Справа № 159/6683/20 Провадження №11-кп/802/709/23 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0001422 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2022 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Брест Брестської області (Республіка Білорусь), зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин Республіки Білорусь, з середньою спеціальною освітою, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працюючий різноробочим ФГ «Голобська Дарівка», раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.307 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

за ч.2 ст.307 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без конфіскації майна (додаткове покарання не призначене на підставі ст.77 КК України).

за ч.2 ст.307 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без конфіскації майна (додаткове покарання не призначене на підставі ст.77 КК України).

На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без конфіскації майна (додаткове покарання не призначене на підставі ст.77 КК України).

На підставі ст.ст.75, 76 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі ст.72 КК України, зараховано ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення за період з 20 листопада 2020 року по 25 листопада 2020 року до строку відбування покарання за даним вироком з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу щодо обвинуваченого ОСОБА_8 залишено попередній заставу.

Після набрання вироком законної сили, ухвалено заставу в сумі 40240 (сорок тисяч двісті сорок) гривень 00 копійок, внесену на депозитний рахунок ТУ ДСА України у Волинській області згідно квитанції АТ "Ощадбанк" від 24.11.2020 року, повернути заставодавцю ОСОБА_11 .

Вироком вирішено питання речових доказів та судових витрат.

ОСОБА_8 визнаний винний та засуджений за те, що він в період часу з березня по серпень 2020 року, з корисливих мотивів, з метою отримання кримінальних прибутків, вчиняв всупереч вимогам Законів України "Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори", "Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів та зловживанню ними" від 15 лютого 1995 року, тяжкі злочини, пов`язані із незаконним придбанням, зберіганням з метою збуту та незаконним збутом наркотичних засобів.

Так, ОСОБА_8 , діючи з корисливих мотивів та керуючись прямим умислом, спрямованим на придбання та зберігання з метою збуту та на збут наркотичних засобів, при невстановлених досудовим слідством обставинах, даті та часі, незаконно придбав та, помістивши в пачку з під цигарок "Фест", незаконно зберігав з метою збуту в спеціально підготовленому для цього місці, яке розміщене неподалік магазину "Укроп", що по вул. Володимирська, 65 в м. Ковелі Волинської області, наркотичний засіб, обіг якого обмежено - бупренорфін, у вигляді частини таблетки "Subutex", масою бупренорфіну 0,0036 г, який в подальшому 19 березня 2020 року, близько 20 год. 15 хв., збув ОСОБА_12 (анкетні дані змінено), за що від останнього отримав грошові кошти в сумі 250 грн.

Крім цього, ОСОБА_8 , повторно, з корисливих мотивів, реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на придбання та зберігання з метою збуту та збут наркотичних засобів, при невстановлених досудовим слідством обставинах, даті та часі, незаконно придбав та незаконно зберігав при собі наркотичний засіб, обіг якого обмежено - бупренорфін, у вигляді таблетки "Subutex" в блістері, масою бупренорфіну 0,0079 г, з метою його збуту, який в подальшому 05 серпня 2020 року, близько 15 год. 20 хв., на території дачного масиву "Дружба", що по вул. Грушевського в м. Ковель Волинської області, збув ОСОБА_12 (анкетні дані змінено), за що від останнього отримав грошові кошти в сумі 600 грн.

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання ОСОБА_8 із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, а також в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, незаконним. Зазначає, що наведені судом обставини, на підставі яких застосовано положення ст.69 КК України, аналогічні тим, на підставі яких застосовано ст.75 КК України, і вони характеризують особу в загально-соціальному плані, проте жодним чином істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів. Посилається на те, ОСОБА_8 вчинив тяжкі кримінальні правопорушення в сфері незаконного обігу наркотичних засобів з метою наживи, пом`якшуючі покарання обставини не знайшли свого підтвердження. Крім того, суд безпідставно не застосував до ОСОБА_8 додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, оскільки обвинувачений вчиняв кримінальні правопорушення з метою наживи, тобто з корисливих мотивів. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.307 КК України та призначити покарання за ч.1 ст.307 КК України 5 років позбавлення волі, за ч.2 ст.307 КК України 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, і на підставі ст.70 КК України 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, прокурора, яка подану апеляційну скаргу підтримувала частково, не заперечувала про призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, і просила скасувати вирок та призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання без застосування положень ст.75 КК України, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом положень ч.1 та ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.ч.1, 2 ст.307 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05 вересня 2023 року, ухвалу Волинського апеляційного суду від 26 січня 2023 року щодо ОСОБА_8 скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції у зв`язку з тим, що судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.

Суд касаційної інстанції в мотивувальній частині зазначеної постанови вказав, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_8 покарання за ч.ч.1, 2 ст.307 КК України із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України.

Відповідно до ч.2 ст.439 КПК України, вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Крім того, під час розгляду справи апеляційним судом прокурор підтримала апеляційну скаргу лише частково, вважала безпідставним застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання, при цьому не заперечували проти призначеного покарання ОСОБА_8 за ч.ч.1, 2 ст.307 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, враховуючи вказані вище обставини, суд апеляційної інстанції не перевіряє висновок місцевого суду про обґрунтованість призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України.

