ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 127/11588/21

провадження № 51-1543км23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000083, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2022 року та вирок Вінницького апеляційного суду від 6 лютого 2023 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки із застосуванням ч. 2 ст. 69 КК, без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

Покладено на ОСОБА_6 зобов`язання, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.

За вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 4 грудня 2020 року близько 16:50, керуючи технічно справним автомобілем марки КАМАЗ 53229 AБC-7DA, д.н.з. НОМЕР_1 , перед виїздом із другорядної дороги з боку смт Десна Вінницького району на автодорогу Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знаменка, не виконав вимог дорожнього знака 2.1 «Дати дорогу» і не переконавшись у власній безпеці та не надавши переваги у русі, виїхав на перехрестя нерівнозначних доріг, де допустив зіткнення власного автомобіля з технічно справним автомобілем марки «Volkswagen Transporter», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_7 , що рухався належною смугою зі сторони вул. Ватутіна головною дорогою.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпілий ОСОБА_7 отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді закритого компресійного перелому латерального виростка правої великогомілкової кістки.

За вищевикладених обставин водій ОСОБА_6 порушив вимоги пунктів 10.1, 16.11, дорожнього знака 2.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), де зазначено:

п. 10.1 - «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

п. 16.11 - «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху»;

Дорожній знак 2.1 «Дати дорогу» - «Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі, на яку він виїжджає...».

Порушення вимог пунктів 10.1, 16.11 ПДР водієм ОСОБА_6 ПЕРЕБУВАЮТЬ у причинному зв`язку з наслідками ДТП.

За вироком Вінницького апеляційного суду від 6 лютого 2023 року вирок місцевого суду в частині призначення покарання скасовано у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості.

Ухвалено в цій частині новий вирок, за яким призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК звільнено його від відбування основного покарання з випробуванням та іспитовим строком 1 рік 6 місяців і покладено на ОСОБА_6 обов`язки відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК. У решті вирок залишено без змін.

Короткий зміст вимог, наведених у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок апеляційного суду щодо нього, пом`якшити призначене покарання та вважати його засудженим за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки із застосуванням ч. 2 ст. 69 КК без позбавлення права керування транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

На обґрунтування своїх доводів засуджений посилається на те, що суд апеляційної інстанції:

- дійшов висновку, що вирок місцевого суду не відповідає вимогам закону за своєю м`якістю. При цьому апеляційний суд лише обмежився вказівкою, що призначене місцевим судом покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, тобто без позбавлення права керування транспортними засобами, не відповідатиме принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання, що, на його думку, є недостатнім;

- ототожнив обставини «наявність дітей» та «утримання і забезпечення дітей», «офіційне працевлаштування» і «тривалий час офіційного працевлаштування», які є відмінними за змістом;

- належним чином не взяв до уваги конкретних обставин кримінального провадження та ступеня тяжкості скоєного злочину, не навів в ухвалі переконливих мотивів для прийняття такого рішення і не вказав, як саме враховані ним обставини, та які дані про особу обвинуваченого є підставами для призначення більш суворого покарання;

- не зважив на наявність більше двох обставин, що пом`якшують основне покарання, та більше двох таких обставин стосовно додаткового покарання. Тому, на його переконання, суд мав достатньо підстав для застосування положень ч. 2 ст. 69 КК до додаткового покарання;

- не взяв до уваги усіх обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК належить до категорії нетяжких злочинів, даних про його особу, того, що він раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, працює, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні двох неповнолітніх дітей;

- неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність (статті 50, 69 КК), у результаті чого зробив висновки про відсутність достатніх підстав для пом`якшення покарання. Вважає, що висновки у вироку суду апеляційної інстанції суперечать правовій позиції, зазначеній упостановах Верховного Суду від 5 березня 2019 року(справа № 442/1290/18)та від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18).

Позиції учасників судового провадження

Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу не надійшло.

У судовому засіданні:

- прокурор вважала вирок апеляційного суду законним та обґрунтованим, просила залишити його без зміни.

Мотиви Суду

Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у межах касаційної скарги.

Висновки судів попередніх інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.

Відповідно до положень ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Відповідно до ст. 370 КПК таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_6 , зазначених вимог кримінального процесуального закону в цілому дотримався.

Як убачається з матеріалів провадження, під час призначення ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції врахував, що обвинувачений раніше не судимий, за місцем роботи зарекомендував себе як відповідальний, старанний, спокійний і дисциплінований працівник, за місцем проживання характеризувався позитивно, мав на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Місцевий суд не встановив обставин, що обтяжують покарання, та визнав обставинами, які відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, й те, що ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності.

З урахуванням вищезазначеного, а також ступеня тяжкості скоєного кримінального правопорушення, обставин справи, ставлення обвинуваченого до вчиненого, необережну форму вини, наявність постійного місця проживання та роботи, місцевий суд призначив засудженому покарання у виді обмеження волі на строк, визначений у межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК.

Крім того, суд першої інстанції, зважаючи на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який був офіційно працевлаштований, позитивно характеризувався за місцем роботи та проживання, мав на утриманні двох дітей, пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Вирішуючи питання про доцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання, місцевий суд послався на обставини справи в їх сукупності, у тому числі ті, що характеризують особу ОСОБА_6 , й інші обставини, які мають істотне значення, а саме на те, що відповідно до характеристики з місця роботи ОСОБА_6 офіційно працевлаштований у ТОВ «Компанія-Будінвест» з 14 лютого 2019 року на посаді водія автотранспортних засобів, за час трирічної роботи на підприємстві зарекомендував себе як відповідальний, старанний, спокійний та дисциплінований працівник.

Місцевий суд, пославшись також на те, що ОСОБА_6 має на утриманні двох дітей, яких забезпечує, саме працюючи водієм, дійшов думки про недоцільність застосування до обвинуваченого додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК, оскільки, на переконання цього суду, позбавлення права керування транспортними засобами позбавить обвинуваченого можливості заробляти кошти та поставить його сім`ю в скрутне матеріальне становище.

Переглядаючи вирок щодо ОСОБА_6 за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що місцевий суд безпідставно застосував до засудженого положення ч. 2 ст. 69 КК, внаслідок чого було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а тому задовольнив апеляційні скарги сторони обвинувачення, скасував вирок районного суду і постановив свій.

На обґрунтування такого висновку суд апеляційної інстанції вказав на те, що місцевий суд у своєму вироку не зазначив достатньо тих обставин справи або даних про особу винного, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що одні й ті самі обставини справи чи дані про особу винного не можуть бути одночасно враховані при застосуванні положень як ст. 69, так і ст. 75 КК, зазначивши, що аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа № 466/4884/15-к) та від 2 листопада 2021 року (справа № 136/1021/19).

Суд апеляційної інстанції не встановив достатніх обґрунтованих підстав для пом`якшення ОСОБА_6 призначеного покарання, з урахуванням чого дійшов висновку, що обране місцевим судом ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, тобто без позбавлення права керування транспортними засобами, не відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності та справедливості покарання і в цьому випадку є недостатнім, оскільки судом фактично не було враховано особу обвинуваченого, який вчинив кримінальне правопорушення в сфері безпеки дорожнього руху, за котре в обов`язковому порядку передбачено додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, відтак непризначення судом ОСОБА_6 додаткового покарання на підставі ст. 69 КК визнав таким, що не відповідає вимогам закону.

Суд погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з наступних підстав.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 69 КК встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 69 КК на підставах, передбачених у ч. 1 цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Системне тлумачення цієї норми кримінального закону свідчить про те, що підставами для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (зокрема, непризначення додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК як обов`язкове), є дві групи чинників, котрі характеризують як вчинений злочин, так і особу винного та мають враховуватися в їх сукупності, а саме:

- наявність кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину;

- дані, які певним чином характеризують особу винного.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, цим судом, серед іншого, встановлено, що:

- ОСОБА_6 вчинив ДТП, керуючи автомобілем марки КАМАЗ;

-внаслідок ДТП потерпілому ОСОБА_7 було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Також у вироку зазначено, що ОСОБА_6 у судовому засіданні суду першої інстанції вину свою визнав частково. При цьому суд першої інстанції визнав однією з обставин, що відповідно до ст. 66 КК, пом`якшує покарання ОСОБА_6 , активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, враховуючи визнання ним вини під час досудового розслідування.

Скасовуючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 у частині застосування положень ч. 2 ст. 69 КК, суд апеляційної інстанції зазначив, щоу кожному випадку застосування ст. 69 КК суд зобов`язаний у своєму рішенні вказати, які саме обставини справи або дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, при цьому зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Беручи до уваги вищенаведене та з огляду на положення ст. 69 КК, Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що місцевий суд у своєму вироку не зазначив достатніх обставин справи або даних про особу обвинуваченого, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину і впливають на пом`якшення покарання,а призначене місцевим судом ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ч. 2 ст. 69 КК не відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання, і в цьому випадку є недостатнім, оскільки судом фактично з огляду на зміст вироку, не було належним чином враховано дані про особу обвинуваченого.

Доводи касаційної скарги засудженого про те, що суд апеляційної інстанції не врахував усіх обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК належить до категорії нетяжких злочинів, даних про особу засудженого, котрий раніше не судимий, мав міцні соціальні зв`язки, працював, позитивно характеризувався за місцем проживання та роботи, мав на утриманні двох неповнолітніх дітей, є безпідставними, оскільки, як убачається з оскаржуваного вироку, всі ці обставини були враховані судом апеляційної інстанції при постановлені цього рішення.

Дані про особу ОСОБА_6 , на які він посилається у своїй касаційній скарзі як на підстави для непризначення йому додаткового покарання, також вже були враховані місцевим судом при звільненні його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК.

Будь-яких нових даних, які не були враховані судами попередніх інстанцій при призначені йому покарання та звільненні від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, засуджений у своїй касаційній скарзі не наводить.

Беручи до уваги вищевказане, Суд доходить висновку про відсутність підстав, які вказують на можливість призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, тому вимоги засудженого в цій частині задоволенню не підлягають.

Посилання в касаційній скарзі на те, що висновки суду апеляційної інстанції суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 5 березня 2019 року(справа № 442/1290/18) та від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18), є некоректними, оскільки призначення покарання, тому числі більш м`якого, ніж передбачено законом, є дискреційними повноваженнями суду та ґрунтується на принципі індивідуалізації покарання.

Зазначаючи у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції ототожнив обставини «наявність дітей» та «утримання і забезпечення дітей», «офіційне працевлаштування» та «тривалий час офіційного працевлаштування», які, на його думку, є відмінними за своїм змістом, засуджений не вказує, яким чином наведене впливає на законність ухваленого судом апеляційної інстанції вироку.

Отже, за встановлених судом обставин даних, які б указували на явну несправедливість покарання, призначеного засудженому ОСОБА_6 , та безпідставне скасування судом апеляційної інстанції вироку місцевого суду у частині незастосування додаткового покарання, не вбачається.

Тих істотних порушень КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено, а тому, на думку Суду, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог, зазначених у касаційній скарзі.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Вінницького апеляційного суду від 6 лютого 2023 року щодо нього - без зміни.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3