ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 640/5458/17 Номер провадження 11-кп/814/151/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 січня 2017 року за №0000028, за апеляційною скаргою з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Харків від 14 липня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.286 КК України на 2 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.49 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто на її користь із ОСОБА_8 10 000 гривень моральної шкоди.

Відмовлено в задоволенні іншої частини позовних вимог.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 28 грудня 2016 року приблизно о 23 годині, керуючи автомобілем «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , зі сторони вул. Весніна в напрямку вул. Іванова по вул. Пушкінській, 74 у м. Харків у порушення вимог п.10.1. ПДР України при здійсненні повороту наліво перед початком зміни напрямку руху не переконався, що це буде безпечним, не створить перешкод іншим учасникам руху, та вчинив зіткнення з автомобілем «Форд», н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався в попутному напрямку позаду нього, в результаті чого пасажиру автомобіля «Форд», н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_9 було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому акроміального кінця правої ключиці.

В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок Київського районного суду м. Харків від 14 липня 2020 року та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: між його (обвинуваченого) діями та наслідками ДТП відсутній причинно-наслідковий зв`язок; зіткнення відбулося на крайній ліві смузі, по якій рухався автомобіль «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 ; показання свідка ОСОБА_10 , протокол слідчого експерименту від 16 лютого 2017 року за участю свідків ОСОБА_10 , Ґави Д.Ю., висновки судових автотехнічної експертизи №140/17 від 21 лютого 2017 року та комісійної автотехнічної експертизи №16150/18-52/23577/19-53 від 21 листопада 2019 року є недопустимим доказами, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам провадження, висновки цих експертиз ґрунтуються на версії ОСОБА_10 , який повідомляв неповно й непослідовно обстаивни ДТП під час досудового розслідування, в ході слідчого експерименту, судового розгляду та його показання не підтверджено іншими доказами; висновок експерта №19-А/17 від 19 січня 2017 року має сумнівний зміст і також є недопустимим доказом, так як медична документація, на підставі якої надавався названий експертний висновок, не відкривалась стороні захисту в порядку ст.290 КПК України та не залучалась до матеріалів кримінального провадження в установленому КПК України порядку; досудове розслідування було проведено з обвинувальним ухилом; стороною обвинувачення безпідставно відмовлено в задоволенні клопотань сторони захисту про тимчасовий доступ до матеріалів медичної документації для подальшої комісійної судової медичної експертизи, проведення трасологічної експертизи та слідчого експерименту за участі ОСОБА_10 ; прокурором направлено обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 до суду поза межами строку досудового розслідування після повідомлення ОСОБА_8 про підозру у вчиненні злочину та не в найкоротший строк, у зв`язку з чим кримінальне провадження підлягало закриттю. Водночас апелянт посилається на те, що суд першої інстанції: необґрунтовано надав критичну оцінку доказам, які свідчили про його невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України показанням експерта ОСОБА_11 , протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 , висновку експерта №2850 від 24 липня 2017 року, висновку судової комісійної автотехнічної експертизи №16150/18-52/23577/19-52 від 21 листопада 2019 року в частині, що ґрунтується на вихідних даних обвинуваченого, натомість версію ОСОБА_8 в ході судового розгляду спростовано не було; в порушення приписів ст.337 КПК України вийшов за межі висунутого ОСОБА_8 обвинувачення в частині механізму ДТП та її часу.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги з доповненнями, заперечення прокурора проти апеляційної скарги з доповненнями, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги з доповненнями та дійшла висновку про те, що вона не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України порушення ним як особою, яка керувала транспортним засобом, правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Факт того, що 28 грудня 2016 року приблизно о 23 годині по вул. Пушкінській, 74 у м. Харків ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , та ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «Форд», н.з. НОМЕР_2 , рухались зі сторони вул. Весніна в напрямку вул. Іванова по вул. Пушкінській, 74 у м. Харків, де відбулося зіткнення цих транспортних засобів, у апеляційній скарзі не оспорюється та підтверджується сукупністю доказів у матеріалах справи, яким надана правильна юридична оцінка, зокрема, показаннями самого обвинуваченого.

Між тим, доводи апелянта, які зводяться до його невинуватості у вчиненні ДТП, позбавлені підстав.

