ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

представника потерпілої - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

захисника - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000609 від 26.05.20222, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2022 року щодо ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в с. Підбуж Дрогобицького району Львівської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , з вищою освітою, приватного підприємця, працюючого менеджером ТОВ «Юмаркет 6», неодруженого, має на утриманні трьох малолітніх дітей, згідно ст.89 КК України несудимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, та призначено йому покарання у виді арешту на строк 2 (два) місяці.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_9 визначено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Речові докази у справі, а саме: DVD-R диски визначено залишити при матеріалах кримінального провадження упродовж всього часу їх зберігання.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2022 року у справі № 161/2394/22 ОСОБА_9 видано обмежувальний припис, строком на шість місяців, яким визначено такі тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 :

1) заборонити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та їх спільних дітей ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ;

2) заборонити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатись на відстань ближче ніж 200 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та їх спільних дітей ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресами: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 , а також за місцем роботи ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_4 , місцем навчання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в Луцькому ліцеї № 21 за адресою: м.Луцьк, вул. Кравчука, 14; місцем навчання ОСОБА_13 в дошкільному начальному закладі № 11 «Золота рибка» за адресою: м.Луцьк, пр.Соборності, 6А;

3) усунути перешкоди ОСОБА_7 у користуванні майном, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ;

4) заборонити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , контактувати з ОСОБА_7 та їх спільними дітьми ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , вести листування, телефонні переговори та контактувати через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб;

5) заборонити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особисто та через третіх осіб розшукувати постраждалих осіб ОСОБА_7 та їх спільних дітей ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці, невідомому кривднику, переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватись з ними.

Згідно з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_9 , будучи належним чином ознайомленим з рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2022 року, діючи умисно, з метою невиконання тимчасових обмежень (приписів), визначених вищевказаним рішенням суду, яке згідно ч.4 ст.350-6 ЦПК України підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання рішення, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 25 квітня 2022 року по 17 серпня 2022 року, не усунув ОСОБА_7 , з якою у період часу з 28.08.2003 по 03.05.2022 перебував у шлюбі, перешкоди у користуванні майном за адресою: АДРЕСА_1 , що є її приватною власністю; перебував у місці проживання ОСОБА_7 та їх спільних дітей ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_1 , чим порушив та не виконав вимоги обмежувального припису.

ОСОБА_9 інкримінується вчинення умисних дій, які виразились в умисному невиконанні обмежувального припису, тобто вчинення кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ст.390-1 КК України.

У поданій апеляційній скарзі захисник вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що з оскарженого вироку не зрозуміло в чому саме полягають перешкоди для ОСОБА_7 в користуванні квартирою і яким чином їх усунути, оскільки потерпіла мала та має ключі від спірної квартири, а твердження про заміну замків не відповідає дійсності, тому твердження про перешкоджання ОСОБА_9 у користуванні квартирою АДРЕСА_5 не знайшли свого підтвердження ні під час досудового, ні під час судового розгляду. Звертає увагу, на посилання суду, що спірна квартира є приватною власністю ОСОБА_7 , однак таке твердження є помилковим, оскільки вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і даний факт не заперечувався потерпілою.

Поміж тим захисник вказує, що обвинувачений в ході розгляду кримінального провадження визнавав свою вину у вчиненні кримінального проступку, повністю зрозумів протиправність своєї поведінки, висловив щирий жаль із приводу своїх дій та визнав негативні наслідки своєї протиправної поведінки, також добровільно відшкодував потерпілій моральну шкоду в розмірі 15 000 гривень, однак наведене судом до уваги не прийнято. На переконання сторони захисту, важливим є той факт, що трудовий колектив звертався з клопотанням до Луцького міськрайонного суду про звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності та передачу його на поруки трудовому колективу, проте в задоволенні клопотання безпідставно відмовлено.

Також захисник, посилається на те, що покарання має бути співмірним та адекватним відповідно до характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Вважає судом не в повній мірі враховано дані про особу та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу. На переконання захисника, при призначенні покарання слід обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, визнали свою вину, щиро розкаялися, добровільно відшкодували завдані збитки. Тому враховуючи наведене, вважає, судом повною мірою не мотивовано необхідність досягнення мети виправлення ОСОБА_9 за умови призначення покарання, яке слід відбувати реально. Також, звертає увагу, що у суду першої інстанції були підстави призначити ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України та обрати більш м`яке покарання не передбачене санкцією ст.390-1 КК України у виді штрафу.

Просить розглянути та задовольнити клопотання ТзОВ «Юмаркет 6» про передачу особи на поруки колективу. Скасувати оскаржений вирок суду першої інстанції та звільнити обвинуваченого ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності передавши його на поруки трудовому колективу ТзОВ «Юмаркет 6». В разі відмови у задоволенні клопотання трудового колективу ТзОВ «Юмаркет 6» про передачу ОСОБА_9 на поруки колективу змінити оскаржений вирок, призначити ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України та обрати більш м`яке покарання не передбачене санкцією ст.390-1 КК України у виді штрафу.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник звертає увагу на те, що потерпіла ОСОБА_7 19.10.2022 звернулася до Луцького міськрайонного суду з заявою про видачу повторного обмежувального припису. Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26.10.2022 було задоволено частково та, зокрема, відмовлено в задоволенні вимоги про «усунення перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права приватної власності постраждалої особи за адресою АДРЕСА_1 », оскільки ця вимога не є конкретизованою та зводиться до вирішення між сторонами цивільного спору про поділ спільної сумісної власності подружжя, який наразі перебуває на розгляді суду. Волинський апеляційний суд постановою від 20.12.2022 скасував рішення Луцького міськрайонного суду від 26.10.2022 та відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_7 про видачу обмежувального припису.

Разом з тим, судом не перевірено чи намагалась ОСОБА_7 потрапити до спірної квартири в період з лютого 2022 року, маючи при цьому ключі; чи чинив ОСОБА_9 перешкоди потерпілій в користуванні квартири та яким чином. На думку сторони захисту ОСОБА_9 за вказаний період не порушив жодного обмежувального припису і таких доказів у справі не здобуто, а метою дій потерпілої є бажання позбавити обвинуваченого можливості користуватися житлом, займатися бізнесом і вихованням дітей.

Просить скасувати оскаржений вирок щодо ОСОБА_9 за ст.390-1 КК України та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

У поданому до суду запереченні представник потерпілої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню. Вважає сторона захисту необґрунтовано просить під час апеляційного перегляду долучити, дослідити та врахувати докази, які не були надані та дослідженні судом першої інстанції. Варто зазначити про невизнання вини обвинуваченим під час судового розгляду та поінформованість про наявність обмежувального припису, тому твердження ОСОБА_9 , що він не знав про діючий припис та встановлені тимчасові заборони є нічим іншим як способом уникнення відповідальності. Також потерпіла звертає увагу, що обставини ніби забезпечення дітей обвинуваченим не заслуговують на увагу та не повинні бути предметом розгляду чи дослідження у апеляційному суді, а тим більше враховані, як пом`якшуюча обставина. На переконання потерпілої сторони, посилання у апеляційній скарзі про щире каяття обвинуваченого із приводу своїх протиправних дій чи відшкодування моральної шкоди, про яке зазначається у апеляційній скарзі, не відповідає дійсності та жодного відвертого розкаяння, щирого жалю, бажання виправити наслідки скоєного у ОСОБА_9 відсутні. Вважають призначене покарання ОСОБА_9 необхідно відбувати реально та воно є виваженим, справедливим, необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення, як обвинуваченим так і іншими особами нових кримінальних правопорушень.

Представник потерпілої просить залишити без задоволення апеляційну скаргу сторони захисту.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскарженого вироку та доводи апеляційної скарги з доповненнями, обвинуваченого і його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, потерпілої, її представника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст.94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

На думку апеляційного суду, судом першої інстанції при прийнятті рішення вказаних вимог закону дотримано.

Судом правильно встановлено фактичні обставини кримінального провадження та зроблено обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України.