Що стосується доводів прокурора з приводу невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, а саме щодо безпідставного застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання, то апеляційний суд приходить до таких висновків.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями частини 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

А згідно правил ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_8 місцевим судом дотримані не в повній мірі.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно із п.4 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_8 покарання підлягає скасуванню з ухваленням вироку в апеляційному порядку, про що обґрунтовано ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із статтею 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України, суд першої інстанції виходив з обставин, які враховувалися при визначенні виду й розміру покарання, а саме: дані про обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності; в цілому позитивно характеризується по місцю проживання; виключно позитивно характеризується по місцю роботи; має на утриманні двох малолітніх дітей, що не заперечувалось прокурором; на диспансерному обліку в нарколога та психіатра не перебуває. Також було враховано наявність пом`якшуючих покарання обставин, а саме повне визнання винуватості, щире каяття обвинуваченого у вчиненому, про що свідчить висловлений ним жаль з приводу скоєного, критична оцінка своєї протиправної поведінки, її осуд, заперечення можливості повторного скоєння злочину, готовність до правослухняної поведінки в суспільстві, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Таким чином, при призначенні ОСОБА_8 покарання за ч.ч.1, 2 ст.307 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України, були враховані обставини, що пом`якшують покарання та суттєво знижують ступінь суспільної небезпеки винного, і ці ж обставини суд розцінив як підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.

Водночас, при застосуванні вимог ст.75 КК України щодо ОСОБА_8 суд першої інстанції не врахував вимоги вказаного закону і обставини кримінального провадження, які повинні враховуватися при застосуванні вказаного закону, та, відповідно не навів у вироку обставин, які дали суду підстави вважати, що виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість і характер вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень не давали суду першої інстанції підстав вважати, що є можливість його виправлення без відбування реального покарання, тому вирок суду в частині застосування ст.ст.75, 76 КК України підлягає до скасування з постановленням апеляційним судом нового вироку.

Визначаючи розмір та вид покарання ОСОБА_8 за ч.ч.1, 2 ст.307 КК України із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України, апеляційним судом враховується таке.

За змістом ч.1 ст.69 КК України при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Тлумачення цієї норми свідчить, що така надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Вироком місцевого суду до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції обґрунтовано відніс повне визнання винуватості, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 в місцевому суді, а також в апеляційному судді вину визнав повністю, щиро розкаявся, висловив жаль з приводу вчинення злочинів, просив не позбавляти його волі, в подальшому зобов`язується бездоганної поведінки.

Згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні двох малолітніх дітей, на диспансерному обліку в нарколога та психіатра не перебуває.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючі дані, ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Визначаючи вид та розмір покарання, апеляційним судом також враховується, що ОСОБА_8 збув наркотичний засіб обіг якого обмежено, також береться до уваги розмір наркотичного засобу, а саме за першим епізодом збут частини таблетки наркотичного засобу масою 0,0036 г. та по другому епізоду однієї таблетки масою 0,0079 г.

Крім того, тяжких наслідків від дій ОСОБА_8 не настало та не могло настати, оскільки вчинені злочини вчинялись обвинуваченим під контролем правоохоронних органів.

Також враховується та обставина, що з часу вчинення кримінальних правопорушень - 20 серпня 2020 року до розгляду справи апеляційним судом 28 листопада 2023 року, ОСОБА_8 до будь якої відповідальності не притягувався та дотримувався право слухняної поведінки.

Також апеляційний суд зважає і на фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень.

Наявність цих обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень у поєднанні із даними про особу обвинуваченого дають обґрунтовані підстави для застосування положень ст.69 КК України, шляхом призначення обвинуваченому ОСОБА_8 іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.ч.1, 2 ст.307 КК України.

Крім того, санкцією ч.2 ст.307 КК України передбачено обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Відповідно до положень ст.59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК.

Суд першої інстанції у вироку зазначив про те, що в зв`язку зі звільненням обвинуваченого від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд, у відповідності до положень ст.77 КК України не застосовує додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість застосування положень ст.75 КК України при призначенні ОСОБА_8 покарання, в зв`язку з чим до нього необхідно застосувати додаткове безальтернативне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.307 КК України, у виді конфіскації усього майна, належного ОСОБА_8 на праві власності.

А остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_8 слід визначити на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Також слід зарахувати ОСОБА_8 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення за правилами ст.72 КК України.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2022 року в частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8

-за ч.1 ст.307 КК України, із застосуванням ст.69 КК України покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 (два) роки;

-за ч.2 ст.307 КК України, із застосуванням ст.69 КК України покарання у вигляді обмеження волі на строк 3 (три) роки з конфіскацією майна.

На підставі ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_8 покарання у вигляді обмеження волі на строк 3 (три) роки з конфіскації майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обчислювати з часу приведення вироку до виконання.

Зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 20 листопада 2020 року по 25 листопада 2020 року із розрахунку відповідно до ст.72 КК України, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Головуючий

Судді: