Справа № 624/328/22
провадження № 1-кп/624/36/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2023 року Кегичівський районний суд Харківської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Кегичівка, Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000271 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лозова, Харківської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не маючого, до затримання офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , до затримання фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не військовозобов`язаного, інвалідності не маючого, хронічними захворюваннями не страждаючого, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

з участю сторін кримінального провадження:

- обвинувачення: прокурора Кегичівського відділу Красноградської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5

- захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_6

в с т а н о в и в:

Так, судом встановлено, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Законом України № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (далі Закон) відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 85 Конституції України та ст. 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року, яким в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан.

Законом України від 15 березня 2022 № 2119-ІX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено 26 березня 2022 року на 30 діб.

Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено 25 квітня 2022 року на 30 діб.

Законом України від 22 травня 2022 року № 7389 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено на 90 діб, тобто з 24 лютого 2022 року по 30 травня 2022 року в Україні діяв правовий режим воєнного стану.

30 травня 2022 року близько 18 год 00 хв, ОСОБА_3 , перебуваючи поблизу домоволодіння ОСОБА_5 , яке розташоване за адресою АДРЕСА_3 , а саме проходячи повз зазначене подвір`я, маючи умисел на викрадення чужого майна, з метою особистого збагачення за рахунок інших осіб, умисно та протиправно, таємно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, переслідуючи корисливу мету наживи, в умовах воєнного стану, який відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», ОСОБА_3 заволодів велосипедом марки «Winner Vl42000986», який лежав на землі біля подвір`я потерпілого ОСОБА_5 , вартістю 3650 гривень, після чого поїхав у невідомому напрямку.

В подальшому дружина потерпілого ОСОБА_7 , дізнавшись від дочки про крадіжку велосипеда, поїхала на скутері на пошуки крадія. Повернула у бік смт. Кегичівки, та дізналась від ОСОБА_8 рух напрямку чоловіка на спортивному велосипеді. Проїхала зупинку за селом і помітила на велосипеді ОСОБА_3 та на відстані 1,9 км від місця крадіжки почала наздоганяти його та питати де він взяв велосипед, проте ОСОБА_3 на зауваження не звертав уваги та продовжив рух в бік смт Кегичівка, Красноградського району Харківської області.

В подальшому, під час руху по дорозі, на відстані 3,5 км від місця крадіжки, ОСОБА_3 зустрів потерпілий ОСОБА_5 та зупинив останнього, після чого викликав працівників поліції.

Таким чином ОСОБА_3 , скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, а саме крадіжка, вчинена в умовах воєнного стану.

Як зазначено в обвинувальному акті, органами досудового розслідування встановлено, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Законом України № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 85 Конституції України та ст. 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року, яким в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан.

Законом України від 15 березня 2022 № 2119-ІX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено 26 березня 2022 на 30 діб.

Законом України від 21 квітня 2022 № 2212-ІX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено 25 квітня 2022 на 30 діб.

Законом України від 22 травня 2022 року № 7389 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану продовжено на 90 діб, тобто з 24 лютого 2022 року по 30 травня 2022 року в Україні діяв правовий режим воєнного стану.

Встановлено, що 30 травня 2022 року близько 20 години 30 хвилин, ОСОБА_3 , перебуваючи поблизу домоволодіння ОСОБА_5 , яке розташоване за адресою АДРЕСА_3 , а саме проходячи повз зазначене подвір`я, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), з метою особистого збагачення за рахунок інших осіб, умисно та протиправно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, а також те, що його дії явні для ОСОБА_7 , бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, відкрито, переслідуючи корисливу мету наживи, в умовах воєнного стану, який відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», ОСОБА_3 заволодів велосипедом марки «Winner Vl42000986», який лежав на землі біля подвір`я потерпілого ОСОБА_5 , вартістю 3650 гривень, відповідно до судово-товарознавчої експертизи № 1308/22 від 31 травня 2022 року, після чого поїхав у невідомому напрямку.

В подальшому дружина потерпілого ОСОБА_7 побачила на вказаному вище велосипеді ОСОБА_3 та почала наздоганяти його та говорити, йому щоб той віддав їй велосипед, проте ОСОБА_3 , на зауваження не звертав уваги та продовжив реалізовувати свій злочинний умисел на відкрите заволодіння чужим майном (грабіж) рухаючись в бік смт Кегичівка, Красноградського району, Харківської області.

В подальшому, під час руху по дорозі ОСОБА_3 зустрів потерпілий ОСОБА_5 , та зупинив останнього, після чого викликав працівників поліції.

Констатовано, що ОСОБА_3 , скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, а саме грабіж, вчинений в умовах воєнного стану.

В судовому засіданні ОСОБА_3 зазначив, що не визнає свою винуватість у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 4 ст. 186 КК України, проте не заперечує того факту, що таємно викрав велосипед, який належить потерпілому, але умислу на викрадення велосипеда у нього не було, просто йому було необхідно терміново добратися до смт. Кегичівка, відстань до якого складає приблизно 15 км. Пояснив, що 30 травня 2022 року близько 18 год 00 хв, він, ідучи з с. Серго, де він працював на овочевій базі, опинився поблизу домоволодіння ОСОБА_5 , яке розташоване за адресою АДРЕСА_3 та помітив велосипед, який лежав на узбіччі. Зазначив, що під час вчинення крадіжки на вулиці він був сам, озирнувся по сторонам, нікого не бачив, велосипед лежав на узбіччі, сів на нього і поїхав по дорозі, а потім звернув ліворуч на іншу вулицю, доїхав до кінця села та виїхав на дорогу, яка веде до смт. Кегичівка, Красноградського району, Харківської області. З`їхавши на іншу вулицю він бачив людей, які стояли біля домоволодіння та розмовляли. Через деякий час його наздогнала якась жінка і спитала, де він взяв велосипед, на що він відповів «десь» і рухався далі в напрямку смт Кегичівка. Пізніше його зупинив якийсь чоловік, як потім було з`ясовано власник велосипеду. Уточнив, що свідок його не зупиняла, лише спитала де він взяв велосипед, а він при цьому рухався далі, не зупинявся. Також повідомив, що він не чув, щоб свідок повідомляла йому про те, що цей велосипед належить її доньці, а також не чув прохання про його повернення.

За вказаних обставин вважає, що органами досудового розслідування невірно кваліфіковані його дії по вказаному факту за ч. 4 ст. 186 КК України і такі дії підлягають перекваліфікації за ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки ним було вчинено таємне викрадення чужого майна.

Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненому ним злочині передбаченому ч. 4 ст. 185 КК України, його вина повністю та об`єктивно підтверджується зібраними та безпосередньо дослідженими в ході судового розгляду показаннями потерпілого та іншими доказами, зокрема:

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 пояснив, що 30 травня 2022 року він о 17-00 години повернувся додому з роботи, повечеряв, взяв мотоблок та приблизно о 17-30 годині поїхав в напрямку с. Землянки косити траву. Траву косив мотокосою, а тому не чув дзвінка телефону, а вже коли вимкнув косу, почув дзвінок, йому подзвонила дружина, це було біля 18-00 години та сказала, що у доньки викрали велосипед. Повідомила про те, що наздогнала чоловіка, який рухається на їхньому велосипеді в бік смт. Кегичівка, але не зупиняється, на що він запропонував і надалі за ним їхати, а сам виїхав на зустріч. Коли приїхав на місце, впевнився, що велосипед належить йому, потім сам зупинив обвинуваченого. Після цього дружина поїхала додому, оскільки діти залишилися самі вдома, а він викликав працівників поліції та чекав поки вони не приїдуть.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомила про те, що є дружиною потерпілого, в травні 2022 року, більш точної дати не пам`ятає, вона була вдома, готувала вечерю, старша донька попросилася вийти за двір покататися на велосипеді, проти чого вона не заперечувала. Потім вона покликала свою старшу доньку, щоб з`ясувати де молодша дитина, вона прибігла додому, а потім хвилини через 2-3 прибігла та сказала, що на її велосипеді хтось поїхав. Вона спочатку сприйняла ці слова доньки за жарт, а потім вийшла на вулицю та помітила, що велосипед відсутній. Вона повернулася у кухню, вимкнула те, що готувала, взяла скутер, сіла і поїхала шукати велосипед доньки. Повернула у бік смт. Кегичівки, нікого не бачила, а як раз стояла ОСОБА_8 , вона у неї запитала, чи не бачила когось на спортивному велосипеді, вона відповіла, що так бачила і показала напрямок руху. Вона поїхала по тій дорозі, проїхала зупинку за селом і помітила чоловіка на велосипеді, вона під`їхала ближче, щоб роздивитись чи це їх велосипед, потім трошки обігнала, зупинилася та запитала у чоловіка де він взяв велосипед, він відповів «десь», і поїхав далі. Потім вона сказала, щоб він відав велосипед, оскільки він належить її доньці, але він не відреагував. Потім вона пригрозила, що викличе поліцію, якщо він не поверне велосипед. Після чого вона почала телефонувати чоловіку, який був у полі, косив траву на мотоблоці, він перший раз не взяв трубку, а потім коли взяв слухавку, вона повідомила, що незнайомий їй чоловік їде в його сторону на велосипеді доньки. Чоловік сказав їхати за ним, щоб він нікуди не втік, а він буде їхати назустріч. Потім приїхав чоловік та зупинив обвинуваченого. Після того, як чоловік зупинив крадія, вона повернулася додому, оскільки дома залишились діти. З моменту коли донька повідомила, що немає велосипеда і до того моменту коли наздогнала обвинуваченого пройшло мабуть хвилин десять та проїхала приблизно 1 км. Повідомила, що ця подія трапилася до 18-00 години, оскільки вона завжди готує вечерю в один і той же час, так як потім необхідно займатися господарством, а в 18-30 вже повернулася додому.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 вказала, що в неї є будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , В той вечір, точної дати вона не пам`ятає, вона знаходилась біля свого домоволодіння та спілкувалася з кумою та боковим зором побачила, що на спортивному велосипеді проїхав якийсь чоловік повз її двору. Через декілька хвилин на скутері проїхала ОСОБА_7 , потім вона повернулась, зупинилась та запитала напрямок куди поїхав чоловік. Зазначила, що це було приблизно після 17-00 години. ОСОБА_7 напевно під`їхала десь через 5-10 хвилин, більш точного часу повідомити не має можливості. Вказала, що відстань від її будинку та до будинку потерпілого складає приблизно 1 км.

В судовому засіданні малолітня свідок ОСОБА_9 , допитана за участю законного представника ОСОБА_7 та педагога ОСОБА_10 , вказала, що точної дати вчинення кримінального правопорушення не пам`ятає. Зазначила, що ввечері її покликала мати додому щоб запитати де її молодша сестра. Вона прийшла додому, а потім вийшла з двору та побачила, як на її велосипеді їде якийсь чоловік, бачила його в спину. Вона відразу сказала мамі, яка сіла на скутер і поїхала за ним. Дана подія відбулася приблизно о 18-00 годині, мама відразу після того як дізналася про те, що велосипед відсутній, поїхала шукати чоловіка.

В ході судового розгляду суд дав наступну оцінку матеріалам, що були представлені стороною обвинувачення у якості доказів винуватості особи.

Так, із витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000271 (т. 1, а.с. 123) вбачається, що 30.05.2022, о 23 год. 43 хв. були внесені відомості за правовою кваліфікацією ч. 4 ст. 186 КК України, на підставі звернення гр. ОСОБА_5 на лінію «102». З короткого викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення вбачається, що 30.05.2022 поблизу його подвір`я, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , невідомий чоловік відкрито викрав його велосипед марки «Winner».

30.05.2022, інспектором з РПП СПД № 1 ВП № 1 Красноградського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_11 було прийнято усну заяву потерпілого про вчинене кримінальне правопорушення, що зафіксовано у протоколі прийняття такої заяви (т. 1, а.с. 124-125). Із змісту такої вбачається, що потерпілий просить прийняти міри до невідомої йому особи, яка близько 18 год. 00 хв., 30.05.2022, за адресою с. Мажарка, Красноградського району, Харківської області, вул. Першотравнева вчинила крадіжку його велосипеда марки «Winner». Тобто в день вчинення відносно потерпілого кримінального правопорушення, ОСОБА_5 не вказував про відкрите заволодіння обвинуваченим його майном, натомість повідомляв про те, що була вчинена крадіжка його велосипеда невідомою особою.

З протоколу огляду місця події від 05 червня 2021 року (з фототаблицями) вбачається, що об`єктом огляду є територія місцевості, що розташована поблизу домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 , на оглянутій території підтверджено місце викрадення майна.

Протоколом огляду місця події від 30 травня 2022 року (з фототаблицями), встановлено, що на автодорозі, на виїзді з с. Мажарка, Красноградського району, Харківської області на узбіччі виявлено велосипед марки «Winnеr», синьо-зеленого кольору у справному стані, який під час огляду було вилучено.

Протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 30 травня 2022 року о 23 год 15 хв, а саме ОСОБА_3 , як такого, який безпосередньо затриманий після вчинення злочину в с. Мажарка Красноградського району Харківської області.

Постановою від 31 травня 2022 року велосипед «Winnеr V42000986» синьо-зеленого кольору визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні та повернуто його власнику ОСОБА_5 на зберігання, розписка потерпілого від 30 травня 2022 року щодо цього (т. 1, а.с. 150-151).

Висновком експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи №1308/22 від 31 травня 2022 року встановлено, що ринкова вартість велосипеду марки «Winntr» станом на 30 травня 2022 року становить 3650 грн, вартість витрат на залучення експерта (виконаних робіт) 180 грн. (т. 1, а.с. 156-160).

Протоколом проведення слідчого експерименту (з фототаблицями) від 01 червня 2022 року встановлено, що у присутності двох понятих, ОСОБА_3 розповів, що «30 травня 2022 року близько 15 год покинув роботу та направився до смт. Кегичівка. Коли дійшов до с. Мажарка, це було близько 18 год, та проходив по одній із вулиць, неподалік одного домоволодіння біля дороги, побачив спортивний велосипед, що лежав на землі, вирішив його викрасти. Озирнувся по сторонам, нікого не було, підійшов до велосипеду, взяв його та поїхав на ньому. Проїхав близько 500 м, після чого до нього під`їхала якась жінка, вона була на скутері, та спитала звідки він взяв велосипед, нічого не відповівши ОСОБА_3 поїхав далі. Жінка зупинилась, а він поїхав далі. На виїзді із села його зупинив незнайомий чоловік та сказав, що це його велосипед, після чого він викликав поліцію» (т. 1, а.с. 179-182).

Протоколом проведення слідчого експерименту від 12.05.2023 з долученим до нього відеозаписом, який проводився на підставі ухвали Кегичівського районного суду Харківської області від 08.05.2023 для встановлення скільки часу пройшло з моменту викрадення обвинуваченим майна ОСОБА_5 та відстань від місця вчинення злочину, а саме біля подвір`я, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , до зупинення неправомірних дій ОСОБА_3 свідком ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_5 . Під час перегляду відеофайлу, який був досліджений в суді, встановлено, що він проводився за участю обвинуваченого, його захисника, потерпілого та свідка ОСОБА_7 .. В ході проведення слідчого експерименту встановлено, що з моменту викрадення обвинуваченим ОСОБА_3 велосипедом і до того моменту, коли його наздогнала свідок ОСОБА_7 пройшло 14 хвилин і за цей час він подолав відстань 1,9 км, потім не зупиняючись обвинувачений ОСОБА_3 проїхав ще 1,6 км за 15 хвилин, де його зупинив потерпілий ОСОБА_5 та викликав працівників поліції. Тобто загальний час з моменту заволодіння велосипедом ОСОБА_3 та до його зупинення потерпілим складає 35 хвилин з подоланням відстані у 3,5 км.

Крім того, у судовому засіданні досліджено: копія паспорта обвинуваченого, з підтвердженням його анкетних даних, довідки про те, що він не перебуває на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах, не перебуває на обліку і в центрі пробації, відповідно до довідки про судимості ОСОБА_3 є таким, що не засуджений.

Відповідно до ухвали Красноградського районного суду від 01 червня 2022 року до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів. Ухвалами Кегичівського районного суду Харківської області запобіжний захід неодноразово продовжувався, останній раз ухвалою суду від 22.06.2023 до 20.08.2023 включно.

Захисником обвинуваченого заявлено клопотання про перекваліфікацію дій ОСОБА_3 з грабежу на крадіжку, скільки його дії були спрямовані на таємне викрадення чужого майна і після вчинення злочину він вже мав реальну можливість розпорядитися велосипедом. Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомила, що не бачила, хто саме викрав велосипед. Виявивши його відсутність, одразу сіла на скутер, поїхала по вулиці, і вже свідок ОСОБА_12 вказала їй напрямок руху, куди поїхав чоловік на спортивному велосипеді. ОСОБА_7 наздогнала ОСОБА_3 вже за межами села. Обвинувачений наголошує на тому, що він не знав про те, що жінка яка запитувала у нього де він взяв велосипед, є власницею цього велосипеда і повернути велосипед не вимагала, тільки спитала, де він його взяв. Тобто вважає, що покази свідка ОСОБА_7 суперечать показам обвинуваченого, та не підтверджені жодними іншими доказами. Так, її підзахисний, проїхав від домоволодіння потерпілого ОСОБА_5 значну відстань, вже виїхав за село, за автобусну зупинку, а отже безперечно мав реальну можливість розпорядитися майном. Тому вважає, що є необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_3 , оскільки скоєне ним діяння потрібно кваліфікувати, як крадіжку, вчинену в умовах воєнного стану.

Оцінюючи здобуті у справі та безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі, зокрема ними встановлюється подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень та інші обставини які підлягають доказування відповідно до ст. 91 КПК України та становлять предмет доказування. Вказані докази передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством. При цьому досліджені докази є узгодженими між собою та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають, а їх сукупність та взаємозв`язок є достатнім для прийняття відповідного процесуального рішення.

Разом з тим органом досудового розслідування дії ОСОБА_3 по відношенню до потерпілого ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), в умовах воєнного стану.

Однак така кримінально правова кваліфікація вчиненого ОСОБА_3 діяння не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки досліджені судом докази свідчать про те, що умисел ОСОБА_3 був скерований на таємний характер викрадення чужого майна.

Стороною обвинувачення не надано суду достовірних даних про те, що дії обвинуваченого, які носили таємний характер, були викриті, про що точно знав останній, і з метою утримання викраденого втік з місця події, як і не надано достовірних доказів умислу обвинуваченого на відкрите викрадення чужого майна.

Фактично покази свідка ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_5 , співпадають з показами обвинуваченого: свідок ОСОБА_9 виявивши зникнення велосипеду, який вона залишила на узбіччі без догляду, вийшла на вулицю, побачила чоловіка зі спини, який спокійно їхав на велосипеді, а свідок ОСОБА_7 побачила ОСОБА_3 , коли той їхав на велосипеді, через значний проміжок часу, а саме через 14 хвилин та значну відстань у 1,9 км, підозрюючи, що це саме він вкрав велосипед, наздогнала, та спросила де він його взяв, на що він відповів десь. Твердження свідка ОСОБА_7 про те, що вона повідомляла обвинуваченому, що даний велосипед належить її доньці, а також вимагала його повернення в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження іншими належними та допустимими доказами. Потім ще через 15 хвилин та подолання обвинуваченим відстані у 1,6 км, потерпілий його затримав. При чому ОСОБА_3 не намагався втікати, був застигнутий зненацька, бо впевнився, що вкрав велосипед та не був ніким помічений та викритий.

Інших об`єктивних даних, які б підтверджувала висунуте органами досудового розслідування обвинувачення суду не представлено.

Вказані обставини призводять до наявності сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення за ч. 4 ст. 186 КК України.

Такі обставини ставляться під сумнів і протоколом проведення слідчого експерименту та відео фіксація відповідної процесуальної дії, в ході проведення якого свідок ОСОБА_7 та потерпілий пояснили та показали, за яких обставин був затриманий ОСОБА_3 .

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводи свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року N 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип "in dubio proreo", згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах "Ірландія проти Сполученого Королівства", "Яременко проти України", "Нечипорук і Йонкало проти України", "Кобець проти України").

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

В межах повноважень суду щодо перекваліфікації злочину окреслених нормою ч. 3 ст. 337 КПК України згідно якої зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинувачено, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочини, суд вважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_3 з ч. 4 ст. 186 КК України, (відкрите викрадення чужого майна (грабіж), в умовах воєнного стану) на ч. 4 ст. 185 КК України (таємне викрадення чужого майна (крадіжка), в умовах воєнного стану).

Змінюючи кримінально-правову кваліфікацію дій обвинуваченого суд враховує, що чинний КК України визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна.

Натомість грабіж відповідно до ст. 186 цього Кодексу - це відкрите викрадення чужого майна. Тобто ці склади злочинів відрізняються за способом їх вчинення.

Крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення.

Грабіж як і крадіжка вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном. Якщо особа, яка протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування, залежно від характеру насильства чи погрози, як грабіж чи розбій.

Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні).

Грабіж матиме місце і в тому випадку, коли викрадення розпочалося таємно, але в процесі вчинення злочину переросло у відкрите і це усвідомлюється винним (наприклад, при вчиненні крадіжки з`явився охоронець, але винний ігнорує це і, схопивши викрадене, втікає).

Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї.

Так, обвинувачений в судовому засіданні наголосив, що під час викрадення ним велосипеда нікого не було, він озирався по сторонам. Ці його дії не спростовані. Лише малолітня свідок ОСОБА_9 вказала, що побачила як на її велосипеді їде якийсь чоловік, бачила його в спину.

ОСОБА_3 проїхав певну ділянку дороги, за село, за зупинку, подолав значну відстань від місця вчинення крадіжки, а саме 3,5 км, що підтверджується протоколом проведення слідчого експерименту від 12.05.2023, а отже мав реальну можливість розпорядитися майном (пересісти в інший транспортний засіб з викраденим майном, сховати його), оскільки деякий час був сам на сам. А вже потім його наздогнала свідок ОСОБА_7 , яка спочатку дізнавалась у іншого свідка ОСОБА_8 напрямок руху чоловіка на спортивному велосипеді. І вона запитала лише де він взяв велосипед, а той продовжував рух. Потерпілий приїхав ще пізніше і навряд чи міг усвідомити характер винних дій обвинуваченого, оскільки про подію дізнався від дружини, яка йому зателефонувала, і зупинив ОСОБА_3 вже після того, як впевнився, що велосипед належить дійсно йому.

Отже, спрямованості умислу на відкрите викрадення майна не було, іншого не доведено, чи усвідомлював потерпілий характер вчинених винною особою дій достеменно сказати не можна, оскільки потерпілого на місці вчинення злочину не було, повернення викраденого майна відбулося вже після значного проміжку часу та відстані від місця події, треті особи (свідок, дружина потерпілого) на повернення велосипеда не наполягали.

А тому, досліджені судом докази свідчать про те, що умисел ОСОБА_3 був скерований на таємний характер викрадення чужого майна, оскільки він був впевнений, що вчинив крадіжку непомітно для потерпілого та інших осіб, був впевнений, що уникнув відповідальності від`їхавши на значну відстань від будинку, де викрав велосипед. Стороною обвинувачення не надано суду достовірних даних про те, що дії обвинуваченого, які носили таємний характер, були викриті, про що знав та усвідомлював останній.

Звернуто увагу на те, що дії потерпілого ОСОБА_5 взагалі не визначені в обвинуваченні, а саме його формулюванні.

Інших доказів, які б вказували на підтвердження винуватості обвинуваченого не встановлено.

Оцінюючи здобуті у справі та безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі, зокрема ними встановлюється подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та інші обставини які підлягають доказування відповідно до ст. 91 КПК України та становлять предмет доказування. Вказані докази передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством. При цьому досліджені докази є узгодженими між собою та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають, а їх сукупність та взаємозв`язок є достатнім для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З огляду на викладене та враховуючи обставини вчинення суспільно небезпечного винного діяння ОСОБА_3 , а саме, способу вилучення майна, відношення засудженого до вчиненого - спрямованості умислу та інші докази, досліджені під час судового розгляду і оцінені судом відповідно до вимог ст.94 КПК з точки зору належності, достовірності, допустимості та відповідно достатності, суд дійшов висновку щодо необхідності перекваліфікації дій ОСОБА_3 з ч. 4 ст. 186 КК України на ч. 4 ст. 185 КК України, з огляду на встановлені цим судом фактичні обставини справи.

Зокрема, як встановлено в судовому засіданні доказів того, що ОСОБА_3 розумів, що він викритий у вчиненні крадіжки, а тому з метою утримання викраденого з місця події втік, не надано. Свідчення свідка ОСОБА_7 щодо повідомлення про власника майна не доводяться іншими матеріалами справи.

Таким чином твердження сторони обвинувачення про те, що таємні дії ОСОБА_3 переросли у відкрите викрадення чужого майна не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і на встановлених судом фактичних обставинах справи.

З наведених вище підстав дії обвинуваченого підлягають перекваліфікації на ч. 4 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинена в умовах воєнного стану.

Він є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення (злочину), і підлягає покаранню.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Крім того слід звернути увагу на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання суд, згідно з вимогами статей 65, 68 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, за ч. 4 ст. 185 КК України, який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Судом також враховані дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, має місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , але фактичне місце проживання у нього відсутнє, не перебуває на обліках у лікарів нарколога чи психіатра, офіційно працевлаштованим не був, хронічними захворюваннями не страждає, інвалідом не є, не військовозобов`язаний, не одружений.

Встановлюючи обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.

Враховуючи роз`яснення зазначені у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», з яких слідує, що наведений у ч. 1 ст. 66 КК України перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним та такими можуть визнаватися і інші обставини.

Згідно з ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують і інші обставини не зазначені в ч. 1 ст. 66 КК України.

Таким чином, суд визнає, що обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 є щире каяття.

При цьому суд звертає увагу на те, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_3 під час судового розгляду свідчить про наявність щирого каяття, оскільки він фактично повністю визнав свою винуватість у скоєному. Заперечення ОСОБА_3 на пред`явлене обвинувачення за ч. 4 ст. 186 КК України суд розцінює як спосіб реалізації гарантованого йому ч. 2 ст. 63 Конституції України права на захист, а не спробою уникнення відповідальності за скоєне.

Так, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Таким чином основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім, що узгоджується з правовою позицією викладеної у постанові Верховного Суду від 22.12.2020 (справа № 552/517/19, провадження № 51-1760км20).

Таким чином, суд визнає обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , щире каяття.

Крім цього, незважаючи на той факт, що викрадене майно, а саме велосипед був повернутий потерпілому, суд не враховує дану обставину, як добровільне відшкодування шкоди завданої внаслідок вчинення злочину, оскільки майно було повернуто після того як були внесені відомості в ЄРДР, тобто після втручання правоохоронних органів.

Відповідно до вимог ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 не встановлено.

Із врахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, особи обвинуваченого, обставин, що обтяжує та пом`якшує покарання, обставин скоєння кримінального правопорушення та відношення до скоєного, суд дійшов висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливо лише в ізоляції від суспільства і призначає покарання ОСОБА_3 в межах санкцій ч. 4 ст. 185 КК України, яке сприятиме його виправленню, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.

Оскільки суд призначає покарання у виді позбавлення волі та для забезпечення кримінального провадження щодо виконання вироку, відповідно до вимог ч. 4 ст. 374 КПК України, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. При застосуванні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 04 червня 2015 року (остаточне 04 вересня 2015 року) у справі «Руслан Яковенко проти України», в якому суд зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити та національне законодавство України чітко передбачає, що суд, який постановляє вирок, повинен вирішити, який запобіжний захід застосовуватиметься до засудженого до набрання вироком законної сили (п. 46, п. 62).

В ході досудового розслідування до ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з 30.05.2022. Суд вважає за необхідне зарахувати у строк відбуття покарання ОСОБА_3 строк попереднього ув`язнення, починаючи з 30.05.2022 за ч. 5 ст. 72 КК України із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвалюючи вирок, суд відповідно до ст. 368 КПК України зобов`язаний вирішити питання щодо того, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся. Арешт не накладався.

Процесуальні витрати по справі підлягають стягненню з обвинуваченого.

Питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

Визнати ОСОБА_3 винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та піддати його покаранню у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Зарахувати у строк відбування покарання ОСОБА_3 строк попереднього ув`язнення за ч. 5 ст. 72 КК України із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, починаючи з дня його фактичного затримання, а саме з 30.05.2022 до набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_3 продовжити до набрання вироком законної сили, але не більше двох місяців, тобто до 16 жовтня 2023 року.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судово-товарознавчої експертизи №1308/22 від 31 травня 2022 року в сумі 180 (сто вісімдесят) грн 00 коп.

Речовий доказ, а саме велосипед торгової марки «Winner V142000986», який було викрадено у потерпілого ОСОБА_5 та переданий останньому на відповідальне зберігання відповідно до зберігальної розписки, після набрання вироком законної сили, залишити в розпорядженні потерпілого ОСОБА_5 .

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, для особи, яка перебуває під вартою з моменту вручення їй копії вироку, шляхом подачі апеляції через Кегичівський районний суд Харківської області.

Вирок відповідно до ст. 532 КПК України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_1