Суд першої інстанції з достатньою повнотою перевірив всі доводи сторін в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, доводи сторін під час судового розгляду отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Перш за все, та обставина, що обвинувачений ОСОБА_9 дійсно володів достовірноюінформацією щодо обмежувального припису та свідомо його не виконував, об`єктивно підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Так, ОСОБА_9 як в суді першої, так і апеляційної інстанцій вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, показав, що квартира також належить і йому на праві власності, в квартирі він не проживав, оскільки там відсутнє світло, в квартирі перебував лише за відсутності потерпілої. При розгляді цивільної справи він не брав участі, оскільки хворів, рішення суду про обмежувальний припис він не отримував, можливо 25.04.2022 його повідомила адвокат про рішення суду, однак він думав, що йому лише не можна наближатися до місця проживання дружини та дітей, які проживали в смт Олика. Підтвердив той факт, що його адвокатом подавалася апеляційна скарга на рішення суду від 17.02.2022. Однак, як вважає судова колегія, його твердження повною мірою не узгоджуються з іншими доказами, наявними у матеріалах провадження.

Судом першої інстанції допитано та надано оцінку показанням потерпілої ОСОБА_7 , яка чітко описувала обставини вчинення протиправних дій щодо неї, зокрема, обвинуваченому було відомо про обмежувальний припис, оскільки вона про це йому говорила, однак останній їй погрожував та забороняв приходити в квартиру. АДРЕСА_6 проживає обвинувачений, його брат, родичі, вони фактично чергують в квартирі, щоб ніхто туди не потрапив. Підтвердила той факт, що з 25.04.2022 по 17.08.2022 в неї не було можливості потрапити в квартиру. Також повідомила про те, що викликала працівників поліції щоб допомогли зайти в квартиру, коли там перебував обвинувачений. Наполягала на суворій максимальній мірі покарання для обвинуваченого.

Суд першої інстанції підставно взяв до уваги саме показання потерпілої, які є послідовними, підтверджені іншими доказами у справі, зокрема показаннями свідків, протоколами огляду предмету (відеозапису) від 10.08.2022 та 11.08.2022, та іншими доказами, яких піддавати сумніву в суду немає підстав.

Зазначені вище показання потерпілої повністю підтвердив свідок ОСОБА_14 , який є інспектором Луцького РУП ГУНП у Волинській області, та був очевидцем обставин, коли потерпіла викликала поліцію, щоб допомогли зайти в квартиру. В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_14 показав, що орієнтовно літом 2022 року надійшов виклик потерпілої, згідно якого вона повідомила про те, що її чоловік порушив обмежувальний припис. На місце події (вул. Конякіна) він прибув разом з колегою ОСОБА_15 . На місці заявниця показувала документи щодо припису, повідомляла про замінені замки. Біля квартири телефонували обвинуваченому, але останній повідомив те, що не буде відкривати двері. Також повідомив що здійснювали на місці фіксацію за допомогою бодікамери.

Крім того допитана місцевим судом свідок ОСОБА_16 показала, що потерпіла є її дочкою, а обвинувачений - колишнім зятем. Близько року назад до неї приїхала дочка з дітьми жити, оскільки, зі слів дочки, обвинувачений її побив. З 25.04.2022 по 17.08.2022 дочка проживала в неї, оскільки не могла потрапити в квартиру, яка знаходиться на АДРЕСА_7 , через агресивні дії зі сторони обвинуваченого.

Не має в апеляційного суду обґрунтованих підстав вважати, що вказані свідки чи потерпіла оговорюють обвинуваченого, оскільки будь-яких об`єктивних причин не було.

Зазначені показання потерпілої та свідків об`єктивно узгоджуються з даними отриманими в результаті огляду предмету (відеозапису), які в судовому засіданні суду першої інстанції досліджені та встановлено, що:

- 07.08.2022 працівники поліції та потерпіла намагалися потрапити в квартиру, при цьому телефонували обвинуваченому, останній не заперечував що перебував в квартирі, однак відмовився це робити без адвоката;

- в період часу з 25.04.2022 по 10.08.2022 обвинувачений неодноразово перебував тривалі періоди в під`їзді будинку АДРЕСА_1 .

За клопотанням сторони захисту, в судовому засіданні місцевого суду були досліджені докази, які були відкриті учасникам в порядку ст.290 КПК України під час слухання кримінального провадження в суді.

На адвокатський запит надана відповідь з ПАТ «Волиньобленерго», з якої вбачається, що 16.02.2022 ОСОБА_7 звернулася з заявою про припинення постачання електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.10.2022 встановлено, що за ОСОБА_9 визнано право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Також судом першої інстанції досліджені докази сторони захисту, які були надані дізнавачу під час досудового розслідування, а саме: заяви ОСОБА_7 про проведення дій щодо повернення транспортного засобу та добровільна згода на огляд автомобіля; заява про отримання автомобіля; заява про припинення дій щодо повернення автомобіля; інформація про звернення потерпілої в правоохоронні органи.

