Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/126/24 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 115 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.01.2024 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2023 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мар`янівка Устинівського району Кіровоградської області, з базовою загальною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно зі ст. 89 КК України не судимого,

продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто з 12.20 год. 21 грудня 2023 року по 12.20 год. 18 лютого 2024 року, без визначення застави.

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000330 стосовно ОСОБА_7 обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.4 ч.2 ст.115 КК України.

В судовому засіданні районного суду прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів.

Клопотання мотивовано тим, що наявні ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, а також тяжкістю покарання, що може загрожувати ОСОБА_7 , в разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується. Прокурор вважає, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки ОСОБА_7 .

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення клопотання прокурора, через необґрунтованість ризиків, які зазначені у клопотанні та зазначив, що обвинувачений через хворобу потребує лікування, має постійне місце проживання, тому вважає, що можливо застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав свого захисника, заперечував проти задоволення клопотання прокурора.

Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2023 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів, без визначення розміру застави.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке закон класифікує як особливо тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, який карається виключно позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавлення волі, тому усвідомлення тяжкості можливого покарання у разі доведення його вини, вказує на цілком ймовірну можливість переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, шляхом залишення постійного місця проживання, виїзду за межі Кіровоградської області та потрапляння на непідконтрольні на даний час території України.

Також, на даний час судом ще не допитані свідки та потерпілі, тому є вагомі підстави вважати, що з метою уникнення покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим, усвідомлюючи тяжкість покарання, може незаконно впливати на даних осіб з метою зміни та дачі показів останніми на його користь.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою його підзахисному обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що його підзахисний має постійне місце проживання, має хворобу вух, ризики, на які послався прокурор необґрунтовані та нічим не підтверджені, скарг відносно його підзахисного під час досудового розслідування не надходило, є таким, що судимостей не має.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити обраний йому запобіжний захід на домашній арешт з можливістю лікуватися у домашнього лікаря.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на його хронічні захворювання.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційні скарги, просили її задовольнити, дослідивши матеріали клопотання і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний(обвинувачений) може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.4 ч.2 ст.115 КК України.

Так ,в ході досудового розслідування встановлено, що 1 серпня 2023 року вдень, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою вживання спиртних напоїв прийшов до домоволодіння ОСОБА_7 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, під час вживання спиртних напоїв в кімнаті будинку, в ОСОБА_9 , який помітив місце в шафі де ОСОБА_7 зберігає грошові кошти, виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Цього ж дня, близько 13.40 години, ОСОБА_9 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, продовжуючи свій злочинний намір, направлений на викрадення грошових коштів належних ОСОБА_7 , скориставшись відсутністю власника домоволодіння, шляхом вільного доступу, таємно викрав грошові кошти в сумі 1300 грн купюрами номіналом 100 грн, 200 грн та 500 грн, після чого вийшовши з будинку, відчуваючи втому від вжитого алкоголю, впав біля порогу будинку та заснув на території подвір`я.

Того ж дня, близько 13.47 години, ОСОБА_7 , виявивши відсутність грошових коштів в сумі 1300 грн, вийшов з будинку та на території подвір`я виявив ОСОБА_9 , який лежав на землі в стані алкогольного сп`яніння. Тоді ж, ОСОБА_7 , запідозривши ОСОБА_9 в таємному викраденню належних йому грошових коштів в сумі 1300 грн, будучи в стані алкогольного сп`яніння, що підсилило обурення, маючи умисел на умисне вбивство ОСОБА_9 , зайшов до коридору свого житлового будинку, де взяв до рук пластикову ємність з вмістом легкозаймистої горючої речовини, після чого вийшов на подвір`я де лежав ОСОБА_9 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, бажаючи настання наслідків у виді смерті ОСОБА_9 , діючи з особливою жорстокістю, облив його легкозаймистою горючою речовиною, після чого підпалив її запальничкою, яку мав при собі, в результаті чого одяг та тіло ОСОБА_9 почали горіти, від чого той відчув нестерпний біль, намагався загасити полум`я повзучи по території подвір`я, під час чого ОСОБА_7 , вважаючи, що довів свій злочинний намір до кінця, зайшов до середини будинку та ліг відпочивати, а ОСОБА_9 загасивши полум`я на одязі та тілі, вийшов з території подвір`я та направився до місця свого проживання.

