Номер провадження: 11-кп/813/1426/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах захисту ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 05.04.2023року, стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, українця, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, з повною середньою освітою, маючого двох неповнолітніх дітей 2011 та 2018 років народження, які проживають з матерями і перебувають на їх утриманні, зареєстрованого та проживаючого у сестри за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК країни,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з конфіскацією всього належного йому майна.

Також вироком вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Згідно оскаржуваного вироку

У ОСОБА_8 в травні 2022 року, виник умисел на збут наркозалежним особам наркотичного засобу, обіг якого заборонений канабіс, безконтактним способом, шляхом залишенням «закладок».

Реалізуючи злочинний умисел, за невстановленими досудовим розслідуванням обставинами, ОСОБА_8 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, незаконно придбав у невстановлений досудовим розслідуванням час, за невстановлених обставин та у невстановленої особи, особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, який почав незаконно зберігати у схованках, з метою подальшого збуту.

21 травня 2022, приблизно о 09.07 год., ОСОБА_9 , який знаходився за адресою: АДРЕСА_2 , було викрито мешканцями міста Одеси. Після цього, співробітниками поліції за участі ОСОБА_8 в ході огляду місця подій за вказаними ОСОБА_8 адресами: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , було вилучено 5 (П`ять) предметів округлої форми сірого кольору із особливо небезпечним наркотичним засобом - канабісом всередині, маса яка у висушеному стані відповідно становить 0,84г, 0,85г, 0,78г, 0,82г та 0,85г, які ОСОБА_8 незаконно зберігав у місцях-схованках для подальшого незаконного збуту наркозалежним особам міста Одеси.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 не погоджується із вироком суду першої інстанції в частині призначеного покарання, та зазначає наступне.

Захисник наголошує на тому, що суд безпідставно не врахував під час призначення покарання такі пом`якшуючі обставини, як вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, якими є: відсутність у обвинуваченого повної родини, а у 13-тирічному віці втрата матері, а відтак відсутність належного виховання, освіти та професії.

Крім того, захисник зазначає, що ОСОБА_8 притягується до кримінальної відповідальності вперше, позитивно характеризується, визнав свою провину у повному обсязі, щиро кається у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину

Більш того, сторона захисту наголошує, що обвинувачений жодного разу не порушив обраний відносно нього слідчим суддею запобіжний захід.

На думку захисника, вище перелічені обставини надають можливість призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 та ст.75 КК України.

На підставі цього, захисник обвинуваченого просить вирок суду відносно ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання, а саме: призначити покарання за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ст.ст.69 та 75 КК України.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги

В судовому засіданні апеляційного суду:

захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 просили апеляційну скаргу задовольнити та вирок суду першої інстанції змінити;

прокурор в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до приписів ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до приписів ст. 404 ч.1 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 , повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку, та кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 307 КК України незаконне придбання та зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу з метою збуту.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, діючим законодавством передбачено й можливість призначення покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті (частини статті) «Особливої частини» КК України, з урахуванням правил, визначених в ст. 69 КК України.

Так, за змістом ч. 1 ст. 69 КК, при вирішенні питання про можливість застосування більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті, суд повинен установити кілька обставин (не менш як дві), що пом`якшують покарання, та мотивувати, як саме вони істотно знижують ступінь тяжкості злочину.

При цьому обставини, що пом`якшують покарання, як одна з підстав застосування статті 69 КК України, повинні мати певні кількісні та якісні характеристики, а відомості про особу винного, як самостійна підстава призначення більш м`якого покарання повинні оцінюватися судом.

Призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише за наявністю двох розглянутих підстав застосування статті 69 КК України в їх єдності і сукупності.

Так, положеннями ст. 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у вигляді виправних робіт, службового обмеження для військово-службовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше ніж 5 років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування.

Отже, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

При цьому покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю кримінального правопорушення, обставинами скоєного, особою винного.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції наведених вимог закону дотримався не у повному обсязі.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; характеристику особи обвинуваченого; фактичні обставини справи - обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, визнання вини та активне сприяння розкриттю злочинустан здоров`я обвинуваченої, а також зважив на відсутність обставини, що обтяжують покарання.

На підставі наведених даних суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання без застосування положень ст.ст. 69. 75 КК України, та остаточно призначив покарання у виді позбавлення волі строком на шість років з конфіскацією майна, яке необхідно відбувати реально.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновкам суду першої інстанції щодо розміру покарання, яке відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 , раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має стійке соціальне становище, зокрема: має двох неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання та реєстрації, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, тобто обвинувачений не становить високої небезпеки для суспільства. При цьому, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 визнав вину, дав детальні показання щодо обставин вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, пояснив, що вчинення злочину відбулось внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, з семи років його ростила та виховувала бабуся, яка була похилого віку ОСОБА_10 1929 року народження, в підлітковому віці втратив матір ОСОБА_11 , яка померла в 2008 році, при цьому мати не займалась вихованням сина, жебракувала, вживала наркотичні засоби. Після смерті бабусі ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачений був переданий для виховання бабусі ОСОБА_12 1958 року народження, та отримав статус дитини-сироти. 30.09.2021 року бабуся ОСОБА_12 яка займалась вихованням обвинуваченого померла, при цьому, тяжко хворіла та була прикута до ліжка, піклування та догляд за останньою здійснював обвинувачений ОСОБА_8 , що підтверджується характеристикою голови ОСББ ОСОБА_13 (а.п. 61), на даний час родичів не залишилось зовсім, висловив жаль з приводу скоєного та бажає виправити ситуацію, що склалася. Окрім того, під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального обвинувачений ОСОБА_8 від органу досудового розслідування та суду не ухилявся та добросовісно виконував покладені на нього обов`язки, передбачені КПК України.

Разом із тим, відповідно до положень ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

В свою чергу, згідно ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Санкція ч. 2 ст. 307 КК України передбачає відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 6-ти до 10-ти років з конфіскацією майна.

Так, в кримінальному провадженні наявні обставини які суттєво пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_9 покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, зокрема: визнання вини обвинуваченим, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а саме обвинувачений ОСОБА_8 детально розповів і показав слідчому схованки в які зробив закладки, завдяки чому слідчим були вилучені полімерні пакетики з наркотичним засобом всередині. Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, діями ОСОБА_8 шкоди фактично не завдано, оскільки всі зроблені ним закладки виявлені, а наркотичну речовину вилучено завдяки сприянню обвинуваченого.

На переконання апеляційного суду зазначені обставини є такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому, з огляду на принцип законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, колегія суддів, використовуючи свої дискреційні повноваження, дійшла висновку, що ОСОБА_8 необхідно призначити покарання за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, визначеної санкцією зазначеної частини статті.

Окрім того, апеляційний суд враховує також характеристику особи ОСОБА_8 , яка також судом 1-ої інстанції в оскаржуваному вироку була врахована не в повній мірі, зокрема, останній раніше не судимий (а.п. 60), має міцні соціальні зв`язки, зокрема, місце постійного проживання та реєстрації, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не значиться (а.п. 56-57), позитивно характеризується за місцем проживання (а.п.61), має на утриманні двох неповнолітніх дітей (а.п.77-78).

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку про те, що суд 1-ої інстанції дійшов необґрунтованого переконання про неможливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства, та залишив поза увагою наявність в зазначеному провадженні підстав для призначення обвинуваченому із застосуванням дії ст. 69 КК України більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, зокрема, санкцією ч.2 ст.307 КК України, якого буде достатньо для його виправлення та попередження вчиненням ним нових злочинів.

Отже, враховуючи обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину, його тяжкість та ступінь суспільної небезпечності, а також викладену вище характеристику його особи, апеляційний суд вважає призначене обвинуваченому судом 1-ої інстанції основне покарання у виді 6 років позбавлення волі надто суворим, на підставі чого існують підстави для його пом`якшення та призначення останньому із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 307 КК України у виді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна.

Що стосується доводів захисника щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням прийнятого рішення в процесуальному документі суду, тощо.

На думку колегії суддів, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони захисту, про те, що при призначені обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції належним чином не врахував всіх обставин справи у їх сукупності, в тому числі і дані щодо його особи, відсутність обтяжуючих обставин та наявність виключно пом`якшуючих покарання обставин. Необхідно зважити на те, що під час проведення досудового розслідування, судового розгляду відсутні будь-які відомості, які б свідчили про ухилення обвинуваченого ОСОБА_8 від органів досудового розслідування або суду. Дії та поведінка обвинуваченого після вчиненого злочину, вказують на його намагання відвернути негативні наслідки вчиненого ним злочину.

Враховуючи поведінку обвинуваченого, який свою вину не заперечував, жалкував про вчинене, засуджував свої дії та просив надати можливість виправитись без відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства на думку колегії суддів зазначені обставини в їх сукупності, свідчать про усвідомлення протизаконності вчинених ним злочинних дій.

Положеннями частини 1 статті 75 КК України визначено - якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Реалізація даної норми становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності вказують на можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, з урахуванням ступеню тяжкості злочинів, конкретні обставини їх вчинення, дані про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується, відсутність обставин, які б обтяжували покарання, а також наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме щире каяття, визнання вини та активне сприяння розкриттю злочину, позитивна характеристика за місцем проживання, вчинення кримінального правопорушення внаслідок тяжких особистих, сімейних обставин, що дає змогу суду застосувати ст.69 КК України.

Крім того, до пом`якшуючих обставин апеляційний суд визнає й те, що обвинувачений позитивно характеризується, злочин вчинив у молодому віці, з моменту вчинення якого до кримінальної відповідальності не притягувався, став на шлях виправлення, що із врахуванням особи обвинуваченого, дає змогу апеляційному суду при призначенні покарання застосувати дію ст.ст.75, 76 КК України.

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Частиною 2 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з положенням ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З урахуванням наведених вище обставини в їх сукупності, та з огляду на те, що обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства і така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності, колегія суддів дійшла висновку про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на обвинуваченого відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку, що вирок Київського районного суду м. Одеси від 05.04.2023 року слід змінити у частині призначеного покарання.

Керуючись ст. 370, 376, 404, 405, 407, 409, 414, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах захисту ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 05.04.2023року, стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України змінити в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_8 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) роки без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі із іспитовим строком 3 роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього судом обов`язки.

На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_8 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4