Крім того до матеріалів кримінального провадження потерпіла добровільно надала для приєднання ряд документів. Відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить потерпілій ОСОБА_7 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.02.2022 підтверджується факт видачі обмежувального припису, яке 14.07.2022 постановою апеляційної інстанції залишене без змін.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03.05.2022 встановлено, що шлюб між потерпілою та обвинуваченим розірваний.

З копій матеріалів судової справи №161/2394/22 вбачається, що обвинуваченому та його представнику було відомо про звернення ОСОБА_7 до суду з заявою про видачу обмежувального припису, останні в судові засідання неодноразово не з`являлися з тих чи інших причин, а тому розгляд заяви відбувся 17.02.2022 за відсутності ОСОБА_9 та його представника. 17.02.2022 копія рішення була надіслана всім учасникам, 24.03.2022 представник ОСОБА_9 зверталася до суду з заявою про ознайомлення з матеріалами справи, а 27.05.2022 представником вже була подала апеляційна скарга.

На запити дізнавача в порядку ст.ст. 40, 93 КПК України витребувана та отримана інформація від Луцького РУП ГУНП у Волинській області та ОСББ «Конякіна, 17А» (відеозаписи на DVD-R дисках).

Наведені вище докази узгоджуються між собою щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, а тому в суду не було підстав ставити під сумнів їх належність, допустимість і достатність.

Зазначені докази в своїй сукупності та їх логічному поєднанні викривають обвинуваченого ОСОБА_9 та не викликають жодних вагань у доведеності його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України за критерієм «поза розумним сумнівом», і їх обґрунтовано взято судом до уваги при ухваленні судового рішення.

Зазначені докази у справі не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними обвинувачення ОСОБА_9 та мотивовано відхилив докази захисту, які суперечили встановленим обставинам події, зокрема, показання обвинуваченого, що він не володів інформацією щодо обмежувального припису, не перешкоджав потерпілій у користуванні квартирою, оскільки, на думку суду, вказані доводи є нічим іншим, як способом уникнення останнім кримінальної відповідальності.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого зазначає, що суд мав критично поставитися до показань потерпілої про зміну замків у вхідних дверях, оскільки таких дій обвинувачений не вчиняв та її ключ підходив до замка вхідних дверей, тобто ОСОБА_9 не перешкоджав ОСОБА_7 у користуванні майном. Колегія суддів вважає такі твердження безпідставними, оскільки виданий обмежувальний припис стосовно ОСОБА_9 був спрямований для забезпечення безпеки ОСОБА_7 та її дітей, зокрема, встановлював необхідність усунути перешкоди останній у користуванні майном, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Проте вказаний припис ОСОБА_9 виконаний не був, а факт володіння потерпілою ключами від вхідних дверей спірної квартири, як про це вказує в апеляційній скарзі захисник, не гарантувало їй можливість безперешкодно та безпечно потрапити в квартиру, тим паче користуватися нею.

З цих підстав не заслуговують на увагу судової колегії доводи захисника, що ОСОБА_9 не був присутній в спірній квартирі 07.08.2022, а там були присутні лише його брат та мама і двері були замкнені з середини, оскільки обвинувачений знав про візит потерпілої та спілкувався з працівником поліції телефоном, тому такі твердження не впливають та не спростовують висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення.

Твердження апелянта про те, що обвинувачений зрозумів протиправність своєї поведінки, висловив щирий жаль із приводу своїх дій та визнав негативні наслідки своєї поведінки та бажання їх виправити суд оцінює критично, оскільки будь-яких підтверджуючих даних про це, матеріали кримінального провадження не містять, а конкретні обставини справи не дають підстав прийти такого висновку. Не надано таких доказів стороною захисту і в суді апеляційної інстанції.

Обрана стратегія захисту спростована судом першої інстанції та, на думку апеляційного суду, є нічим іншим, як способом уникнення кримінальної відповідальності.

На переконання апеляційного суду зміст і спрямованість протиправного діяння ОСОБА_9 з врахуванням часу, місця, обстановки його вчинення, характеру дій обвинуваченого, а також доведену обізнаність із обмежувальним приписом утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, а саме в умисному невиконанні обмежувального припису.

