УХВАЛА

Іменем України

21 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 569/9926/22

провадження № 51-6982 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє засудженого ОСОБА_5 , на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 травня 2023 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року в кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000915, по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 23 травня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Гощанського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2021 року, та призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 7 років 1 місяць позбавлення волі. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

За обставин, детально наведених у вироку місцевого суду 26 травня 2022 року, близько 14:00 год., ОСОБА_5 , знаходячись на перехресті вул. Набережна та вул. Сагайдачного, що в м. Рівне, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, в умовах воєнного стану, шляхом ривка вирвав з рук потерпілої ОСОБА_6 сумку, в якій знаходились грошові кошти та мобільний телефон, чим завдав потерпілій майнової шкоди в розмірі 65 951,73 грн.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 15 серпня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого та його захисника залишив без задоволення, а вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 травня 2023 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить судові рішення змінити, призначити, із застосуванням статтей 66 та 69 КК України, більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що суди:

? ?при призначенні покарання не врахували всіх обставин, що пом`якшують покарання, зокрема, психологічний стан ОСОБА_5 на момент вчинення правопорушення, а також вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, дані про особу обвинуваченого, зокрема, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, відповідні характеристики та бажання вступити до лав Збройних сил України;

? не взяли до уваги, що завдана потерпілій шкода відшкодована у повному обсязі, претензії з боку потерпілої відсутні.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, які є аналогічними доводам апеляційних скарг сторони захисту, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.

Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК України.

Тобто застосування ст. 69 КК України передбачає наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, згідно з указаними нормами закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого в умовах воєнного стану кримінального правопорушення, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення злочину проти власності, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Цей суд також урахував обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також обставину, яка відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Разом з тим, погоджуючись із рішенням місцевого суду, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, суд першої інстанції із дотриманням вимог ст. 65 КК України та керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначив ОСОБА_5 , передбачене санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, яке з урахуванням обставин вчиненого та системної злочинної діяльності відповідає вимогам закону.

Крім того, суди критично оцінили позицію сторони захисту щодо тяжкого психічного стану та сильного душевного стану ОСОБА_5 у момент вчинення кримінального правопорушення.

Так, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 133/22 від 27 червня 2022 року, обвинувачений ОСОБА_5 на час вчинення інкримінованого діяння перебував у стані алкогольного сп`яніння, його поведінка мала послідовний, цілеспрямований характер і не була зумовлена хворобливими мотивами. Правопорушення було скоєно з урахуванням зовнішніх обставин та ситуації, що дозволяє констатувати збережену можливість усвідомлювати свої дії та керувати ними. Крім того, ОСОБА_5 , у період вчинення злочину жодними психічними захворюваннями не страждав, у тимчасовому розладі психічної діяльності не перебував, відхилення психіки, які позбавляють його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, відсутні.

Крім того, не залишилися поза увагою судів посилання сторони захисту на обставини, які характеризують посткримінальну поведінку ОСОБА_5 та істотно знижують тяжкість кримінального правопорушення. Так, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні слушно зауважив, що посткримінальна поведінка засудженого та його громадянська позиція не характеризують обставин вчинення кримінального правопорушення та жодним чином не перебувають у зв`язку із вчиненим.

Крім цього, суди також урахували, що шкода потерпілій відшкодована лише тому, що ОСОБА_5 було затримано відразу після вчинення кримінального правопорушення.

Водночас, суди зауважили, що висловлений обвинуваченим намір вступити до лав Збройних сил України не свідчить про його спроможність діяти відповідним чином, зокрема за станом здоров`я, який не підтверджений жодними доказами.

Таким чином, доводи захисника в цій частині також є безпідставними.

Разом з цим, врахувавши, що ОСОБА_5 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, цей тяжкий злочин вчинив у короткий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі, що свідчить про системність його неправомірної діяльності, апеляційний суд дійшов висновку, що підстави для застосування щодо ОСОБА_5 положень ст. 69 КК України відсутні.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах, встановлених санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Решта доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 висновків судів першої та апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й інші доводи, викладені стороною захисту в апеляційних скаргах та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності призначення менш суворого покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Отже, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 23 травня 2023 року та ухвали Рівненського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 23 травня 2023 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3