ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року

м. Київ

справа № 295/8281/21

провадження № 51-192км23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2022 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 7 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000101, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Самтредія Грузія, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком районного суду дії ОСОБА_7 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 119 КК та призначено йому покарання за вказаною частиною статті у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Напідставі статей 75, 76 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього певні обов`язки. За ч. 1 ст. 263 КК ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано.

Згідно з вироком суду, 15 березня 2021 року приблизно о 12:30, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 ), між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , котрий тримав у руках вогнепальну зброю-обріз двоствольної гладкоствольної мисливської рушниці («ИжБ-46», 16 калібру) виник конфлікт, під час якого ОСОБА_9 намагався відібрати у ОСОБА_7 вказану зброю, внаслідок чого відбувся постріл, який влучив у стіну.

Продовжуючи свої дії ОСОБА_7 , не передбачаючи настання смерті ОСОБА_9 , хоча повинен був і міг передбачити, діючи з більшою обачністю, під час штовханини, переміщування на певній відстані між собою, з метою кожного перетягнути рушницю у свій бік, здійснив постріл в напрямку сина, який влучив в ділянку розташування життєво-важливих органів останнього, спричинивши йому тяжких тілесних ушкоджень, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті, а також рани на кисті лівої руки, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_9 настала від вогнепального поранення грудної клітки, яке ускладнилося гострою крововтратою.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що в невстановлений в ході досудового розслідування день, час та місці, без передбаченого законом дозволу, незаконно придбав нестандартну вогнепальну зброю - обріз двоствольної гладкоствольної мисливської рушниці моделі

«ИжБ-46», 16 калібру, яку незаконно носив та зберігав за місцем свого проживання, до 15 березня 2021 року, коли її було вилучено в ході проведення огляду місця події.

Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги засудженого та прокурора, а вирок суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На думку прокурора, судом першої інстанції безпідставно перекваліфіковано дії засудженого з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 119 КК, оскільки досліджені докази свідчать про те, що дії ОСОБА_7 спрямовані були на умисне вбивство потерпілого, а також безпідставно виправдано останнього за ч. 1 ст. 263 КК. У зв`язку з чим ОСОБА_7 було призначено покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі винного. Про вказані порушення прокурор зазначав в апеляційній скарзі, однак вони залишились поза увагою суду апеляційної інстанції, тому його рішення не відповідає вимогам ст. 419 КПК і також підлягає скасуванню.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора, засуджений ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_10 просять залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор частково підтримав касаційну скаргу, просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Засуджений та його захисник заперечували проти задоволення цієї скарги.

Мотиви Суду

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді касаційних скарг суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Зі змісту касаційної скарги убачається, що прокурор оспорює перекваліфікацію дій засудженого, вважає, що суд неправильно застосував закону України про кримінальну відповідальність, однак на думку Суду вказані доводи є безпідставними з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення в умисному вбивстві ОСОБА_9 .

Разом із тим, під час постановлення вироку судом було встановлено фактичні обставини кримінального провадження, які підтверджені доказами, наданими стороною обвинувачення, та дії ОСОБА_7 перекваліфіковані з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 119 КК.

При цьому зі змісту судового рішення вбачається, що суд надав аналіз дослідженим доказам та належним чином обґрунтував своє судове рішення.

Так, відповідно до ст. 115 КК передбачено кримінальну відповідальність за вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Згідно зі ст. 24 КК наявність вини у формі непрямого умислу, передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання. На відміну від цього злочину вбивство через необережність (ст. 119 КК), як і умисне вбивство за суб`єктивною стороною, проявляється в необережній форми вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості (ст.25 КК). Зокрема, необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

Розмежування умисного вбивства і вбивства, вчиненого через необережність, здійснюється за суб`єктивною стороною цього злочину, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК, є належним чином умотивованими та підтверджуються дослідженими в ході судового розгляду доказами, яким було надано належну правову оцінку.

Зокрема, такі висновки суд зробив на підставі аналізу показань самого засудженого ОСОБА_7 , котрий у суді винуватість не визнав та пояснив, що він зброю ніколи не придбавав, в квартирі у нього зброї ніколи не було. В день події він побачив обріз, хотів запитати у сина про нього, однак передумав і вирішив сховати зброю у своїй кімнаті. Взявши зброю в праву руку, пішов до своєї кімнати і в цей час його наздогнав син, який вимагав віддати обріз. Він всіляко ухилявся від спроб сина забрати обріз, опустивши руку нижче, а син нахилився, схопив за зброю однією рукою і намагався відібрати, а другою рукою, в якій тримав пінцет, яким зачепив спусковий гачок та відбувся постріл, куля потрапила в стіну. Він продовжив утримувати обріз, а син намагався відібрати, при цьому обухом обрізу вдарив його в груди і в цей час відбувся постріл. Від удару він впав на диван, випустивши обріз з рук і побачив рану в грудях сина. Підхопивши сина, разом впали на коліна, намагався привести сина до тями, кричав. Після чого, вставши схопив обріз, забіг до кімнати сина, де був ОСОБА_11 , у якого запитував чий це обріз, однак останнього не міг розбудити, а тому кинув обріз на підлогу, вийшов з кімнати та одразу зателефонував до швидкої, повідомивши про вогнепальне поранення. Вважав подію нещасним випадком, причин вбивати сина у нього не було.

Потерпіла ОСОБА_10 у суді пояснила, що загиблий є її сином, а засуджений - чоловіком. З ними вона проживає окремо, однак часто їх відвідує. Син і чоловік мають окремі кімнати, які замикались на ключ. Ніколи зброї в квартирі вона не бачила. Незадовго до смерті син запив, оскільки посварився з дружиною. Під час запоїв син став агресивним, запальним, але чоловік знаходив важелі уникнути сварок, оскільки за характером є спокійною людиною. Аналогічні показання надала у суді свідок ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_13 підтвердила, що в день події до магазину, де вона працює, заходили ОСОБА_9 з чоловіком та купували спиртні напої, вони були в стані алкогольного сп`яніння, вели себе неадекватно, ображали, у зв`язку з цим викликали поліцію. В подальшому вона впізнала на фото чоловіка, з яким був потерпілий. Також їй відомо, що потерпілий міг ображати батьків, забирав у матері пенсію. Свідок ОСОБА_14 у суді пояснив, що 14 березня 2021 року святкував свій день народження, а близько 23:45 прийшов до ОСОБА_9 . Вони вдвох вживали алкогольні напої, а його батько в цей час був у своїй кімнаті. Наступного дня його розбудили працівники поліції приблизно об 11:00, потерпілий лежав на спині в іншій кімнаті, з раною в грудях. Зазначив, що ні сварки, ні пострілів не чув, оскільки спав. Пояснив, що потерпілий міг спровокувати бійку, останній розповідав йому, що не пускав батька до дому, навіть пропонував вигнати батька, це було в інший день, коли вони в квартирі розпивали спиртне. Зазначив, що потерпілий будучи п`яним ставав неадекватним, міг лізти в бійку. Йому відомо, що батько давав ОСОБА_9 гроші, оскільки останній не працював.

Судом першої інстанції також було досліджено: протокол огляду місця події від 15 березня 2021 року, відповідно до якого в приміщенні квартири було виявлено труп потерпілого з вогнепальним пораненням грудної клітки та кисті лівої руки, виявлено сліди крові на предметах в кімнаті, а в іншій кімнаті обріз мисливської рушниці із видаленими маркуваннями в якому виявлено дві стріляні гільзи 16 калібру. Здійснено змиви з обрізу, а також змиви крові. На столі в кімнаті виявлено пляшки з-під горілки, на стіні ліворуч два отвори округлої форми, в яких знаходяться предмети з металу; протокол огляду трупа, яким встановлено, що на тілі ОСОБА_9 наявні нашарування РБК, рани, при розтині виявлено інородні тіла сірого металу сферичної форми, крововилив; протокол затримання особи, відповідно до якого під час затримання ОСОБА_7 вилучено речі з нашаруванням РБК; висновки експертиз, згідно з якими у ОСОБА_7 тілесні ушкодження не виявлено, а на вилучених у останнього речах під час затримання, виявлено кров людини, яка може походити від потерпілого. На лицевій поверхні кофти виявлено продукти пострілу нітроцелюлозного (бездимного) пороху, на штанах нашарування РБК, які утворені внаслідок розбризкування; висновки експерта щодо виявлення продуктів пострілу пороху на каналах ствола обрізу, а також на змивах з правої руки ОСОБА_7 . Також судом досліджено інші докази, наявні в матеріалах справи.

Зокрема, згідно з висновком експерта від 13 березня 2021 року на трупі потерпілого виявлено: рану на передній поверхні грудної клітки дещо вліво від серединної лінії, яка продовжується рановим каналом з ушкодженням 3, 4, 5 ребер зліва, серцевої сорочки стінки лівого шлуночка, лівого головного бронху, лівої легеневої вени, легеневої тканини, верхньої частки лівої легені, пристінкової та легеневої плеври, а також м`яких тканин по ходу ранового каналу; крововилив в м`які тканини спини та дві вихідні рани. Даний комплекс ушкоджень утворився одномоментно від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, які мали значну кінетичною енергією (пробивна дія) та додаткових факторів пострілу, внаслідок одиночного, дробового, вогнепального поранення, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критеріями небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті; рану на кисті лівої руки, яка утворилася від дії тупого твердого предмету, що діяли із значною силою тангенційно (по дотичній), має ознаки легких тілесних ушкоджень, утворилася незадовго до настання смерті. Враховуючи характер (яскраво-червоне, жолобоподібне дно) та локалізацію (кисть руки) рани, можна вважати, що вона є продовженням ранового каналу на грудній клітці, за умови розміщення кисті таким чином, щоб їх вісі співпали. Враховуючи те, що на рані передньої поверхні грудної клітки є мінус тканина, її стінки яскраво-червоні, дані медико-криміналістичної експертизи - вхідним вогнепальне та утворилось в результаті вогнепального пострілу, в підшкірно-жировій клітковині передньої поверхні грудної клітки виявлено пластиковий контейнер вважає, що рана на передній поверхні грудної клітки є вхідним вогнепальним пораненням. Рановий канал проходить спереду назад, дещо справа на ліво (спереду на 2, 5 см від серединної, ззаду на 7 см від серединної) та дещо знизу вгору (спереду на 138 см від підошвової поверхні стоп, ззаду на відстані 142 см від підошвової поверхні стоп). Смерть ОСОБА_9 настала від вогнепального поранення грудної клітки, яке ускладнилося гострою крововтратою.

Судом було досліджено висновок експерта від 25 березня 2021 року, відповідно до якого обріз мисливської рушниці 16 калібру з видаленими маркуваннями, вилучений на місці події, є нестандартною вогнепальною зброєю-обрізом двоствольної гладкоствольної мисливської рушниці моделі «ИжБ-46», 16-го калібру, серія та номер екземпляру якої « НОМЕР_1 ». Зброя придатна до проведення пострілів на ураження цілі рушничними патронами 16 калібру.

З наданого для дослідження обрізу з ввімкнутим запобіжником - неможливо провести постріли без натискання на спускові гачки, а з вимкнутим запобіжником, можливо провести постріл без натискання на спусковий гачок з лівого ствола, по причині не точної підгонки при виробництві та зношеності деталей ударного механізму лівого замка, а саме недостатнім зачепом бойового взводу курка та зуба шептала. Два патрони, стріляні гільзи від яких надані для дослідження були відстріляні з наданого для дослідження обрізу двоствольної мисливської гладкоствольної рушниці моделі «ИжБ-46», 16 калібру, серія та номер екземпляру якої « НОМЕР_1 »: один патрон з правого ствола (стріляна гільза з осередками окислення металу), а другий патрон з лівого ствола обрізу.

Експерт ОСОБА_15 будучи допитаним у суді пояснив, що шляхом проведення експериментів, встановлено, що з лівого ствола, з вимкнутим запобіжником, можливо здійснити постріл без натискання на спусковий гачок. При проведенні експертизи було виявлено, що ударний механізм, який знаходиться з лівого ствола, розташований в лівій замкнутій точці, має дефекти, та знос від частого використання. Застосовано декілька дій при експерименті і постріл відбувся тільки після ударів молотком по окремих частинах обрізу, тобто має бути значна сила прикладання.

Експерт зазначив, що постріл можливо було здійснити шляхом натискання на спусковий гачок пінцетом, а також можливий постріл без натискання на спусковий гачок за обставин, які зазначає ОСОБА_7 , а саме удари, із значним прикладанням сили, обухом об грудну клітку людини.

Відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи від 14 червня 2021 року, у ОСОБА_7 (15 березня 2021 о 22:00) будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено, хоча під час слідчого експерименту він вказує, що ОСОБА_9 ударив його прикладом обрізу в ділянку грудної клітки із значною силою (він відчув біль). Також слід відмітити, що зразу після удару пролунав постріл, а отже повинна була бути віддача (удар прикладом) в грудну клітку. При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_9 виявлено комплекс ушкоджень, який утворився одномоментно від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, які мали значну кінетичною енергією (пробивна дія) та додаткових факторів пострілу, внаслідок одиночного, дробового, вогнепального поранення.

Дані ушкодження могли утворитися в термін та за обставин на які вказує ОСОБА_7 під час слідчого експерименту за його участю, а саме під час другого пострілу із обрізу мисливської рушниці «в цей час відбувався постріл, який потрапив в грудну клітку синові». Рану на кисті лівої руки, яка утворилася від дії тупого твердого предмету, що діяли із значною силою тангенційно (по дотичній) та враховуючи характер рани (яскраво-червоне, жолобоподібне дно, краї не співставляються - «мінус тканина»), можна вважати, що вона утворилася внаслідок вогнепального поранення. Під час слідчого експерименту ОСОБА_7 вказує на те, що під час першого пострілу ОСОБА_9 пінцетом, який тримав в лівій руці пробував нанести йому удар по його правій руці, якою він тримав обріз. При цьому ствол знаходився справа від тіла ОСОБА_9 , що виключає можливість утворення даної рани під час першого пострілу. Під час слідчого експерименту ОСОБА_7 вказує на те, що під час другого пострілу ОСОБА_16 правою рукою тримав на стволі, а ліву руку поклав на колодку чи біля неї, що виключає можливість утворення даної рани під час другого пострілу. Тобто під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_7 вказує такі обставини, при яких рана на лівій руці ОСОБА_9 не могла утворитися.

У суді під час роз`яснення висновку експерт ОСОБА_17 пояснив, що рана на руці загиблого, за обставин, на які вказував засуджений під час слідчого експерименту, не могла утворитися. Зазначена рана є продовженням ранового каналу на грудній клітці. Зазначив, що сам особисто оглядав засудженого, останній жодних скарг не висловлював і жодного тілесного ушкодження у нього виявлено не було. Крім того, зазначив, що від удару прикладом, а потім після пострілу мала бути віддача, тобто не одиничний, у зв`язку з чим відбувається набряк м`яких тканин, потім почервоніння та синюшність. Первинна стадія - може тривати від трьох до шести годин. Якщо грудна клітка близько прилягає до кістки, відбувається стискання м`яких тканин, в такому випаду має бути набряк, якого не можливо не побачити.

Згідно висновку експерта від 16 червня 2021 року, виявлені у трупа ОСОБА_9 ушкодження утворилися від дії снаряду, що був випущений при одному пострілі з наданої на експертизу вогнепальної зброї. На футболці постраждалого виявлено наскрізне пошкодження, яке розташовується на передній поверхні виробу у верхній частині, дещо зліва. За своєю характеристикою дане пошкодження являється вхідним вогнепальним та утворилося в результаті одноразового пострілу з вогнепальної зброї внаслідок компактної дії снаряду. Пошкодження на футболці співпадає з ушкодженням на грудній клітці ОСОБА_9 . Враховуючи результати проведених експериментальних пострілів з наданої на експертизу вогнепальної зброї, можна стверджувати, що постріл був здійснений в межах, що не перевищувала 1,5 м від дульного зрізу зброї до мішені. Снаряд випущений при пострілі входив в грудну клітку спереду назад, дещо справа наліво та знизу вгору по відношенню до вертикальної та горизонтальної площини тіла. В момент здійснення пострілу, потерпілий був повернутий до дульного зрізу зброї передньою поверхньою грудної клітки, незалежно від того, в якому положенні тіла він знаходився.

Під час роз`яснення висновку експертизи експерт ОСОБА_18 пояснив, що під час розрахунку відстані з якої був здійснений постріл, враховувалися пошкодження на одежі, на тілі загиблого. Так, під час проведення експертизи було встановлено відсутність кіптяви на шкірі та її окрас, а саме шкіра мала яскраво-червоний колір, у зв`язку з чим проводилися дослідження впритул та на відстані 1 м, 1,5 та 2 м, під час якого встановлено, що постріл був здійснений в межах, що не перевищувала 1,5 м, а не впритул.

Таким чином суд дійшов висновку, що досліджені в судовому засіданні докази спростовують твердження обвинуваченого про те, що другий постріл відбувся від удару обухом об грудну клітку останнього. При цьому, суд врахував, що самопостріл міг відбутися лише внаслідок прикладання значної сили, про що зазначено у висновку експертизи та під час роз`яснення експертом. Крім того, незважаючи на індивідуальні фізіологічні особливості шкіри людини, від такої значної сили прикладання мали б бути залишені сліди на шкірі, а під час обстеження засудженого жодних тілесних ушкоджень у нього не виявлено. Експерт ОСОБА_17 показав, що особисто оглядав засудженого, останній жодних скарг не висловлював та тілесні ушкодження під час огляду не було виявлено.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_9 вини у формі необережності, зокрема у вигляді злочинної недбалості, з тих мотивів, що засуджений повинен був і міг передбачити наслідки, а також, що таке недбале поводження з вогнепальною зброєю (штовханина, її перетягування в напрямку загиблого) може призвести до отримання потерпілим тілесного ушкодження, та як наслідок цього настання смерті ОСОБА_9 .

Суд погоджується з такою позицією місцевого суду, оскільки вона узгоджується з усталеною судовою практикою, узагальненою, в тому числі в постановах Верховного Суду (справи № 506/28/17, №442/66/16), та зазначає, що у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність і кваліфікувати відповідно за ст. 119 КК.

За таких обставин, доводи в касаційній скарзі прокурора про те, що судом неправильно кваліфіковано дії засудженого за ч. 1 ст. 119 КК, є неспроможними.

Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в межах, установлених ст. 404 КПК, дав належну оцінку викладеним в апеляційній скаргзі сторони обвинувачення доводам, в тому числі і тим, на які прокурор посилається при касаційному розгляді та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Зокрема, спростовуючи доводи в апеляційній скарзі прокурора щодо необґрунтованої перекваліфікації дій засудженого, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні вбивства з необережності підтверджується дослідженими у суді доказами, а також показаннями самого засудженого про те, що постріл з обрізу рушниці в потерпілого ОСОБА_9 відбувся під час суперечки при намаганні обидвох відібрати обріз один у одного, а також тим, що одразу після події, засуджений одразу ж викликав швидку допомогу.

Відтак, враховуючи показання засудженого, висновки експертиз, роз`яснення експертів та поведінку ОСОБА_7 після злочину, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність в діях засудженого умислу на вчинення умисного вбивства, оскільки останній не усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння та не передбачав його суспільно небезпечних наслідків, проте в його діях наявна вина у формі необережності, зокрема у вигляді злочинної недбалості, з мотивів, що він повинен був і міг передбачити, що недбале поводження зі зброєю може призвести до негативних наслідків.

Судом перевірялись твердження прокурора про неодноразову зміну показань ОСОБА_7 щодо обставин події злочину. Апеляційний суд зазначив, що вони належним чином перевірялись під час розгляду кримінального провадження та ним надано належну оцінку, зокрема суд першої інстанції критично оцінив такі показання, зазначивши, що вони надані засудженим з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Також предметом перегляду апеляційного суду були доводи прокурора про те, що судом першої інстанції у вироку не викладені показання експерта ОСОБА_18 про мінімальну відстань між дулом обрізу рушниці і потерпілим в один метр, що вплинуло на законність рішення.

Так, апеляційний суд у своєму рішенні вказав, що згідно звукозапису судового засідання експерт ОСОБА_18 пояснив, що мінімальної відстані, як такої, і не буде, оскільки на футболці потерпілого було встановлено певний розмір ушкодження, яке утворено внаслідок влучання снаряду. Ці дані порівнювались з експериментальними тканинами, при тестових пострілах, на 1 м була замала область розсіювання, а на 2 м була завелика тому було зроблено висновок про те, що мінімальна відстань не перевищує 1,5 м. Для об`єктивності встановлення найменшої відстані потрібні були б такі самі патрони, вистріли б мали проводити від 1 до 1,5 м у діапазонах по 10 см, щонайменше по три вистріли, у такому випадку можливо було би зменшити діапазон пострілу між 1 м та 1,5 м, проте таке питання перед експертами не ставилось, однак мінімальна відстань в 1 м виключається.

Доводи прокурора про те, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог кримінального процесуального закону, оскільки повторно не дослідив окремих письмових доказів, які, на його думку, неправильно були оцінені судом першої інстанції, є неспроможними.

Згідно із ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Оскільки відповідних обставин не було встановлено судом апеляційної інстанції, то й підстав для задоволення клопотання про повторне дослідження цих доказів у суду не було.

В оскарженому судовому рішенні наведені підстави з яких апеляційну скаргу прокурора визнано необґрунтованою, а твердження сторони обвинувачення про зворотнє не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду. Таким чином апеляційний суд не порушив норм, визначених ст. 23, ч. 3 ст. 404 КПК.

На думку колегії суддів, вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК, відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, а зміст ухвали апеляційного суду - положенням ст. 419 цього Кодексу.

Що стосується доводів прокурора про безпідставне виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК, то суд вважає їх необґрунтованими, виходячи з нижченаведеного.

Так, згідно з вимогами ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, визначених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 зазначеного Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та у визначених цим же Кодексом випадках на потерпілого. Частиною 3 ст. 62 КУ встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, має оцінити кожний доказ із точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність забраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як убачається з ч. 1 ст. 373 цього ж Кодексу, суд ухвалює виправдувальний вирок, який повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Матеріали справи свідчать, що місцевий суд, повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, і дійшов правильного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК та зазначив на яких саме підставах він дійшов такого висновку

Так, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, проаналізував показання ОСОБА_7 , котрий винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що зброю ніколи не придбавав, не зберігав, звідки в квартирі з`явилась зброя йому не відомо.

Також судом було досліджено надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 докази, зокрема: висновки експертиз, протокол огляду місця події, витяг з ЄРДР.

Відповідно до протоколу огляду місця події, в кімнаті, де проживав потерпілий, яка зачинялась на замок, знайдено чотири мисливські патрони і один патрон в металевому контейнері, які є патронами для виявленого під час огляду обрізу. Згідно висновку експертизи, на обрізі виявлено генетичні ознаки у змиві із внутрішньої поверхні цівки, змиві цівки, змиві із прапорця для перелому стволів, які збігаються з генетичними ознаками зразка крові потерпілого ОСОБА_9 .

Допитаний у суді експерт ОСОБА_18 пояснив, що внутрішня поверхня цівки знаходиться під стволом і потрапити до неї можливо лише розібравши зброю. Таким чином, потрапляння генетичних ознак в цю частину зброї неможливо не розібравши зброї.

Відтак, суд дійшов висновку, що зазначені обставини, а саме наявність патронів в кімнаті ОСОБА_9 , його генетичні ознаки на внутрішній частині зброї, підтверджують те, що зброя могла належати потерпілому та не доводять той факт, що зброя належала засудженому ОСОБА_7 .

Враховуючи наведене, суд зазначив, що стороною обвинувачення не було зібрано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 придбав, зберігав та носив вогнепальну зброю, а тому суд дійшов висновку, що висунуте останньому обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, не знайшло свого підтвердження у суді.

Таким чином, ретельно дослідивши та проаналізувавши докази, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК.

Доводи прокурора про безпідставне виправдання ОСОБА_7 були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином розглянув їх і визнав неспроможними. Колегія суддів вважає, що апеляційний суд належним чином умотивував свої висновки, з якими вона погоджується.

Що стосується доводів прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то слід зазначити наступне.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, що наділяють суд правом вибору між альтернативами, кожна з яких є законною, як однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є нетяжким, дані про особу винного, котрий раніше не судимий, характеризується виключно позитивно, є потерпілим від ЧАЕС 1 категорії, інвалід 3 групи, є особою похилого віку, як і його дружина, котра потребує сторонньої допомоги, відсутність обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

На підставі цих даних, а також зваживши на думку потерпілої, котра жодних претензій до засудженого не мала, районний суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, та дійшов обґрунтованого висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання із застосуванням ст. 75 КК, з чим погоджується й Верховний Суд.

Таким чином колегія суддів касаційного суду вважає, що з урахуванням усіх обставин кримінального провадження в сукупності, рішення суду про призначення покарання ОСОБА_7 із застосуванням ст. 75 КК є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Богунського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2022 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 7 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3