Справа №573/441/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/553/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

16 жовтня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 573/441/22 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_7 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 03.08.2022, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_12 просить змінити вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості і застосувати до нього ст. 75 КК, звільнивши від відбування призначеного покарання з випробуванням та поклавши обов`язки, передбачені ст. 76 КК, оскільки суд не врахував того, що він надавав правдиві показання, вибачився перед потерпілим, визнав вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, відшкодував шкоду потерпілому та примирився з ним. Зазначає, що він позитивно характеризується за місцем проживання, має міцні соціальні зв`язки, оскільки проживає з матір`ю, яка потребує стороннього догляду. Вказує, що суд відмовив у допиті свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , що потягло за собою неповноту судового розгляду;

- представник потерпілого ОСОБА_15 - адвокат ОСОБА_16 із посиланням на аналогічні обставини також просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст. 75 КК. Зазначає, що суд першої інстанції не надав можливості потерпілому висловити думку під час вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому і не врахував позицію прокурора про можливість призначення ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст. 75 КК.

Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 03.08.2022 ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357 КК, і йому призначене покарання: за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк чотири роки; за ч. 1 ст. 357 КК у виді обмеження волі на строк один рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки. Виключено з тексту обвинувачення посилання прокурора на те, що ОСОБА_10 вимагав у ОСОБА_15 віддати йому грошові кошти, які останній мав при собі.

Згідно вироку, 02.01.2022 близько 18:00 ОСОБА_15 прибув до магазину «Ямал» за адресою: вул. Центральна, м. Ворожба Сумського району Сумської області і намагався за допомогою терміналу «ІВОХ» внести грошові кошти на належну йому банківську картку «Monobank» № НОМЕР_1 . ОСОБА_10 , який у цей час знаходився поруч біля входу до магазину почав словесно чіплятися до потерпілого та наніс останньому один удар кулаком лівої руки в область носа. Після цього, ОСОБА_15 направився до магазину «Орхідея», розташованого неподалік магазину «Ямал» по вул. Центральній в м. Ворожба, оскільки потребував допомоги, ОСОБА_10 прослідував слідом за ним. Після того як ОСОБА_15 вийшов з приміщення магазину на вулицю, ОСОБА_10 , зірвав з останнього чоловічу тактичну сумку та наніс ще близько п`яти ударів кулаком в обличчя. У момент, коли від отриманих ударів ОСОБА_15 впав на землю на коліна, ОСОБА_10 відкрив застібки чоловічої сумки, висипав увесь її вміст на землю, де серед іншого були грошові кошти в сумі 1600 грн та офіційний платіжний документ - банківська картка «Monobank» № НОМЕР_1 , видана на ім`я ОСОБА_15 , якими ОСОБА_10 відкрито заволодів. Внаслідок дій обвинуваченого потерпілому ОСОБА_15 спричинено легке тілесне ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та представника потерпілого ОСОБА_11 , які підтримали вимоги апеляційних скарг, доводи прокурора ОСОБА_9 про залишення вироку суду без змін, а апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг як обвинуваченого ОСОБА_10 так і представника потерпілого ОСОБА_11 про суворість призначеного покарання і необхідності застосування відносно обвинуваченого положень ст. 75 КК, то вони є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Зокрема, у ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Таким чином, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою, як зазначалось вище, є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.

Законодавець з огляду на положення ст. 75 КК підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення такої особи без реального відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Враховуючи особу обвинуваченого, наявність інших обставин кримінального провадження згідно вимог КК, колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_10 від реального відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, як про це поставлене питання у апеляційних скаргах.

Крім того, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При встановленні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується також й автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції врахував обставину, яка пом`якшує покарання, а саме добровільне відшкодування завданого збитку та обставину, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів.

Крім того, судом першої інстанції при призначенні покарання було враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким злочином, а інше - кримінальним проступком, особу обвинуваченого, який зарекомендував себе задовільно, відповідно до довідки депутата Ворожбянської міської ради ОСОБА_17 характеризується позитивно, проживає з матір`ю, яка потребує стороннього догляду, будучи судимим за скоєння умисних злочинів на шлях виправлення не став та знову вчинив умисні кримінальні правопорушення, не працевлаштований, у зв`язку з чим немає законних джерел для існування. На підставі викладеного за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК судом призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, яке є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 , а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Обставини, на які посилаються у своїх апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_10 та представник потерпілого ОСОБА_15 - адвокат ОСОБА_11 були враховані судом першої інстанції, і в даному випадку не є, на думку колегії суддів, тими обставинами, на підставі яких можна дійти висновку про можливість виправлення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Що стосується доводів представника потерпілого ОСОБА_11 про не надання можливості потерпілому висловити думку під час вирішення питання про призначення обвинуваченому покарання, то на переконання колегії суддів такі спростовуються матеріалами кримінального провадження. Так, відповідно письмової заяви потерпілого ОСОБА_15 (Т. 1 а. к. п. 162), при призначенні обвинуваченому покарання він покладався на розсуд суду. Слід зазначити, що потерпілий не був позбавлений можливості з`явитися в судове засідання 02.08.2022 та особисто висловити думку в судових дебатах з приводу міри покарання ОСОБА_10 .

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 з приводу того, що суд першої інстанції відмовив у допиті свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які бачили обставини конфлікту з потерпілим не заслуговують на увагу, оскільки, як убачається з журналу судового засідання від 02.08.2022 прокурор відмовився від допиту вищезазначених свідків, а при з`ясуванні думки обвинуваченого він не заперечував проти клопотання прокурора.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, як про це поставлене питання обвинуваченого та представника потерпілого в апеляційних скаргах, оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, -

постановила:

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 03.08.2022 відносно ОСОБА_18 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та представника потерпілого ОСОБА_7 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4