Справа № 461/1308/23
Провадження № 1-кп/461/371/23
УХВАЛА

31.07.2023 року Галицький районний суд міста Львова

в складі: головуючої судді ОСОБА_1

секретарі судового засідання ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

та захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження № 0000019 від 25.01.20223 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України, -

в с т а н о в и в:

в судовому засіданні адвокат ОСОБА_5 заявила клопотання про визнання очевидно недопустимими доказами, докази у кримінальному провадженні, які на її думку, не стосуються предмету доказування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 по ч.1 ст.111 КК України, зокрема, протокол огляду ноутбуку, мобільних телефонів обвинуваченої ОСОБА_4 з огляду на порушення встановленого порядку їх отримання та порушення загальних положень про втручання у приватне спілкування, тощо.

Адвокат ОСОБА_6 та обвинувачена ОСОБА_4 підтримали клопотання.

Прокурор ОСОБА_3 клопотання вважає необгрунтованим, його доводи надуманими.

Суд вважає, що клопотання задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.ст.84-86 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів . Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припипнення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочато.

Зі змісту норми ч. 1 ст. 86 КПК України вбачається, що критерієм загальної недопустимості доказу, тобто доказу, який може бути визнаний недопустимим у нарадчій кімнаті, є порушення порядку його отримання. Що стосується очевидної недопустимості, в процесуальному законі не визначено жодного переліку підстав, коли докази є очевидно недопустимими, а лише визначено, що в разі встановлення очевидної недопустимості доказу, він визнається судом недопустимим.

Відтак, визнання доказів недопустимими та припинення їх дослідження на стадії судового розгляду можливе виключно в разі наявності критерію очевидності, а враховуючи загальне визначення допустимості доказів, то очевидність повинна полягати саме в порушенні порядку, встановленого КПК України, або у невідповідності його нормам.

Враховуючи те, що процесуальний закон не визначає чіткого переліку підстав для визнання доказу очевидно недопустимим, то єдиним критерієм, яким суд повинен керуватися при визнанні чи невизнанні доказу недопустимим на стадії судового розгляду, є критерій очевидності недопустимості, який полягає у відсутності сумніву в тому, що було порушено КПК України, і таке порушення може бути встановлено судом відразу під час огляду доказу та не потребує проведення додаткових дій, зокрема дослідження всіх доказів.

Протокол огляду ноутбуку, мобільних телефонів обвинуваченої ОСОБА_4 відповідають вимогам КПК.

Відповідно до ст.264 КПК України не потребує дозволу слідчого судді здобуття відомостей з електронних інформаційних систем або її частини, доступ до яких не обмежується її власником, володільцем або утримувачем або непов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Як пояснила суду обвинувачена ОСОБА_4 , під час проведення обшуку в її квартирі, комп`ютер був включений і вона не заперечувала, щоб слідчий переглянув інформацію, яка містилась на ньому, оскільки не вважала, що така її якимсь чином компроментує чи є доказом дерджавної зради, відтак вона добровільно надала ноутбук та мобільні телефони працівникам правоохоронного органу.

Суд вважає, що в доводах сторони захисту відсутні критерії очевидності, а враховуючи загальні правила допустимості доказів, що очевидність повинна полягати саме в порушенні порядку, встановленого КПК або у невідповідності його нормам, клопотання задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відтак, всі надані сторонами докази під час судового розгляду будуть належно оцінені на предмет їх належності і допустимості в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Керуючись ст.ст. 84-86,89 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні клопотання сторони захисту про визнання очевидної недопустимості доказів - відмовити.

Ухвала остаточна, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя ОСОБА_1