УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 461/112/22

провадження № 51-5460 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Галицького районного суду м. Львова від

22 вересня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 06 червня 2023 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 червня 2023 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На підставі ст. 71 КК України до покарання призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 22 червня 2021 року, та визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Цивільні позови потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на користь: ОСОБА_6 матеріальну шкоду у розмірі 22607,71 грн та моральну - 100 000 грн; на користь малолітньої ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 242 000 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 14 жовтня 2021 року, приблизно о 21 год 30 хв., перебуваючи у квартирі

АДРЕСА_1 , маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи значення своїх протиправних дій, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час суперечки з ОСОБА_8 , умисно наніс удар ножем в тулуб останньому, чим заподіяв тяжке тілесне ушкодження, внаслідок якого

ІНФОРМАЦІЯ_1 потерпілий помер.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить оскаржувані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування зазначає, що після апеляційного розгляду ОСОБА_5 повідомив його, що будучи іноземним громадянином станом на 06 червня 2023 року (дата розгляду апеляційної скарги) не отримав перекладу вироку місцевого суду на азербайджанську мову, що завадило йому ознайомитись з його повним текстом. Вищенаведене, на думку захисника, є порушенням права на захист. Вказує, що дії засудженого необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України, на підтвердження чого надає власну оцінку доказам (показанням потерпілої та свідків), відмінну від оцінки наданої судами. Посилаючись на порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 409 та

ч. 1 ст. 410 КПК України вказує, що під час судового розгляду залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Окрім цього, стверджує про порушення вимог ч. 3 ст. 65 КК України, поза як, суд призначив покарання без врахування пом`якшуючої обставини, передбаченої п. 2-1 ч. 1 ст. 66 КК України, - надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судового рішення в касаційному порядку.

При розгляді скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги, які стосуються неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинами кримінального провадження (ст. 411 КПК України).

Неспроможними є доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні даного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України, на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, на підставі сукупності доказів, детальний зміст яких наведено у вироку, зокрема:

- показань потерпілої ОСОБА_6 , яка зазначила, що 15 жовтня 2021 року в лікарні ОСОБА_8 повідомив, що його «підрізав хлопець азербайджанець», деталі обіцяв розповісти пізніше, коли йому стане легше, але помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- показаннь свідка ОСОБА_9 , з яких слідує, що разом з ОСОБА_8 та

ОСОБА_5 перебував у квартирі у АДРЕСА_2 . Між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 виник словесний конфлікт, який тривав приблизно 5 хвилин, що переріс у шарпанину та бійку, внаслідок якої вони впали на підлогу, при цьому поваливши телевізор, який був єдиним джерелом освітлення і в кімнаті стало темно. Після чого він почув, як ОСОБА_8 сказав: «Для чого ножем?»;

- протоколу огляду місця події від 14 жовтня 2021 року з відеозаписом та фототаблицею до нього за адресою: АДРЕСА_2 ;

- протоколу огляду предмету від 15 жовтня 2021 року, а саме цифрового носія із маркуванням DVD-R, об`ємом памяті 4.7 GB, на якому знаходяться 2 файли відеозаписів з камер відеоспостереження з фасаду будинку, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Фурманська, та електроопори за адресою: м. Львів,

пр. Свободи;

- висновку експерта № 181/21 від 25 жовтня 2021 року про те, що причиною смерті ОСОБА_8 було проникаюче в грудну та черевну порожнину колото-різане поранення задньої поверхні грудної клітки ліворуч з гемопневмотораксом, ушкодженням лівого купола діафрагми, селезінки, сальника, що на тлі ателектазу лівої легені, гнійної бронхопневмонії та гнійно-фібринозного плевриту, що привело до гострої дихальної недостатності. До того ж, під час експертизи трупа було виявлено садна на підборідді, які могли утворитись 14 жовтня 2021 року від контакту з тупими предметами, вірогідно при падінні на такі з висоти власного росту на тверду поверхню і відносяться до легких тілесних ушкоджень.

- протоколу затримання ОСОБА_5 від 15 жовтня 2021 року, у якого виявлено та вилучено, серед іншого, складний ніж із рукояткою чорного кольору на лезі якого наявні сліди речовини бурого кольору;

- висновку експертизи № Се-19/109-21/12882-БД від 13 грудня 2021 року, відповідно до якого, на клинку предмета, схожого на ніж, виявлено кров людини та встановлено її генетичні ознаки, які збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_8 та не збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_5 .

За результатами оцінки доказів, досліджених під час судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю, та його дії підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

До того ж, місцевим судом надано оцінку доводам сторони захисту щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 119 КК України, та з даного приводу зазначено наступне.

Правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: 1) факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

Розмежування умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), та вбивства, вчиненого через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів.

З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діями та наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинно-наслідковому зв`язку між собою.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується умислом щодо заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (прямим/непрямим) і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого. За таких обставин суб`єкт злочину усвідомлює можливість настання кінцевого наслідку (смерті потерпілого) в результаті заподіяних тілесних ушкоджень.

На відміну від цього вбивство з необережності може бути вчинене лише при необережній формі вини, яка виступає у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків.

Як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть ОСОБА_8 , було безпосереднім наслідком заподіяного обвинуваченим умисного удару ножем в тулуб потерпілого внаслідок конфлікту між ним та потерпілим, що підтверджено належними та допустимими доказами, зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_9 , в тому числі і висновком експерта № 181/21 від 25 жовтня 2021 року щодо причинно-наслідкового зв`язку між тілесним ушкодженням і смертю потерпілого.

В свою чергу питання кваліфікації дій обвинуваченого було предметом оцінки суду апеляційної інстанції, який за наслідками апеляційного розгляду погодився із висновками місцевого суду щодо правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України, при цьому проаналізував доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам касаційної скарги, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Доводи захисника щодо безпідставного неврахування судами попередніх інстанцій обставини, що пом`якшує покарання, - передбаченої п. 2-1 ч. 1 ст. 66 КК України, - надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, були предметом оцінки місцевого та апеляційного судів, які визнали їх неспроможними, позаяк матеріали справи не містять доказів на підтвердження даної пом`якшуючої обставини.

Інших підстав, з яких захисник вважає призначене ОСОБА_5 таким, що не відповідає ступеню тяжкості та особі засудженого через суворість у касаційній скарзі не наведено.

Відповідно до положень 50, 65, КК України ОСОБА_5 призначено покарання, яке відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та санкції

ч. 2 ст. 121 КК України, якою передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, на переконання Суду не є явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Безпідставними є доводи захисника про порушення права на захист засудженого за наведеного у скарзі обґрунтування, оскільки, як слідує зі змісту оскаржуваних судових рішень, засуджений ОСОБА_5 протягом судового розгляду був забезпечений захисником, яким в його інтересах оскаржено вирок місцевого суду. Під час судового та апеляційного розглядів засуджений був забезпечений послугами перекладача з української мови на азербайджанську, до того ж, під час апеляційного розгляду приймав участь у судових засіданнях, надавав пояснення щодо апеляційної скарги захисника, яку підтримував, не стверджував про, те що не розуміє суті висунутого обвинувачення та ухваленого вироку, порядку і строку його оскарження, а також про порушення його прав внаслідок ненадання йому перекладу вироку.

Зазначені захисником в цій частині аргументи фактично є загальними і не можуть бути підставою для спростування висновків суду стосовно реалізації права на захист засудженого.

Підсумовуючи наведене, Судом не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування вимог закону України про кримінальну відповідальність, узв`язку з чим відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 22 вересня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 06 червня 2023 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3