УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2023 року м.Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у судовому засіданні в м.Одесі клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000053 від 28.09.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, відділом розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000053 від 28.09.2023 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України.

Нагляд за додержанням законів під час здійснення досудового розслідування у формі процесуального керівництва здійснюється Спецалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону.

Досудовим розслідуванням встановлено, що згідно ст.1 Закону України «Про оборону України», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/22 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому було послідовно продовжено відповідними Указами Президента України та, який триває по теперішній час.

Наказом командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України №357 від 25.09.2023 підполковника ОСОБА_4 , старшого офіцера відділення по роботі з добровольчими формуваннями військової частини НОМЕР_1 призначено на посаду начальника відділення по роботі з добровольчими формуваннями військової частини НОМЕР_1 , ВОС-0210002.

Відповідно до ст. ст. 3, 21, 68 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно із ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бездоганно і неухильно додержуватись порядку правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, поважати честь і гідність кожної людини.

Відповідно п. 10 додатку 14 Положення про Регіональне управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », затвердженого наказом начальника Регіонального управління Сил територіальної оборони «Південь» Збройних Сил України від 08.06.2023 № 24 начальник відділення по роботі з добровольчими формуваннями зобов`язаний:

-дотримуватися та діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, Статутами Збройних Сил України;

-забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій відділення по роботі з добровольчими формуваннями;

-здійснювати свої повноваження безпосередньо та у взаємодії із іншими структурними підрозділами Регіонального управління, Командування Сил територіальної оборони, Генерального штабу, іншими органами військового управління Збройних Сил України;

-організовувати взаємодію між військовими частинами Регіонального управління та добровольчими формуваннями територіальних громад, у тому числі, щодо охорони та оборони об`єктів критичної інфраструктури та підготовки населення до національного спротиву;

-в межах наданих повноважень організовувати та безпосередньо приймати участь у плануванні територіальної оборони у військово-сухопутній зоні відповідальності Регіонального управління;

-забезпечувати розробку та вжиття заходів, які є необхідними та обґрунтованими для запобігання і протидії корупції, виявлення та припинення її проявів.

Згідно з п. 11 додатку 14 до вказаного вище Положення начальник відділення по роботі з добровольчими формуваннями має право:

-за дорученням керівництва Регіонального управління представляти відділення по роботі з добровольчими формуваннями у структурних підрозділах органів державної влади та місцевого самоврядування з питань, що належать до його компетенції;

-працювати з відомостями у цілому щодо Регіонального управління про місця тимчасового розміщення військових частин (підрозділів), навчальних закладів та установ, підприємств оборонно-промислового комплексу, райони розосередження особового складу в період дії правового режиму воєнного стану.

Начальник відділення по роботі з добровольчими формуваннями у межах своїх повноважень видає накази та контролює їх виконання.

Відповідно до примітки ст. 364 КК України службовими особами у статтях 364, 368, 368-5, 369 цього Кодексу є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом., а тому ОСОБА_4 , являється службовою особою.

Згідно зі ст.6 Податкового кодексу України (далі ПК України) податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Платниками податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи (162.1.1. ПК України);

Об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (163.1.1. ПК України);

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду (164.1. ПК України).

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту) (164.2.1. ПК України).

Податок сплачується (перераховується) до відповідного бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом (168.1.2. ПК України).

Податок, утриманий з доходів резидентів та нерезидентів, зараховується до відповідних бюджетів згідно з Бюджетним кодексом України (168.4.1. ПК України).

Відповідно до ст.63 Бюджетного кодексу України (далі БК України) місцевий бюджет містить надходження і витрати на виконання повноважень органів влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування. Ці надходження і витрати становлять єдиний баланс відповідного бюджету.

Згідно із ст. 64 БК України до доходів загального фонду бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад належать: 60 відсотків податку на доходи фізичних осіб (крім податку на доходи фізичних осіб, визначеного пунктом 1-1 частини другої статті 29 цього Кодексу), що сплачується (перераховується) згідно з ПК України на відповідній території (крім території міст Києва та Севастополя).

Незважаючи на обізнаність з вимогами наведених вище нормативно-правових актів, у ОСОБА_4 в невстановлений досудовим розслідуванням час та місце, виник злочинний намір, пов`язаний з одержанням неправомірної вигоди від голови Добровеличківської селищної ради Кіровоградської області, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за невчинення ним дій з використанням його службового становища.

Так, 27.09.2023 близько 10:30 під час телефонної розмови з головою Добровеличківської селищної ради Кіровоградської області ОСОБА_6 , ОСОБА_4 виказав останньому прохання надати йому неправомірну вигоду за невчинення дій з використанням свого службового становища, спрямованих на зміну місця реєстрації, зареєстрованих на території зазначеної селищної ради окремих бригад ТрО № 121 та № 124 з метою збереження надходження до місцевого бюджету податку на доходи фізичних осіб (ПДФО), відрахованого із грошового забезпечення військовослужбовців зазначених окремих бригад.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на одержання неправомірної вигоди, 29.09.2023 приблизно о 15 годин 00 хвилин в ході зустрічі з ОСОБА_6 в приміщенні кафе АЗС «БРСМ», розташованого на трасі Е95 на повороті в смт.Голованівськ, ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, повторно висловив останньому прохання надати неправомірну вигоду в сумі 1 000 000 гривень за невчинення ним дій з використанням службового становища в інтересах ОСОБА_6 , спрямованих на зміну місця реєстрації на території зазначеної селищної ради окремих бригад ТрО №121 та №124.

Водночас, ОСОБА_4 зазначив, що порядок та місце передачі неправомірної вигоди ним буде визначено пізніше.

Призначивши завчасно час та місце зустрічі, 09.10.2023 приблизно о 14 годин 40 хвилин, перебуваючи біля будівлі, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Старопортофранківська,11, знаходячись в салоні автомобіля марки Hуundai модель Н-1 номер державної реєстарції НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_6 , ОСОБА_4 особисто одержав від голови Добровеличківської селищної ради Кіровоградської області ОСОБА_6 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 1 000 000 (один мільйон) гривень, що відповідно до примітки 1 до ст.368 КК України у п`ятсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян та є особливо великим розміром, за не вчинення ним, ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_6 , як того, хто надає неправомірну вигоду дій з використанням свого службового становища, а саме: невжиття ОСОБА_4 заходів, передбачених його функціональними обов`язками, щодо ініціювання та здійснення зміни місця юридичної реєстрації окремих підрозділів 121 та 124 бригад Територіальної оборони України, які на час вчинення злочину розташовані на території Добровеличківської селищної ради Кіровоградської області, та не перешкоджання у такий спосіб подальшому надходженню до бюджету зазначеного органу місцевого самоврядування податку з доходів фізичних осіб - військовослужбовців зазначених бригад.

09.10.2023 ОСОБА_4 було затримано в порядку ст.208 КПК України, чим припинено протиправну діяльність останнього.

09.10.2023 14:42 ОСОБА_4 повідомлено про його затримання за підозрою у вичненні кримінального правопрушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України в порядку ст. 208 КК України. Слідчому достеменно відомо, що у вказаний час підозрюваний при собі мав мобільний телефон. Разом з цим, коли о 18:16, після завершення слідчої дії - огляд місця, за участю підозрюваного, був здійснений особистий обшук підозрюваного, в ході якого, серед інших особистих речей ОСОБА_4 , його мобільний телефон виявлений не був.

За період з 14:42 до 18:16 підозрюваний ОСОБА_4 один раз виходив за межі поля зору слідчого, близько 16:00 повідомивши, що йому необхідно відвідати вбиральню. Він був супроводжений до вбиральні (вуличний біо-туалет, розташований біля будівлі №8 по вул.Старопортофранківській в м.Одеса) працівками Управління СБУ в Одеській області.

В подальшому, маючи достатні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_4 вчинив активні дії, спрямовані на знищення важливого речового доказу у кримінальному провадженні, - а саме його мобільного телефону, який імовірно містить інформацію про обставини вчинення злочину та коло осіб учасників, 09.10.2023 в період з 19:27 до 19:45 був здійснений огляд кабінок біотуалетів, розташованих біля будівлі №8 по вул.Старопортофранківській в м.Одеса, де було виявлено і вилучено мобільний телефон марки iPhone в корпусі чорного кольору, упакований в сейф-пакет PSP 3227005.

Вилучений мобільний телефон, визнаний речовим доказом по кримінальному провадженню №0000053 від 28.09.2023 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 16.10.2023 повернуто прокурору клопотання про арешт майна для усунення недоліків протягом 72 годин, яка фактично була отримана 23.10.2023 року.

На виконання ухвали слідчого судді органом досудового розслідування встановлений ІМЕІ вилученого мобільного телефона НОМЕР_3 , та абонентський номер сім-карти оператора мобільного зв`язку, яка знаходилась в зазначеному мобільному телефоні - НОМЕР_4 .

Процесуальний керівник звертається з клопотанням про арешт майна з метою збереження речових доказів.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримала, посилаючись на доводи викладені письмово.

Представник власника майна-адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечувала проти заявленого клопотання, пояснила, що зазначений мобільний телефон не був вилучений особисто у ОСОБА_4 , у органу досудового розслідування немає доказів належності зазначеного майна останньому. Окремо звернула увагу на те, що вилучений мобільний телефон жодним чином не має доказового значення у кримінальному провадженні. Стороною обвинувачення порушені строки звернення із клопотанням про арешт майна. Просила відмовити у його задоволенні.

Підозрюваний ОСОБА_4 підтримав думку захисника.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку учасників судового засідання, слідчий суддя вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1, п.2 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

У відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

В судовому засіданні встановлено, що вилучене в ході огляду майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки може містити електронні докази, які входять до предмету досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000053 від 28.09.2023.

Викладене в повній мірі підтверджується долученою до матеріалів клопотання постановою про визнання та залучення в якості речових доказів, згідно якої вищезазначене вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

В свою чергу не накладення арешту на зазначене тимчасово вилучене майно може призвести до його знищення, приховання, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини по кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою згідно положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст.89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Так, слідчий суддя на даній стадії досудового розслідування для вирішення питання, зокрема, про застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для вирішення питання про арешт майна, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Таким чином, враховуючи наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання слідчого про накладення арешту на вилучене майно підлягає задоволенню, й, відповідно захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна підлягає застосуванню.

Положеннями статей 2,7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчим суддею на даний час встановлено, що майно на яке накладається арешт відповідає критеріям ст.98 КПК України.

У кримінальному провадженні відповідно до ст.91 КПК України підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.

Стандарт доведення «достатні підстави», необхідність застосування якого передбачає ч.3 ст.170 КПК України, не вимагає від сторони обвинувачення надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

Вилучене стороною обвинувачення під час огляду майно може свідчити про одержання службовою особою неправомірної вигоди з використанням службового становища, а тому є важливим доказом можливого вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України. Арешт вилученого мобільного телефону необхідний для проведення його огляду з метою встановлення наявності електронних доказів, що можуть мати суттєве значення для кримінального провадження.

З матеріалів долучених до клопотання вбачається що в вилученому мобільному телефоні може міститися електронне листування ОСОБА_4 з приводу невжиття заходів, передбачених його функціональними обов`язками, щодо ініціювання та здійснення зміни місця юридичної реєстрації окремих підрозділів бригад Територіальної оборони України, які на час вчинення злочину розташовані на території Добровеличківської селищної ради Кіровоградської області, та не перешкоджання у такий спосіб подальшому надходженню до бюджету зазначеного органу місцевого самоврядування податку з доходів фізичних осіб - військовослужбовців зазначених бригад.

Доводи захисника стосовно того, що вилучений мобільний телефон жодним чином не має доказового значення у кримінальному провадженні може бути предметом оцінки під час судового розгляду обвинувального акту.

Зв`язок даного майна із вчиненням злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України, підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування, а отже арешт даного майна є виправданим.

В клопотанні про арешт майна прямо зазначено підставу та мету арешту майна, наведено відповідне обґрунтування, вказано обсяг та вид майна, яке визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, а також зазначено про відповідність цього майна критеріям ст.98 КПК України.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Щодо доводів сторонни захисту, про пропуск строку звернення з відповідним клопотанням до слідчого судді, зазначаю наступне: ухвалою слудчого судді Київського районного суду м.Одеси від 16.10.2023 року клопотання слідчого про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000053 від 28.09.2023 - повернуто прокурору для усунення недоліків, викладених в мотивувальній частині ухвали протягом 72 годин з моменту отримання повного тексту ухвали. Процесуальним керівником фактично отримано ухвалу 23.10.2023 року, про що свідчить його особистий підпис. 26.10.2023 року прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 скеровано до Київського районного суду м.Одеси клопотання про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000053 від 28.09.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України.

У зв`язку з вищевикладеним слідчий суддя вважає, що доводи захисника щодо пропуску строку звернення із клопотанням про накладення арешту на майно не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, враховуючи наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання прокурора підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000053 від 28.09.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України задовольнити.

Накласти арешт на мобільний телефон марки iPhone ІМЕІ НОМЕР_3 з абонентським номером сім-карти оператора мобільного зв`язку НОМЕР_4 в корпусі чорного кольору, шляхом заборони розпорядження та користування ним до скасування арешту у встановленому КПК України порядку.

Відповідно до ст.175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1