Диспозицією ч.1 ст.286 КК України передбачено відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відповідно до п.10.1 ПДР України перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження свідок ОСОБА_10 підтвердив те, що він керував автомобілем «Форд», н.з. НОМЕР_2 , і попереду нього, спочатку з правої сторони, а потім у його смузі руху, їхав автомобіль «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , зі швидкістю приблизно 10-15 км/год. Він ( ОСОБА_10 ) увімкнув лівий показник повороту з метою обгону, упевнився, що в зустрічному напрямку відсутні автомобілі та перетнув роздільну лінію, однак автомобіль «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , почав здійснювати розворот у його сторону. Унаслідок цього він ( ОСОБА_10 ) намагався уникнути зіткнення, гальмував, зробив маневр вліво, проте транпсортні засоби зіткнулися та керований ним автомобіль відкинуло в замет. У результаті ДТП постраждала, зокрема, ОСОБА_9 .

Потерпіла ОСОБА_9 (пасажир автомобіля «Форд», н.з. НОМЕР_2 ) підтвердила показання свідка ОСОБА_10 у тому, що з правого боку від них рухався автомобіль «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , після чого відбувалося зіткнення. Унаслідок ДТП їй було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, пов`язані з перелом ключиці.

Наведені вище показання узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_12 (пасажира автомлюбіля «Форд», н.з. НОМЕР_2 ) про те, що ОСОБА_10 рухався автомобілем «Форд», н.з. НОМЕР_2 , зі швидкістю 60 км/год ближче до осьової розподільної лінії, а з правої сторони від нього їхав автомобіль «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , зі швидкістю приблизно 10-20 км/год. У момент обгону коли вказані вище транспортні засоби зрівнялися відбулося зіткнення між ними.

16 лютого 2017 року свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в ході проведеного з ними слідчого експерименту на місці ДТП продемонстрували обставини зіткнення автомобілів «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , та «Форд», н.з. НОМЕР_2 , зокрема: їх швидкість руху, спосіб здійснення маневрів, механізм і місце контактування, які за своїм ключовим змістом відповідають наданим ними показанням у суді першої інстанції, що підтверджується протоколом даної слідчої дії від 16 лютого 2017 року з додатком (т.1 а.п. 164-170).

Свідки ж ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (пасажири транспортного засобу «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 ) підтвердили те, що ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , із метою подальшої зупинки знизив швидкість, почав зміщуватися до розподільної лінії для здійснення повороту ліворуч, увімкнув лівий покажчик повороту, почав пропускати машини, які рухались у зустрічному напрямку та під час здійснення маневру відбулося зіткнення лівим переднім крилом автомобіля «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , із автомобілем «Форд», н.з. НОМЕР_2 , який рухався позаду них у попутному напрямку. Свідок ОСОБА_14 також зазначив, що ДТП відбулося коли передня частина автомобіля «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , знаходилась на осьовій лінії.

Показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_12 про те, що в момент зіткнення автомобілі «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , та «Форд», н.з. НОМЕР_2 , по ходу руху порівнялись між собою, в процесі чого автомобіль «Форд», н.з. НОМЕР_2 , почав здійснювати маневр повороту ліворуч, показання свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 щодо контактування автомобілей між собою їх передніми частинами відповідають даним протоколу огляду місця ДТП від 29 грудня 2016 року зі схемою та фототаблицею. Протокол і схему підписано, зокрема, двома понятими, водіями ОСОБА_8 та ОСОБА_10 без будь-яких доповнень та зауважень.

У ході даної слідчої дії встановлено, що на проїзній частині з асфальтобетонним покриттям по вул. Пушкінській, 74 у м. Харків організований двосторонній рух дороги та нанесна переривчаста лінія дорожньої розмітки, що поділяє зустрічні смуги руху та дозволяє обгін. Ділянка дороги обладнана освітленням, є прямолінійною на тривалій відстані, її загальна видимість та видимість елементів проїзної частини з робочого місця водія становить 150 м, а ширина проїної частини - 12,5 м.

Також зафіксовано автомобілі Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , та «Форд», н.з. НОМЕР_2 , у їх кінцевих положеннях, осип скла і пластмаси на проїзній частині між ними.

За нормативним визначненям до інформативних ознак, що вказують на розташування місця зіткнення, відносяться: осипи бруду з-під нижньої частини автомобіля, різке відхилення напрямку слідів гальмування, сліди тертя деталей транспортних засобів при контакті з дорожним покриттям при руйнуванні його ходової частини (відриві колеса, руйнуванні підвіски), сліди переміщення автомобілів після зіткнення.

Тому, виходячи із зафіксованих у схемі місця ДТП слідової інформації, напрямку руху автомобілів "Тойота-Камрі", н.з. НОМЕР_1 , та «Форд», н.з. НОМЕР_2 , їх взаємного розташування в момент первинного контакту, місце зіткнення цих транспортних засобів розташовувалось перед початком (по ходу попутного руху автомобілів) осипу скла і пластмаси, тобто в близькості до проекції розділювальної переривчастої лінії дорожньої розмітки.

Характер же механічних пошкоджень автомобілів «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , та «Форд», н.з. НОМЕР_2 , відображених у фототаблиці та схемі ДТП, свідчить про збіг розташування взаємної деформації на наступних частинах (деталях) цих транспортних засобів: автомобіль «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 деформація переднього лівого крила та диску, руйнація в ділянці переднього лівого колеса; автомобіль «Форд», н.з. НОМЕР_2 руйнація та деформація правої передньої частини.

У момент первинного контакту автомобіль «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , своєю лівою боковою частиною був звернутий до правої бокової частини автомобіля «Форд», н.з. НОМЕР_2 , і вони контактували між собою передніми частинами, що підтверджується протоколом огляду місця ДТП від 29 грудня 2016 року зі схемою та фототаблицею (т.1 а.п.151-157).

Відповідно до висновку судової транспортно-трасологічної експертизи №50/17 від 15 лютого 2017 року з фототаблицею кут між повздовжніми вісями автомобілів «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , та «Форд», н.з. НОМЕР_2 , у момент первинного контакту складав приблизно 25 градусів (т.1 а.п.120-136).

Таким чином, із аналізу протоколу огляду місця ДТП від 29 грудня 2016 року з додатками та висновку судової транспортно-трасологічної експертизи №50/17 від 15 лютого 2017 року вбачається, що в момент безпосередньо перед зіткненням автомобілі «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , та «Форд», н.з. НОМЕР_2 , фактично порівнялись між собою, знаходячись у різних смугах руху паралельно один одному, що підтверджується фактом їх контактування передніми частинами. А гострий кут між повздовжніми вісями цих транспортних засобів у розмірі 25 градусів свідчить про те, що автомобіль «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , тільки розпочинав маневр зі своєї смуги руху в момент коли автомобіль «Форд», н.з. НОМЕР_2 , уже перебував паралельно до нього в повноцінній стадії обгону, що повністю відповідає показанням свідка ОСОБА_10 .

Отже, показання свідка ОСОБА_10 є послідовними та прямо підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_12 , протоколом огляду місця ДТП від 29 грудня 2016 року зі схемою та фототаблицею, що є засобами об`єктивного контролю, а також висновком судової транспортно-трасологічної експертизи №50/17 від 15 лютого 2017 року з фототаблицею, а тому місцевий суд, оцінюючи висновки експертиз, обгурнтовано виходив із повідомлених свідком ОСОБА_10 обставин, що спростовує доводи апелянта про їх непослідовність та невідповідність фактичним обставинам провадження.

Викладені вище докази підтверджуються висновками судових автотехнічної експертизи №140/17 від 21 лютого 2017 року та комісійної автотехнічної експертизи №16150/18-52/23577/19-52 від 21 листопада 2019 року, якими встановлено, що згідно з вихідними даними, заснованими на твердженнях свідка ОСОБА_10 , у данiй дорожнiй обстановцi водiй автомобiля «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , повинен був дiяти вiдповiдно до вимог п.10.1. ПДР України, мав технiчну можливiсть запобiгти зiткненню шляхом виконання вимог п.10.1 ПДР України і для виконання вказаних вимог у ОСОБА_8 не було перешкод технічного характеру. У дiях обвинуваченого наявні невiдповiдностi вимогам п.10.1 ПДР України, якi з технiчної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з настанням ДТП. У дiях же водiя автомобiля «Форд», н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_10 , не вбачається невiдповiдностей вимогам ПДР України, якi би були умовою створення аварійної обстановки та з технiчної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з настанням ДТП (т.1 а.п.234-237, т.2 а.п.110-117).

Таким чином, здійснюючи маневр повороту ліворуч, ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог п.10.1 ПДР України, а саме перед виконаням маневру ліворуч (зміною напрямку руху) з виїздом на зустрічну смугу руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху. Вимога цього пункту ПДР України встановлює повну відповідальність водія за забезпечення безпеки дорожнього руху перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху. Перед початком руху водій зобов`язаний пам`ятати, що кожен учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що інші учасники виконують Правила дорожного руху (п.п.1.3, 1.4 ПДР України).

Проте обвинувачений не дотримався вимог п.10.1 ПДР України та об`єктивних обставин, які би перешкоджали йому виконати ці вимоги не встановлено. Такий висновок ґрунтується на тому, що ділянка проїзної частини, де відбулося ДТП, по вул. Пушкінській, 74 у м. Полтава має асфальтобетонне покриття, обладнана освітленням, є прямолінійною протягом тривалої відстані, її загальна видимість та видимість елементів проїзної частини з робочого місця водія становить 150 м. Отже, ОСОБА_8 як водій мав можливість та зобов`язаний був своєчасно виявити автомобіль «Форд», н.з. НОМЕР_2 . Автомобіль «Форд», н.з. НОМЕР_2 , у момент початку маневру обвинуваченим уже перебував у повноцінній стадії обгону автомобіля «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , що не заборонений у дорожній обстановці по вул. Пушкінській, 74 у м. Харків, рухаючись паралельно автомобілю «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , та фактично порівнявшись із останнім. Факт того, що ОСОБА_8 керував справним транспортним засобом «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , а, отже, мав змогу постійно контролювати швидкісний режим і напрямок руху керованого ним автомобіля встановлено висновком судової комісійної автотехнічної експертизи №16150/18-52/23577/19-52 (т.2 а.п.110-117). Через це версія ОСОБА_8 про те, що він узагалі не бачив автомобіля «Форд», н.з. НОМЕР_2 , і перебував у стані виконання маневру в момент його обгону автомобілем «Тойота-Камрі», н.з. НОМЕР_1 , є неспроможною та спростовується матеріалами кримінального провадження.

За таких обставин, висновок судової комісійної автотехнічної експертизи №16150/18-52/23577/19-52 від 21 листопада 2019 року (т.2 а.п.110-117) в тій частині, що наданий за вихідними даними ОСОБА_8 , та висновок судової автотехнічної експертизи №2850 від 24 липня 2017 року, виконаний на запит сторони захисту (т.1 а.п.238-241), про відсутність у діях ОСОБА_8 невідповідностей приписам ПДР України, які би з технічної точки зору знаходились у причинному зв`язку з виникненням ДТП, підлягають критичній оцінці, оскільки в названій частині дослідження обставин ДТП експретами здійснювалось лише за версією ОСОБА_8 , яка є неспроможною.

Експерт ОСОБА_11 також підтвердив те, що він надавав висновок судової автотехнічної експертизи №2850 від 24 липня 2017 року виключно за вихідними даними ОСОБА_8 , за якими обвинувачений перебував у стадiї маневру ще до виконання ОСОБА_10 обгону.

На користь зазначених вище мотивів свідчить і те, що як під час надання показань у суді першої інстанції, так і при наданні відомостей експертам та відтворення обстановки в ході слідчого експерименту обвинувачений у своїй версії вказував, що аж до моменту зіткнення не бачив автомобіля «Форд», н.з. НОМЕР_2 , у зв`язку з чим, на думку колегії суддів, він і не міг повідомити характер руху автомобіля, яким керував ОСОБА_10 до моменту ДТП (як рухався співвідносно меж проїзної частини, якою була швидкість руху, гальмував чи ні).

Разом з цим, механізм ДТП це комплекс пов`язаних об`єктивними закономірностями обставин, що визначають процес зближення транспортного засобу з перешкодою перед ударом, взаємодію його з перешкодою при нанесенні удару, наступний рух транспортного засобу та інших об`єктів, відкинутих ударом, до зупинки.

Оскільки кінцевою метою експертного дослідження механізму ДТП є одержання даних, що дозволяють дати оцінку діям водія, спрямованим на запобігання шкідливим наслідкам, основне значення має встановлення того, що відбулося на першій стадії механізму ДТП (зближення транспортного засобу з перешкодою), тобто коли водій міг і повинен був оцінити дорожню обстановку як небезпечну та вжити необхідних заходів.

Оскільки у версії ОСОБА_8 є відсутніми дані, які би характеризували механізм ДТП, то проаналізувати в повному обсязі за цими даними дії водіїв на предмет наявності порушень вимог ПДР України, що знаходились би в причинному зв`язку із виникненням ДТП було неможливим шляхом проведення експертного дослідження комплексно та в повному обсязі.

Наведені вище обставини підтвердив експерт ОСОБА_15 , який надавав висновок судової автотехнічної експертизи №140/17 від 21 лютого 2017 року, засвідчивши, що на підставі вихідних даних ОСОБА_8 надати висновок не виявилось можливим, оскільки в його показаннях не було вказано механізм ДТП, а зазначено, що він не бачив автомобіль «Форд», н.з. НОМЕР_2 , перед зіткненням.

При цьому, версія обвинуваченого була непослідовною, оскільки він, наполягаючи на тому, що не бачив автомобіль «Форд», н.з. НОМЕР_2 , під час проведення експертизи на його запит паралельно вказував, що цей транспортний засіб попутно рухався до його ( ОСОБА_8 ) маневру вліво та не дотримався попутної дистанції, не здійснив маневр об`їзду справа., тобто зазначав обставини, які можливо повідомити тільки після візуального сприйняття автомобіля «Форд», н.з. НОМЕР_2 , до моменту зіткнення.

Ураховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про наявність між діями обвинуваченого та виникненням ДТП прямого причинно-наслідкового зв`язку.

Далі факт травмування потерпілої ОСОБА_9 внаслідок ДТП було першочергово зафіксовано в консультативному висновку лікаря-спеціаліста КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої допомоги ім. про О.І. Мещанінова» №08/5345 від 29 грудня 2016 року, відповідно до якого цього дня о 00 годині 15 хвилин, тобто приблизно через годину після ДТП, було оглянуто ОСОБА_9 та встановлено їй діагноз: «закритий перелом акроміального кінця правої ключиці без зміщення відламків (т.1 а.а.п.101).

Даними ж висновку судово-медичної експертизи №91-А/17 від 19 січня 2017 року підтверджено те, що в результаті ДТП ОСОБА_9 було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому акроміального кінця правої ключиці, який утворився від дії тупих твердих предметів (т.1 а.п.157).

Доводи апеляційної скарги з доповненнями про те, що висновок експерта №19-А/17 від 19 січня 2017 року має сумнівний зміст та є недопустимим доказом, так як медична документація, на підставі якої надавався названий експертний висновок, не відкривалась стороні захисту в порядку ст.290 КПК України та не була залучена до матеріалів кримінального провадження в установленому КПК України порядку, позбавлені підстав.

З матеріалів справи видно, що 13 січня 2017 року слідчим було призначено судово-медичну експертизу потерпілої ОСОБА_9 та надано експертній установі консультативний висновок лікаря-спеціаліста КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої допомоги ім. про О.І. Мещанінова» №08/5345 від 29 грудня 2016 року з рентгенограмою.

За змістом дослідницької частини висновку судово-медичної експертизи №91-А/17 від 19 січня 2017 року наведена вище документація була об`єктом експертного дослідження. Цей висновок містить відповідний опис проведеного дослідження, мотивовані відповіді на поставлені питання, достатньо обґрунтований, складений з дотриманням вимог процесуальних норм, наданий компетентним фахівцем - судово-медичним експертом ОСОБА_16 , який на момент проведення експертизи мав вищу кваліфікаційну категорію за спеціальністю «судово-медична експертиза» та 26 років експертного стажу, у зв`язку з чим об`єктивні підстави ставити під сумнів названий доказ, на що посилається сторона захисту, є відсутніми (т.1 а.п.157).

У постанові від 27 січня 2020 року (справа №754/14281/17) об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду наголосила, що відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст.290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст.412 КПК України, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування судового рішення, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

Згідно з протоколом надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 14 березня 2017 року ОСОБА_8 та його захисник ознайомилися з матеріалами досудового розслідування в повному обсязі, що підтвердили своїми підписами, та будь-яких клопотань про надання додаткових даних для ознайомлення, в тому числі з медичною документацією потерпілої, не заявляли, при тому, що відомості про названу документацію зазначені в постанові про призначення судово-медичної експертизи від 13 січня 2017 року та самому висновку судово-медичної експертизи №91-А/17 від 19 січня 2017 року. Серед процесуальних документів у реєстрі матеріалів досудового розслідування, які надавались для ознайомлення стороні захисту в порядку ст.290 КПК України, були, в тому числі: висновок експертизи щодо ОСОБА_9 , довідка (консультативний висновок) з лікарні (т.1 а.п.9-11).

Окрім того, в матеріалах кримінального провадження наявний консультативний висновок лікаря-спеціаліста КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої допомоги ім. про О.І. Мещанінова» №08/5345 від 29 грудня 2016 року, наданий за результатами огляду потерпілої ОСОБА_9 фактично відразу після ДТП (приблизно через годину), з яким сторона захисту за бажання мала безперешкодну можливість ознайомитись (т.1 а.а.п.101).

Отже, об`єктивних даних і підстав для визнання недопустимими доказів, які місцевим судом покладено в основу вироку як такі, що доводять винуватість ОСОБА_8 за ч.1 ст.286 КК України не встановлено, а тому доводи апеляційної скарги з доповненнями про протилежне не знайшли свого підтвердження.

Водночас суд першої інстанції на підставі п.1 ч.3 ст.87 КПК України визнав недопустимим доказ сторони обвинувачення - протокол проведення слідчого експерименту від 15 лютого 2017 року за участю апелянта, оскільки в ході даної слідчої дії ОСОБА_8 в процесуальному статусі свідка демонстрував обставини ДТП, але надалі був визнаний підозрюваним та обвинуваченим.

Разом з цим, зміст п.1 ч.3 ст.87 КПК України вказує на те, що ці положення закону мають застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї, чого не встановлено за обставин кримінального провадження, яке є предметом апеляційного розгляду.

І хоча колегія суддів погоджується з доводами обвинуваченого про те, що місцевий суд визнав недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 15 лютого 2017 року, проведений за його участі, без достатніх для цього підстав, проте, на думку апеляційного суду, конкретно в цьому провадженні наведене не вплинуло на загальний висновок першої судової інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 , зроблений на підставі дослідження та оцінки сукупності викладених вище доказів, а також і з огляду на те, що висунута обвинуваченим під час досудового розслідування та судового розгляду версія обставин ДТП є аналогічною тій, обставини якої він демонстрував у ході слідчого експерименту з ним. Така версія була предметом ретельної перевірки та за результатами судового розгляду визнана неспроможною. При цьому, варто наголосити, що протокол слідчого експерименту з ОСОБА_8 визнано недопустимим доказом вже при ухваленні вироку, а тому таке рішення не має впливу на інші докази, які формувались, у тому числі з урахуванням даних проведеного з обвинуваченим слідчого експерименту (зокрема, висновки судових експертиз, при наданні яких експертам направлялись усі матеріали провадження, серед яких був і протокол слідчого експерименту з додатком, проведений за участю ОСОБА_8 ) (т.1 а.п.171-177). Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22 травня 2023 року (справа №497/582/2020), в якій суд касаційної інстанції зазначив про відсутність підстав для скасування оскаржених рішень за аналогічних обставин, установивши те, що хоча суди попередніх інстанцій визнали, зокрема, протокол слідчого експерименту недопустимим доказом без достатніх для цього підстав, проте це не вплинуло на загальний висновок судів щодо доведеності винуватості засудженого з урахуванням усіх обставин провадження.

Що стосується посилань апелянта на безпідставну відмову сторони обвинувачення в задоволенні клопотань сторони захисту про тимчасовий доступ до матеріалів медичної документації для подальшої комісійної судової медичної експертизи, проведення трасологічної експертизи та слідчого експерименту за участі ОСОБА_10 , то вони є необгрунтованими.

За результатами досудового розслідування було здійснено такі експертизи: судово-медичну №91-А/17 від 19 січня 2017 року щодо потерпілої (т.1 а.п.157); судову транспортно-трасологічну №50/17 від 15 лютого 2017 року (т.1 а.п.120-136); судову автотоварознавчу №2007 від 10 березня 2017 року (т.1 а.п.104-117); судову автотехнічну №140/17 від 21 лютого 2017 року (т.1 а.п.234-237), а також проведено слідчий експеримент зі свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_12 . За запитом обвинуваченого також виконано судову автотехнічну експертизу №2850 від 24 липня 2017 року (т.1 а.п.238-241). Під час судового розгляду проведено комісійну судову автотехнічну експертизу №16150/18-52/23577/19-52 від 21 листопада 2019 року (т.2 а.п.110-117).

Цей комплекс експертних досліджень і слідчих дій у сукупності з викладеними вище доказами містить достатній обсяг даних, необхідних для встановлення істини по справі, а стороною захисту не обґрунтовано й не наведено достатніх і належних підстав для висновку, що під час слідства існувала доцільність у призначенні інших експертиз чи здійснення інших слідчих дій.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що місцевий суд з дотриманням приписів ст.ст.10, 22 КПК України створив необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і реалізації наданих їм прав, здійснив усі передбачен іКПК України заходи для всебічного встановлення обставин провадження. Обставин, які би вказували не неповноту досудового розслідування та судового розгляду, за результатом чого ухвалити правильне судове рішення, не встановлено.

На переконання колегії суддів, викладеними вище доказами в їх сукупності поза розумним сумнівом доведено винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Так само безпідставними є доводи сторони захисту про вихід місцевого суду за межі пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення в частині механізму ДТП та її часу, оскільки суд першої інстанції визнав доведеними саме ті обставини та в тому обсязі, що були інкриміновані ОСОБА_8 органом досудового розслідування відповідно до обвинувального акта. Натомість, той факт, що в обвинувальному акті зазначено приблизний час учинення злочину ОСОБА_8 о 23 годині 20 хвилин, а у вироку о 23 годині 00 хвилин, то ці незначні розбіжності у часі ДТП, який є приблизним/орієнтовним із похибкою в декілька хвилин, не є істотним порушенням вимог КПК України, яке би свідчило про порушення судом першої інстанції приписів ст.337 КПК України в аспекті меж судового розгляду.

Окрім того, сторона захисту посилається на те, що прокурором направлено обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 до суду поза межами строку досудового розслідування після повідомлення ОСОБА_8 про підозру у вчиненні злочину та не в найкоротший строк, у зв`язку з чим кримінальне провадження підлягало закриттю.

Проте колегія суддів не погоджується з наведеними вище доводами.

Пунктом 10 ч.1 ст.284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст.219 КПК України, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Відповідно до висновку щодо застосування норми права, викладеного в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11 вересня 2023 року (справа №711/8244/18, провадження №51-769 кмо 22), датою введення в дію положень, визначених у п.4 §2 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального Кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», у тому числі п.10 ч.1 ст.284 КПК України, є 16 березня 2018 року.

Пункт 10 ч.1 ст.284 КПК України застосовується лише до кримінальних проваджень, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань після введення в дію цього положення, тобто поширюється на кримінальні провадження, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань із 16 березня 2018 року, і не поширюється на кримінальні провадження, відомості щодо яких внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань до вказаної дати.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань убачається, що в даному кримінальному провадженні відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 січня 2017 року за №0000028, тобто до 16 березня 2018 року, через це положення п.10. ч.1 ст.284 КПК України щодо закінчення строку досудового розслідування за будь-яких обставин не підлягають застосуванню.

Окрім того, повідомлення про підозру ОСОБА_8 було здійснене 23 лютого 2017 року, а 07 квітня 2017 року обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 надійшов до місцевого суду, що з урахуванням об`єму та складності цього кримінального провадження не вказує невиправдане зволікання з направленням справи до суду та порушення принципу розумних строків із боку сторони обвинувачення.

Перевіркою матеріалів провадження не встановлено тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого ухвалити законне, обґрунтоване та правильне судове рішення.

Отже, апеляційна скарга з доповненнями не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Харків від 14 липня 2020 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4