Провадження № 1-кп/345/10/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.02.2024 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі колегії суддів:

головуючого-судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 14, ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 28, ст. 198, ст. 257, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 4 ст. 358 КК України;

ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 263 КК України;

ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, п.п. 6, 12 ч. 2 ст.115, ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України;

ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст.187, ч. 1 ст. 14, ч. 5 ст. 185, ст. 257 КК України;

ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 14, ч. 5 ст. 185, ст. 257, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України,

ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 14, ч. 5 ст. 185, ст. 257, ч. 4 ст. 358 КК України,

ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_11

прокурора ОСОБА_12

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6 ОСОБА_13 ,

в с т а н о в и в:

На розгляді в Калуському міськрайонному суді Івано-Франківської області знаходиться вищевказане кримінальне провадження.

Прокурор подав до суду клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу із домашнього арешту на тримання під вартою. Клопотання мотивує тим, що застосований судом до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту не запобіг ризику вчинення ним іншого кримінального правопорушення. А саме 22.01.2024 року слідчим СВ СУ ГУНП в Івано-Франківській області було затримано ОСОБА_6 та повідомлено йому про підозру у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України. 24.01.2024 року слідчим суддею Івано-Франківського міського суду до ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід тримання під вартою, визначено заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240,00 грн. Викладені обставини свідчать про умисне та свідоме вчинення ОСОБА_6 дій, направлених на продовження вчинення умисних тяжких злочинів, а отже застосований до нього судом запобіжний захід у вигляді домашнього арешту не запобіг ризику вчинення іншого кримінального правопорушення. Крім того, на даний продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав. Вважає, що наявні підстави для застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки він порушив умови відбування запобіжного заходу у виді домашнього арешту, адже виїжджав за межі міста Калуша.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник заперечили щодо задоволення клопотання прокурора. Наголосили, що ОСОБА_6 належним чином виконує покладені на нього процесуальні обов`язки, не має наміру ухилятися від явки до суду. Припущення прокурора про виїзд за межі міста Калуша є безпідставними. Тому просять відмовити в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вивчивши клопотання та матеріали, якими воно обґрунтовується, заслухавши думку учасників судового розгляду, суд приходить наступних висновків.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Враховуючи, що відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), суд приймає до уваги, що згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» не можна ставити питання про те, що арешт є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки останнє є завданням попереднього розслідування.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Вичерпний перелік підстав застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначено у ч. 2 ст. 183 КПК України та розширеному тлумаченню не підлягає.

Суд, вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі відповідно до ст. 178 КПК України.

Загальною декларацією прав людини (статті 3, 9) та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України (стаття 5), визначено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість і ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Луценко проти України» в остаточному рішенні від 19 листопада 2012 року у пункті 62 зазначено: «Суд наголошує, що стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим свободи або мати гарантії від продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції. Цей перелік винятків, встановлений у вищезазначеному положенні, є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), № 38717/04, пункт 26, з подальшими посиланнями). Будь-яке свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції. У цьому контексті термін «свавільність» розуміється ширше, ніж лише невідповідність національному законодавству. Як наслідок, законне позбавлення свободи за національним законодавством усе одно може бути свавільним і, таким чином, може порушувати Конвенцію, зокрема, коли з боку державних органів мала місце недобросовісність або введення в оману (рішення від 09 липня 2009 року у справі «Моорен проти Німеччини» (Mooren v. Germany) [ВП], заява № 11364/03, пункти 72, 77 та 78, з подальшими посиланнями), або коли таке позбавлення свободи не було необхідним за конкретних обставин (рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Нештак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), заява № 65559/01, пункт 74)».

Конституція України регламентує право кожної людини на свободу та особисту недоторканість.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі Клоот проти Бельгії (Cloot v. Belgium, § 40) серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших порушень. Однак необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідний в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини, яке згідно ч. 5 ст. 9 КПК України, які є джерелом законодавства, у справі «Бойченко проти Молдови» № 41088/05, рішення від 11 липня 2006 року - «одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу». А у справі «Мамедова проти Росії» № 7064/05, рішення від 01 червня 2006 року Європейський суд дійшов такого висновку: «посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальний елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребує позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину».

Суд враховує, що відносно ОСОБА_6 на даний час продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд бере до уваги, що дійсно 22.01.2024 року слідчим СВ СУ ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_6 в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000546, повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України. В межах вказаного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду 24.01.2024 року до ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід тримання під вартою, при цьому визначено заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240,00 грн. Оскільки за ОСОБА_6 було внесено заставу, на підставі положень ч. 4 ст. 202 КПК України, він вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави. Отже, в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000546, до ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Водночас ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст.177 КПК України, щодо можливості скоєння іншого кримінального правопорушення, був врахований судом при обранні та продовженні ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що з моменту застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, він переховувався від суду чи незаконно впливав на свідків, потерпілих.

Надана прокурором в судовому засіданні копія протоколу за результатами проведення негласної слідчої дії в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000546, не може бути розцінена як беззаперечний доказ, того, що обвинувачений ОСОБА_6 порушив умови відбування запобіжного заходу у виді домашнього арешту в межах даного кримінального провадження.

Частиною 4 ст.194 КПК України встановлено, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 (наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення) та 2 (наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор) частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 (недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні) частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Відтак, враховуючи, що прокурором доведено існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, однак не доведено недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу, на підставі ч. 2 ст.194 КПК України колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який є найбільш суворим видом із п`яти видів запобіжних заходів, визначених в ст. 176 КПК України.

За таких обставин, суд вважає, що обраний запобіжний захід у вигляді домашнього арешту зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України. Домашній арешт в умовах контролю з боку працівників правоохоронних органів та із покладенням відповідних процесуальних обов`язків здатен запобігти заявленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Крім того, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» домашній арешт, з урахуванням його ступеня та інтенсивності, вважається позбавленням волі за змістом статті 5 Конвенції.

Керуючись ст.ст. 34, 314, 318 КПК України,

п о с т а н о в и в:

В задоволенні клопотання прокурора про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу із домашнього арешту на тримання під вартою відмовити.

Ухвала може бути оскаржена, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення. Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Головуючий суддя

Судді