26 січня 2024 року м. Запоріжжя
Досудовим розслідуванням встановлено, що невстановлені особи, знаходячись на території Запорізької області незаконно збувають лікарські засоби, які у своєму складі містять наркотичні засоби.
Власницею мережі аптечних закладів ТОВ «АЛєКС-ФАРМ» є ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
До своєї злочинної діяльності ОСОБА_5 залучила наступних осіб:
- ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 - здійснює роль завідуючої - займається замовленням нарковмісних лікарських засобів, контролем їх залишків, контролем за фармацевтами, що здійснюють збут в аптечних закладах ТОВ «АЛєКС-ФАРМ» та безпосередньо здійснює незаконний збут нарковмісних лікарських засобів в аптечному закладі «АПТЕКА № 2»;
-ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_4 - займає посаду фармацевта в аптечному закладі «АПТЕКА № 2» та здійснює незаконний збут нарковмісних лікарських засобів;
-ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешкає за адресою: АДРЕСА_5 - займає посаду фармацевта в аптечному закладі «АПТЕКА № 2» та здійснює незаконний збут нарковмісних лікарських засобів;
-ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешкає за адресою: АДРЕСА_6 - займала посаду фармацевта в аптечному закладі «АПТЕКА № 3» та здійснювала незаконний збут нарковмісних лікарських засобів;
-ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешкає за адресою: АДРЕСА_7 - займає посаду фармацевта в аптечному закладі «АПТЕКА № 4» та здійснює незаконний збут нарковмісних лікарських засобів;
-ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , мешкає за адресою: АДРЕСА_8 - займає посаду фармацевта в аптечному закладі «АПТЕКА № 4» та здійснює незаконний збут нарковмісних лікарських засобів;
-ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , мешкає за адресою:
АДРЕСА_9 - займає посаду фармацевта в аптечному закладі «АПТЕКА № 5» та здійснює незаконний збут нарковмісних лікарських засобів;
-ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , мешкає за адресою: АДРЕСА_10 - займає посаду фармацевта в аптечному закладі «АПТЕКА № 5» та здійснює незаконний збут нарковмісних лікарських засобів;
-ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , мешкає за адресою: АДРЕСА_11 - здійснює бухгалтерський контроль грошових коштів здобутих злочинним шляхом.
-ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 здійснює перевезення нарковмісних лікарських засобів та грошових коштів здобутих злочинним шляхом.
Метою накладення арешту на вказані предмети, є збереження речових доказів, які відповідають критеріям ст. 98 КПК України.
Приймаючи до уваги вищевикладене слідчий просить накласти арешт на майно, яке 17.01.2024 року було виявлено та вилучено під час проведення санкціонованого обшуку аптечного закладу «Аптека №2» за адресою: АДРЕСА_12 ,
В судовому засіданні слідчий клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених в ньому.
В судовому засіданні представник володільця вилученого майна заперечував проти клопотання слідчого, оскільки вилучене майно не є доказом кримінального провадження та не може бути речовим доказом, тому відсутні правові підстави для арешту майна.
Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про часткове задоволення клопотання, виходячи з такого.
Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про часткове задоволення клопотання, виходячи з такого.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Згідно ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до ч.2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до положення абзацу першого частини третьої ст.170 КПК України, які в контексті співвідношення з положеннями ст.98 КПК України, як критеріями для визначення речей чи документів речовими доказами, встановлює, що окрім віднесення певного предмету до речового доказу, він обов`язково має відповідати критеріям, визначеним в ч.3 ст.170 КПК України, тобто має бути предметом матеріального світу, який перебуває у власності суб`єкта права та відповідати вимогам ст.190 ЦК України.
Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження. 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 р., будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».
Слідчим суддею встановлено, що стороною обвинувачення доведено можливість доказового значення для досудового розслідування у кримінальному провадженні вилученого в ході обшуку за адресою АДРЕСА_12 майна.
Згідно ст.167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушеннята (або)зберегли на собі його сліди; 2)призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Постановою слідчого від 17.01.2024 року вилучені речі визнані речовими доказами.
Вилучені предмети можуть містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, і тому є речовими доказами по провадженню і мають суттєве значення для встановлення істини у кримінальному провадженні, і існувала реальна загроза знищення матеріалів у даному кримінальному провадженні або зміни їх.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно зі статтею 98 КПК України, речові докази - це матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Оцінка доказів із точки зору їх допустимості є заключним етапом доказування та здійснюється судом за наслідком розгляду справи по суті. Під час здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні на стадії досудового розслідування, вказане питання не входить до повноважень слідчого судді.
Натомість, під час розгляду клопотання про арешт майна на стадії досудового розслідування у кримінальному провадженні слідчий суддя уповноважений лише оцінити можливість використання майна, на яке слідчий, прокурор бажає накласти арешт, як доказу у кримінальному провадженні.
Щодо накладення арешту на вилучені грошові кошти, суд зазначає наступне.
Слідчий суддя звертає також увагу на те, що сам по собі факт надання дозволу на проведення обшуку з метою виявлення та вилучення певних речей та документів, предметів і грошових коштів ще не вказують на те, що вилучені речі, предмети та документи відповідають критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167, ст. 98 КПК України та сам факт визнання цих грошових коштів речовими доказами (п.1 ч.2 ст. 170 КПК України), не може бути правовою підставою для їх арешту.
Водночас, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
Аналіз відповідних норм КПК України, що регламентують питання арешту майна, свідчить про те, що арешт майна може бути накладений щодо будь-якого майна, навіть майна осіб не причетних до вчинення злочину, якщо вказане майно містить ознаки речового доказу, може бути використане стороною обвинувачення в процесі доказування.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про те, що в поданому до суду клопотанні про арешт майна не доведено наявність передбачених процесуальним законом підстав для накладення арешту на вилучені грошові кошти, перелік яких відповідно до вимог чинного КПК України є вичерпним.
Відповідно до ч.3 ст.173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частин тимчасово вилученого майна.
Таким чином, слідчий суддя дійшов до висновку, що спосіб накладення арешту на вилучене майно буде менш обтяжливим та спів мірним та дотримання завдань кримінального провадження, згідно норм ст.2 КПК України, також у найбільшій мірі буде сприяти дієвості кримінального провадження, завданням досудового розслідування.
Слідчий суддя також зазначає, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.
Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.
Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових підстав до часткового арешту майна, вказаного в клопотанні сторони обвинувачення, враховує можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження завданням кримінального провадження, а тому клопотання про арешт майна підлягає частковому задоволенню.
Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 98,131, 167, 170, 171, 173, 175, 309, 372, 392, 532 КПК України,-
В іншій частині клопотання слідчого про арешт майна залишити без задоволення.
Грошові кошти 43 купюри номіналом 1000 гривень, 52 купюри номіналом 500 гривень, 64 купюри номіналом 200 гривень, 31 купюра номіналом 100 гривень, 13 купюр номіналом 50 гривень, 2 купюри номіналом 20 гривень, 2 купюри номіналом 2 гривні 6 купюр номіналом 1 гривня (загальна сума 85 600 гривен); 2 купюри номіналом 1000 гривень; 2 купюри номіналом 500 гривень; 33 купюр номіналом 200 гривень, 4 купюр номіналом 100 гривень; 37 купюр номіналом 50 гривень; 68 купюр номіналом 20 гривень (загальна сума 13 210 гривень)- повернути негайно власнику.
Ухвала підлягає негайному виконанню слідчим, прокурором.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1