У результаті протиправних дій ОСОБА_7 , ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у виді опіків 2-3 ступеню всього тіла, що згідно з п. 2.1.3. Р Наказу Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17 січня 1995 року (тілесні ушкодження у виді загальної високої температури (тепловий і сонячний удар) за наявності загрозливих для життя явищ: термічні опіки ІІІ-IV ступеня з площею ураження понад 15 відсотків поверхні тіла; опіки ІІІ ступеня понад 20 відсотків поверхні тіла; опіки ІІ ступеня понад 30 відсотків поверхні тіла, а також опіки меншої площі, що супроводжувалися шоком тяжкого ступеня; опіки дихальних шляхів за наявності загрозливих для життя явищ) відносяться до тяжких тілесних ушкоджень небезпечних в момент заподіяння.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_10 , що підтверджуються матеріалами кримінального провадження доданими до клопотання: протоколомм огляду місця події від 1-2 серпня 2023 року та фототаблицями до нього в ході кого оглянуто місце вчинення злочину, а саме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та вилучено речові докази, що мають значення для кримінального провадження; протоколами допиту свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ; висновком експертів та іншими матеріалами справи.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_10 до вчинення злочинів, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

В той же час, колегією суддів не можуть бути враховані доводи захисника про недоведеність обвинувачення ОСОБА_10 , оскільки вказане є лише версією сторони захисту, яка повинна бути перевірена в ході судового слідства та на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку.

Згідно п. 110 рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» тривале тримання під вартою може бути виправдане в кожному окремому випадку за наявності конкретних ознак існуючої необхідності захисту інтересів суспільства, незважаючи на презумпцію невинуватості переважає принцип поваги до особистої свободи, встановлений ст. 5 Конвенції.

Разом з тим, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_10 встановив наявність ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_10 на особисту свободу.

Доводи захисника та обвинуваченого про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегією суддів, не можу бути враховано.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому обвинувачується ОСОБА_8 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Санкція статті закону за вчинення злочину у якому обвинувачується ОСОБА_8 , передбачає покарання у виді позбавлення волі.

Як вбачається з обвинувального акту, у ОСОБА_15 відсутні обставини, які пом`якшують покарання.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі « Московенко проти України», «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_10 від органу досудового розслідування та/або суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Тобто, суддею районного суду належним чином враховано тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні. Врахував, що цілком можливу можливість переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, шляхом залишення постійного місця проживання.

При цьому, в умовах, які наразі існують в Україні, викликаних військовою агресією російської федерації проти України, у ОСОБА_10 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого та його місцезнаходження.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

При цьому, колегія враховує, що всі свідки ще не допитані.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на потерпілого та свідків, існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 знає свідків, тому є вагомі підстави вважати, що у разі застосування до нього альтернативного по відношенню до тримання під вартою запобіжного заходу, не пов`язаного з виключними запобіжниками у комунікації та його переміщеннях, останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Крім того, місце фактичного проживання ОСОБА_10 знаходить неподалік місця вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим знаходячись на свободі не позбавлений можливості вплинути на свідків.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_10 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень захисника та обвинуваченого про те, що до ОСОБА_10 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінальних правопорушень, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить належне виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання обвинуваченому запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Що узгоджується з ч. 5 ст. 9 КПК України, відповідно до якої Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно практикою Європейського суду з прав людини - повторне зазначення в ухвалі про продовження запобіжного заходу одних і тих самих ризиків, з обґрунтуванням продовження їх існування, не становитиме порушення права на свободу та на особисту недоторканість. (Ухвала про неприйнятність від 05.07.2018 року, справа «Роман Іванович Гарєєв проти України»).

Що узгоджується з приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, відповідно до якої Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Доводи сторони захисту про можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, судом не можуть бути враховані, оскільки ОСОБА_8 проживає у одному населеному пункті разом із свідками.

Також, не можуть бути враховані доводи захисту про відсутність наміріу ОСОБА_10 переховуватися від органу досудового розслідування, оскільки санкція статті закону за якою обвинувачується передбачає покарання у виді позбавлення волі.

А тому, на думку колегії суддів, враховуючи невідворотність покарання, яка загрожує ОСОБА_10 останній з високою ймовірністю може вчинити спроби на переховування від суду, у тому числі спроби для виїзду за кордон.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_8 мав можливість взагалі не вчиняти кримінальне правопорушення.

Безпосередні дії обвинуваченого ОСОБА_10 знаходяться з суспільно небезпечними наслідками, які інкримінуються обвинуваченому.

Отже, ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і продовжують існувати. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт.

А тому, належна поведінка ОСОБА_10 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, зокрема і шляхом виїзду до іншої країні, впливати на свідків та інших обвинувачених, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2023 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2023 року, якою ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто з 12.20 год. 21 грудня 2023 року по 12.20 год. 18 лютого 2024 року, без визначення застави, без визначення застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3