Відтак, колегія суддів приходить висновку, що покликаючись на безпосередньо досліджені докази, суд першої інстанції, відповідно до ст. 94 КПК України, всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов правильного висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_17 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, в повній мірі виконав вимоги матеріального закону.

Відповідно до положень ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Посилання, наведені в апеляційній скарзі захисника про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, на думку суду апеляційної інстанції, не заслуговують на увагу.

Як вбачається з вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та дані про його особу, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя (колишнього подружжя), як обставину, яка обтяжує покарання.

Зі змісту ч.1 ст.69 КК України слідує, що призначення покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, може мати місце в разі встановлення судами наявності кількох (мінімум двох) пом`якшуючих обставин, які обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінально-караного діяння.

Посилання захисника про неврахування судом обставин визнання вини обвинуваченим, щирого каяття у вчиненому, добровільне відшкодування моральної шкоди потерпілій, перебування на утриманні ОСОБА_9 троє малолітніх дітей колегія суддів розцінює критично, оскільки ні в суді першої інстанції ні під час апеляційного перегляду не було визнано наведені обставини пом`якшуючими у даному кримінальному провадженні.

В той же час, на думку колегії суддів, вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, призначивши покарання в межах санкції статті ст. 390-1 КК України, а саме двох місяців арешту. Наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду кримінального провадження. При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу ОСОБА_9 , й призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи принцип індивідуалізації покарання, особу обвинуваченого, конкретні обставини кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства є вірними, а призначене покарання є співмірним скоєному, достатнім для виправлення винного та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Отже, доводи захисника про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості судом апеляційної інстанції відхилені.

Істотних порушень кримінального процесуального закону які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вирок є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а підстав для його зміни чи скасування з підстав, викладених у апеляційній скарзі не встановлено.

Доводи апеляційної скарги захисника про необхідність скасування вироку, в частині призначеного ОСОБА_9 покарання, звільнення його від кримінальної відповідальності та передачі його на поруки трудового колективу ТзОВ`Юмаркет 6», позбавлені підстав, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 47 КК України передбачено, що особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Виходячи із положень закону, закріплених у ст. 47 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 № 12, питання про звільнення від кримінальної відповідальності з передачею особи на поруки є правом, а не обов`язком суду, і є виправданим лише тоді, коли суд дійде висновку про те, що виправлення конкретної особи, яка вчинила злочин, є можливим без практичного застосування до неї, передбачених законом України про кримінальну відповідальність заходів примусу.

Відповідно до роз`яснень пункту 5 зазначеної постанови ВСУ звільнення від кримінальної відповідальності за ст.47 КК України можливе лише за клопотанням колективу підприємства, установи чи організації, членом якого є особа, про передачу її на поруки за умови, що вона вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості. Підставою для такого звільнення є щире розкаяння особи, яке свідчить про її бажання спокутувати провину перед колективом підприємства, установи чи організації та виправити свою поведінку.

Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту скоєння злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини в скоєному кримінальному правопорушенні, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатись у визнанні негативних наслідків кримінального правопорушення для потерпілої особи, намаганні відшкодувати завданні кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки скоєного. Факт щирого каяття особи у скоєнні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Фактичні обставини даного кримінального провадження та їх об`єктивна оцінка свідчать про те, що ОСОБА_9 згідно ст.12 КК України, вчинив кримінальний проступок, свою вину у вчиненому не визнав, не виявив щирого каяття, обставин які пом`якшують покарання не встановлено, а обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого визнано вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя (колишнього подружжя).

Посилання апеляційної скарги захисника обвинуваченого на необхідність звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, у зв`язку з передачею особи на поруки трудового колективу ТзОВ «Юмаркет 6», не можуть бути враховані, оскільки, як правильно зазначав суд першої інстанції, відсутність щирого каяття унеможливлює застосування щодо обвинуваченого звільнення від кримінальної відповідальності за ст.47 КК України, тому у задоволенні клопотання директора ТзОВ «Юмаркет 6» слід відмовити.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 376, 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2022 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

В задоволенні клопотання ТзОВ «Юмаркет» про передачу ОСОБА_9 на поруки відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий:

Судді: