зазвичай самі по собі викликає певні моральні страждання, є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань.

Враховуючи характер та обсяг страждань потерпілих, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, а також те, що факт величезного душевного болю, нанесеного потерпілій ОСОБА_7 та її малолітній доньці ОСОБА_28 внаслідок смерті їх чоловіка та батька, є беззаперечним, і вказані обставини дійсно призвели до погіршення їх емоціонального стану, морального здоров`я, виходячи із принципів розумності, співрозмірності та справедливості, а також того, що будь-яка грошова компенсація не може бути визначена як адекватна дійсним стражданням потерпілих, разом з тим, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 моральної шкоди потерпілим в розмірі по 300 000 грн, кожній.

З врахуванням встановлених судом фактичних обставин провадження на підставі дослідження наданих доказів колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим у зв`язку з чим залишає апеляційні скарги потерпілої та захисника без задоволення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 18 травня 2023 року стосовно ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий -

Судді: