У Х В А Л А

про обрання запобіжного заходу тримання під вартою

03 липня 2023 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 та народних депутів України: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , розглянувши у відкритому судовому засіданніклопотання виконувача обов`язків Генерального прокурора ОСОБА_13 про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваногоОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обраного народним депутатом України до Верховної Ради України ІХ скликання, в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000676 від 21.04.2023,-

в с т а н о в и в:

До Личаківського районного суду м.Львова надійшло клопотання виконувача обов`язків Генерального прокурора ОСОБА_13 , про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0000676 від 21.04.2023 (далі - кримінальне провадження), досудове розслідування в якому здійснюється, зокрема, за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,в якому прокурор просить обрати відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (далі - клопотання).

Клопотання мотивовано тим, що: 1) ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненому у особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України; 2) злочин, передбачений ч. 4 ст. 190 КК України,є тяжким злочином, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна; 3) наявні ризики, які свідчать про можливе вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених пунктами 1-4 частини 1 статті 177 КПК, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду. Наявність вказаного ризику підтверджується тим, що особа, в силу своєї займаної посади, виходячи з положень, передбачених ст. 29 Закону України «Про статус народного депутата України» щодо звільнення народного депутата України від призову на військову службу або збори. Так, відповідно до змісту зазначеної статті народний депутат на строк виконання своїх повноважень звільняється від призову на військову або альтернативну (невійськову) службу, а також від призову на навчальні (або перевірні) та спеціальні збори.

Маючи таке виключення із загальних положень, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», усвідомлюючи тяжкість злочину та невідворотність покарання за його вчинення, підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування чи суду та має реальні можливості покинути територію України з цією метою, включаючи варіант поза межами пропуску через державний кордон України, а також переховуватись на території України, в тому числі на непідконтрольній території України, вважаючи обставини воєнного стану, проведення активних бойових дій ЗСУ проти армії російської федерації, а також відсутності, у зв`язку із цим, відповідної можливості певними правоохоронними та контролюючими органами здійснювати покладені на них Законом функції.

Про факти виїзду за кордон і перебування там, ОСОБА_5 неодноразово зазначав в ході розмов з потерпілим.

Знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Вказаний ризик підтверджується тим, що підозрюваний, маючи статус адвоката та будучи головою підкомітету з питань діяльності органів правопорядку Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності, обізнаний у юридичних документах, процедурі їх створення, зміни, спотворення та/або знищення, у зв`язку із цим, користуючись своїми професійними знаннями та досвідом, у тому числі адвокатської практики, може використати їх на свою користь.

Незаконно впливати на потерпілого, свідків, у цьому кримінальному провадженні. Зазначений ризик підтверджується тим, що у ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження проводилися у тому числі негласні слідчі (розшукові) дії, у ході яких підозрюваний неодноразово висловлював потерпілому інформацію про свої дружні, приятельські та корупційні зв`язки у різних інстанціях, у тому числі з числа правоохоронних органів, що може свідчити про те, що особа, користуючись своїми позаслужбовими зв`язками, може використати такі як важіль впливу на учасників кримінального провадження, з метою викривлення їх показань та ухилення від кримінальної відповідальності.

Також, є підстави вважати, що підозрюваний в подальшому може як у спосіб погроз, підкупу, психологічного впливу, так і в інший спосіб незаконно впливати на осіб, які будуть допитані в якості свідків у кримінальному проваджені, у тому числі на ОСОБА_14 , який безпосередньо повідомив правоохоронні органи про вчинення ОСОБА_5 особливо тяжкого кримінального правопорушення та брав участь у викритті його протиправної діяльності, а також на інших осіб, які задокументовані в ході проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється. Зазначені ризики випливають із попередніх доводів, у тому числі щодо статусу особи як адвоката та підкріплюються статусом підозрюваного як народного депутата України. Попри перебування особи в якості народного депутата України, будучи представником Українського народу і уповноваженим ним, вступив у позаслужбові стосунки із представником іноземної держави крізь призму дій, спрямованих на заволодіння чужими коштами у протиправний спосіб, свідомо допускаючи, що є по своїй суті публічною особою. Дана обставина додатково може свідчити про цілком явну можливість перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким чином, у тому числі прямим впливом на правоохоронні органи.

Ураховуючи викладене, тяжкість та специфіку кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, дані про особу підозрюваного, його майновий стан, з метою забезпечення виконання процесуальних обов`язків та запобігання наведеним у клопотанні ризикам, до нього прокурор просить застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою

У судовому засіданні прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_15 доводи клопотання підтримав, просив задовольнити клопотання в повному обсязі.

В судовому засіданні захисник та підозрюваний заперечували проти доводів клопотання та просили відмовити у його задоволенні. Послалися на те, що ОСОБА_5 не набув статусу підозрюваного; пред`явлена підозра є необґрунтованою; вчиняється політичний тиск на народного депутата України; відсутні фактичні підстави для застосування запобіжного заходу: відсутні ризики, заявлені стороною обвинувачення; підлягає аналізу питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання про обрання запобіжного заходу, додані до нього матеріали, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, дійшов до наступного висновку.

Встановлено, що Центральним апаратом Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування, а прокурорами Офісу Генерального прокурора - процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, зокрема, за підозрою народного депутата України ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України. У відповідності до положень ст. 131 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження, які застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно ч.ч. 1-2 статті 196 КПК України в ухвалі про застосування запобіжного заходу суд зазначає відомості про:

1) кримінальне правопорушення (його суть і правову кваліфікацію із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність), у якому обвинувачується особа;

2) обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК;

3) обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК;

4) посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини;

5) запобіжний захід, який застосовується

В ухвалі про застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, зазначаються конкретні обов`язки, передбачені частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу, що покладаються на підозрюваного, обвинуваченого, та у випадках, встановлених цим Кодексом, строк, на який їх покладено.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (частина 1 статті 194 КПК).

ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а саме у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненому у особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Зі змісту клопотання та доданих до нього матеріалів вбачається, що в ході досудового розслідування встановлено наступні обставини, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обраний народним депутатом України до Верховної Ради України ІХ скликання на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року у загальнодержавному багатомандатному виборчому окрузі та набув повноважень народного депутата України 29 серпня 2019 року, тобто у день складання присяги на вірність Україні перед Верховною Радою України.

Крім того, ОСОБА_5 являється адвокатом, згідно свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, виданого Київською міською КДКА від 16.09.1999 № 1377, діяльність якого зупинена.

Так, у червні-липні 2021 року, точний час та дата не встановлені, потерпілий ОСОБА_16 ( ОСОБА_17 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі за текстом - потерпілий), який є громадянином Федеративної Республіки Німеччина, познайомився через свого брата ОСОБА_18 із ОСОБА_5 , після чого у них виникли товариські відносини.

У ході підтримання товариських відносин між ОСОБА_5 та потерпілим, 14.05.2023, у період часу з 16 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв, точний час у ході досудового розслідування не встановлено, відбулася зустріч між ними у ресторані «Idillio», що знаходиться за адресою: м. Київ, Дніпровський узвіз, 1, у ході якої відбулася розмова про отримання потерпілим статусу біженця на території України.

Будучи народним депутатом України, представником Українського народу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, у ОСОБА_5 виник злочинний умисел на заволодіння шляхом обману чужим майном грошовими коштами потерпілого у особливо великих розмірах.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння зазначеним вище майном, ОСОБА_5 з`ясувавши у потерпілого деталі справи, не маючи на те законних повноважень, та пообіцяв потерпілому допомогти у отриманні ним статусу біженця на території України.

З цією метою, у ході подальших телефонних усних та письмових розмов, а також особистих зустрічей, які відбулися 15.05.2023, 19.05.2023, 29.05.2023, 30.05.2023, 31.05.2023 між ОСОБА_16 та ОСОБА_5 , потерпілий повідомив ОСОБА_5 про факт відмови органами Державної міграційної служби України (далі за текстом - ДМС) у видачі потерпілому статусу біженця на території України.

При цьому, ОСОБА_5 , виходячи за межі повноважень, наданих йому як народному депутату України, Конституцією та законами України, усвідомлюючи неможливість надання допомоги потерпілому у вирішенні його питання щодо отримання статусу біженця на території України в законний спосіб, достовірно знаючи про необізнаність потерпілого з вимогами чинного законодавства, користуючись як народний депутат України авторитетом у потерпілого, свідомо вчинив дії, спрямовані на введення його в оману, надав гарантії потерпілому у позитивному вирішенні питання щодо отримання ним вказаного статусу у незаконний спосіб.

У ході зазначених розмов та зустрічей ОСОБА_5 , усвідомлюючи неправомірність своїх дій, запропонував потерпілому надати усі наявні у нього документи, необхідні для подальшого подання до ДМС та подальшої організації процедури отримання статусу біженця потерпілим.

01.06.2023 близько 16 год. 40 хв., відбулася чергова зустріч між потерпілим та ОСОБА_5 у ресторані «SHO», за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 18, під час якої ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, запропонував потерпілому декілька варіантів вирішення в незаконний спосіб питання щодо отримання потерпілим статусу біженця в Україні, а саме сприяння ОСОБА_5 у скасуванні рішення ДМС у судовому порядку про відмову у отриманні ним статусу біженця на території України, тим самим зобов`язати органи ДМС у видачі статусу біженця потерпілому.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння шляхом обману чужим майном грошовими коштами потерпілого у особливо великих розмірах, ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, користуючись тим, що потерпілий не є громадянином України та не обізнаний з вимогами чинного законодавства України, в незаконний спосіб висловив пропозицію потерпілому надати йому грошові кошти у сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США.

У ході подальших розмов між ОСОБА_5 та ОСОБА_19 , останній погодився на запропонований незаконний спосіб отримання ним статусу біженця на території України.

17.06.2023 о 23 годині 17 хвилин під час чергової зустрічі, яка відбулася між потерпілим ОСОБА_19 та ОСОБА_5 за місцем проживання останнього за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння шляхом обману чужим майном грошовими коштами потерпілого у особливо великих розмірах, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом обману, користуючись тим, що потерпілий не є громадянином України та не обізнаний з вимогами чинного законодавства України, в незаконний спосіб отримав від потерпілого ОСОБА_20 частину обумовленої суми грошових коштів у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на 17.06.2023 становить 732 000 (сімсот тридцять дві тисячі) гривень за вирішення питання щодо отримання потерпілим статусу біженця на території України у судовому порядку.

26.06.2023, під час зустрічі ОСОБА_5 із потерпілим ОСОБА_19 , яка відбулася близько 14 год. 12 хв. за адресою: м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 23, ОСОБА_5 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заволодіння чужим майном грошовими коштами потерпілого, шляхом обману, користуючись необізнаністю останнього у чинному законодавстві України, надаючи більшої вагомості своїм незаконним діям щодо потерпілого, повідомив останньому, що у вказаному судовому процесі має приймати участь прокурор, який також може подати апеляцію на відповідне судове рішення з цього приводу.

Разом з тим, вимогами чинного законодавства України не передбачено участь прокурора у вказаній категорії справ, про що ОСОБА_5 достовірно відомо.

В подальшому під час чергової зустрічі, яка відбулася між потерпілим ОСОБА_19 та ОСОБА_5 , останній доводячи свій злочинний умисел до кінця, спрямований на заволодіння шляхом обману чужим майном грошовими коштами потерпілого у особливо великих розмірах, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом обману, користуючись тим, що потерпілий не є громадянином України та не обізнаний з вимогами чинного законодавства України, в незаконний спосіб отримав від потерпілого ОСОБА_20 іншу частину обумовленої суми грошових коштів у сумі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України на момент вчинення злочину становить 1 098 000 (один мільйон дев`яносто вісім тисяч) гривень, за вирішення питання щодо отримання потерпілим статусу біженця на території України у судовому порядку.

Пропонуючи такий алгоритм отримання у судовому порядку статусу біженця потерпілому, ОСОБА_5 свідомо вчинив усі дії, які вважав за необхідне для доведення свого злочинного умислу до кінця, спрямованого на обман потерпілого з метою заволодіння чужим майном грошовими коштами останнього у сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 1 830 000 (один мільйон вісімсот тридцять тисяч) гривень, та є особливо великим розміром.

Таким чином, ОСОБА_5 підозрюється у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненому у особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Щодо набуття ОСОБА_5 статусу підозрюваного у Кримінальному провадженні.

Правила, які визначають хто у кримінальному провадженні є підозрюваним, закріплені у ст. 42 КПК.

Частиною 1 статті 42 КПК України встановлено, що підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу,повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Отже, у відповідності до вимог кримінального процесуального закону підозрюваним є (1) особа, якій у порядку, передбаченому ст. ст. 276-279 цього Кодексу,повідомлено про підозру, (2) особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або (3) особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень (ч. 1 ст. 42 КПК).

Тобто вищевказана процесуальна норма визначає три рівнозначні випадки за відповідності ситуації особи хоча б одному з яких вона вважається такою, що є підозрюваною у кримінальному провадженні.

Окрім цього особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначається главою 37 КПК України. Так відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.481 КПК України письмове повідомлення про підозру здійснюється: 1) адвокату, депутату місцевої ради, депутату Верховної Ради Автономної Республіки Крим, сільському, селищному, міському голові - Генеральним прокурором, його заступником, керівником обласної прокуратури в межах його повноважень; 2) народному депутату України, кандидату у Президенти України, Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Голові або іншому члену Рахункової палати, прокурору Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, Директору або іншому працівнику Національного антикорупційного бюро України, заступникам Генерального прокурора, Голові Національного агентства з питань запобігання корупції, його заступнику - Генеральним прокурором (виконувачем обов`язків Генерального прокурора) або заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Статтею 278 КПК України передбачено порядок вручення письмового повідомлення про підозру - письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень (ч. 1 ст. 278 КПК України).

Частиною 1 статті 111 КПК України передбачено, що повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію.

Отже, з огляду на наведені положення закону, стаття 278 КПК України покладає на слідчого/прокурора обов`язок вручити підозрюваному в кримінальному провадження письмове повідомлення про підозру в день його складення слідчим/прокурором, однак, якщо це неможливо зробити, повідомлення про підозру вручається у спосіб, передбачений КПК України.

Стороною обвинувачення не порушено визначений КПК України порядок вручення повідомлення про підозру ОСОБА_5 . Враховуючи, що повідомлення про підозру, як процесуальний документ, складено та підписано з дотриманням норм кримінального процесуального законодавства і стороною обвинувачення вжито заходів для його вручення підозрюваному ОСОБА_5 у спосіб, передбачений КПК України,що підтверджується доказами, наданими стороною обвинувачення та дослідженими слідчим суддею, за такого, стороною обвинувачення доведено, що ОСОБА_5 набув статусу підозрюваного у Кримінальному провадженні.

Вищезазначені обставини обумовлюють наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення на думку сторони обвинувачення, з чим слідчий суддя погоджується, відхиляючи доводи сторони захисту.

Згідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок.

Наявність обґрунтованою підозри є умовою законності застосування запобіжного заходу.

Згідно з доводами, викладеними у клопотанні, та документами, наданими на підтвердження цих доводів, обґрунтованість підозри щодо вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується сукупністю зібраних доказів, зокрема, копіями наступних документів: рапортом про виявлення кримінального правопорушення; заявою про вчинення кримінального правопорушення; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_14 від 24.04.2023; інформацією від оперативних підрозділів за фактом вчинення злочину народним депутатом України ОСОБА_5 від 05.06.2023; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_14 від 06.06.2023; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_14 від 20.06.2023; протоколом огляду та вручення грошових коштів від 15.06.2023; протоколами за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій; іншими матеріалами кримінального провадження, які у своїй сукупності підтверджують обґрунтованість підозри.

Враховуючи вищезазначені загальні підходи до обґрунтованості підозри, а також встановлені згідно з матеріалами судового провадження факти, слідчий суддя вважає, що наявна інформація, яка може переконати об`єктивного спостерігача у тому, що ОСОБА_5 своїми діями, про які йдеться у повідомленні про підозру, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 190 КК України, а саме: у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненому у особливо великих розмірах.

Разом з тим, вищенаведеним висновком про обґрунтованість підозри не констатується наявності в діях ОСОБА_5 вини у вчиненні злочину. Так, на цій стадії слідчий суддя не вправі наперед вирішувати питання про фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікацію дій підозрюваного, доведеність чи недоведеність винуватості підозрюваного, давати оцінку доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, оскільки ці питання вирішуються судом при ухваленні судового рішення по суті обвинувачення на підставі обвинувального акту, а не під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу щодо особи, якій повідомлено про підозру у вчиненні злочину, що свідчать про вірогідність причетності особи до вчинення інкримінованого злочину та необхідність застосування щодо такої особи обмежувального заходу.

Обставини здійснення підозрюваним ОСОБА_5 конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Окрім цього, сторона захисту вказує на те, що електронні носії інформації, які застосовувалися під час проведення зазначених негласних слідчих (розшукових) дій не можуть бути належними і припустимими доказами, оскільки в протоколах НСРД зазначенні як копії.

Зняття інформації з електронних інформаційних систем (ст. 264 КПК України)є НС(Р)Д.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 КПК України, пошук, виявлення і фіксація відомостей, що містяться в електронній інформаційній системі або їх частин, доступ до електронної інформаційної системи або її частини, а також отримання таких відомостей без відома її власника, володільця або утримувача може здійснюватися на підставі ухвали слідчого судді, якщо є відомості про наявність інформації в електронній інформаційній системі або її частині, що має значення для певного досудового розслідування.

За ч. 2 ст. 265 КПК України, зміст інформації, одержаної внаслідок здійснення зняття відомостей з електронних інформаційних систем або їх частин, фіксується на відповідному носієві особою, яка здійснювала зняття у спосіб, що забезпечує обробку, збереження або передання інформації.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 252 КПК України, фіксація ходу і результатів негласних слідчих (розшукових) дій повинна відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. За результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії складається протокол, до якого в разі необхідності долучаються додатки. Відомості про осіб, які проводили негласні слідчі (розшукові) дії або були залучені до їх проведення, у разі здійснення щодо них заходів безпеки можуть зазначатися із забезпеченням конфіденційності даних про таких осіб у порядку, визначеному законодавством. Проведення негласних слідчих (розшукових) дій може фіксуватися за допомогою технічних та інших засобів.

Форми фіксування кримінального провадження зазначені у ст. 103 КПК України. Процесуальні дії під час кримінального провадження можуть фіксуватися: 1) у протоколі; 2) на носії інформації, на якому за допомогою технічних засобів зафіксовані процесуальні дії; 3) у журналі судового засідання.

За ч. 1 ст. 104 КПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі.

Згідно ч. 3 ст. 104 КПК України, протокол складається з: 1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце, час проведення та назву процесуальної дії; особу, яка проводить процесуальну дію (прізвище, ім`я, по батькові, посада); всіх осіб, які присутні під час проведення процесуальної дії (прізвища, імена, по батькові, дати народження, місця проживання); інформацію про те, що особи, які беруть участь у процесуальній дії, заздалегідь повідомлені про застосування технічних засобів фіксації, характеристики технічних засобів фіксації та носіїв інформації, які застосовуються при проведенні процесуальної дії, умови та порядок їх використання; 2) описової частини, яка повинна містити відомості про: послідовність дій; отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження, в тому числі виявлені та/або надані речі і документи; 3) заключної частини, яка повинна містити відомості про: вилучені речі і документи та спосіб їх ідентифікації; виготовлені дублікати документів, а також копії інформації, у тому числі комп`ютерних даних, та спосіб їх ідентифікації; спосіб ознайомлення учасників зі змістом протоколу; зауваження і доповнення до письмового протоколу з боку учасників процесуальної дії.

Згідно ч. 1 ст. 246 КПК України, негласні слідчі (розшукові) дії - це різновид слідчих (розшукових) дій, відомості про факт та методи проведення яких не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1.6 Інструкція про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої Наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України № 114/1042/516/1199/936/1687/5 від 16.11.2012 (далі - Інструкція), методи проведення негласних слідчих (розшукових) дій - це сукупність організаційних, практичних прийомів, у тому числі із застосуванням технічних засобів, які дозволяють у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, отримати інформацію про злочин або особу, яка його вчинила, без її відома.

Згідно п. 1.16 Інструкції, порядок, тактика та методика проведення окремих негласних слідчих (розшукових) дій, взаємодія уповноважених оперативних підрозділів, які виконують доручення слідчого, прокурора на їх проведення, з особами (підрозділами), що залучаються до проведення таких дій, регулюються окремим нормативно-правовим актом органів, у складі яких перебувають уповноважені оперативні підрозділи.

Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що порядок, тактика та методика проведення НС(Р)Д, у тому числі зняття інформації з електронних інформаційних систем, не підлягають розголошенню та є засекреченою інформацією і здійснюється таким чином, щоб особа не була обізнана про проведення відповідних НСРД.

Тому доводи сторони захисту з посиланням на те, що сторона обвинувачення не те, що не надала суду, а навіть не посилається на «технічні засоби», що застосовувалися під час проведення, зазначених негласних слідчих (розшукових) дій», ані не надала відомостей, які б дозволили вважати надані суду носії інформації первинними, слідчим суддею не приймаються до уваги, оскільки залишення слідів або можливість особи довідатись про таке проникнення та отримання інформації суперечить суті організації проведення НСРД.

Враховуючи, що стороною обвинувачення надано відповідні протоколи НС(Р)Д, який відповідає вимогам ч. 3 ст. 104 КПК України з урахуванням специфіки проведення НС(Р)Д, у слідчого судді відсутні підстави вважати, що такий протокол є сфальсифікованим та недопустимим доказом.

Статтею 89 КПК України визначено порядок визнання доказів недопустимими.

Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Процесуальний закон не визначає чіткого переліку підстав для визнання доказу очевидно недопустимим, про очевидну недопустимість може бути заявлено з будь-яких підстав порушення порядку отримання доказів, у тому числі у зв`язку з істотним порушенням прав і свобод людини. В свою чергу єдиним критерієм, яким суд повинен керуватися при визнанні чи невизнанні доказу недопустимим на стадії судового розгляду, є критерій очевидності недопустимості, який полягає у відсутності сумніву в тому, що було порушено КПК України, і таке порушення може бути встановлено судом відразу під час огляду доказу та не потребує проведення додаткових дій, зокрема дослідження всіх доказів.

Доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів стосуються неможливості використання доказів на підставі висновків, зроблених стороною захисту при тлумаченні положень процесуального закону, певних невідповідностей в доказах, недолучення до протоколів додатків та інших документів, відсутності певних відомостей в матеріалах наданих на підтвердження Клопотання, нереальності зафіксованих подій, невідповідності викладених в них фактів іншим доказам, неможливості отримання зафіксованої інформації внаслідок проведення НС(Р)Д. Такі доводи не свідчать про їх однозначну очевидну недопустимість, оскільки потребують оцінки у сукупності з іншими доказами та положеннями процесуального закону, які необхідно застосувати, в даному випадку, при розгляді клопотання слідчим суддею на стадії досудового розслідування, а не судом під час судового розгляду.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (частина 1 статті 177 КПК).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК (частина 2 статті 177 КПК).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Так, у клопотанні прокурор посилається на те, що наявні ризики, які свідчать про можливе вчинення підозрюваним ОСОБА_5 дій, передбачених пунктами 1-4 частини 1 статті 177 КПК, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних, експертів чи спеціалістів у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Ризик переховування від органу досудового розслідування/суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений серед іншого можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання (злочин за ч. 4 ст.190 КК України, у якому обґрунтовано підозрюється ОСОБА_5 , передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. Тяжкість ймовірного покарання особливо сильно підвищують ризик переховування від органу досудового розслідування та/або суду на перших етапах притягнення особи до кримінальної відповідальності.

При цьому, слідчий суддя при встановленні даного ризику враховує існування інших факторів, які можуть свідчити про наявність у ОСОБА_5 можливості переховуватися від органу досудового розслідування та суду.

Так, слідчий суддя враховує, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Верховною Радою України (Закон України № 2102-IX від 24.02.2022), в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого неодноразово продовжувався. У зв`язку із веденням воєнного стану Кабінет Міністрів України вніс зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57. Так, згідно зазначених змін до Правил, з метою здійснення заходів правового режиму воєнного стану обмежено виїзд з України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, а також визначено перелік громадян України чоловічої статі, які відносяться до категорії військовозобов`язаних, що мають можливість виїхати за кордон під час дії воєнного стану.

Наявність вказаного ризику підтверджується тим, що особа, в силу своєї займаної посади, виходячи з положень, передбачених ст. 29 Закону України «Про статус народного депутата України» щодо звільнення народного депутата України від призову на військову службу або збори. Так, відповідно до змісту зазначеної статті народний депутат на строк виконання своїх повноважень звільняється від призову на військову або альтернативну (невійськову) службу, а також від призову на навчальні (або перевірні) та спеціальні збори.

Маючи таке виключення із загальних положень, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», усвідомлюючи тяжкість злочину та невідворотність покарання за його вчинення, підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування чи суду та має реальні можливості покинути територію України з цією метою, включаючи варіант поза межами пропуску через державний кордон України, а також переховуватись на території України, в тому числі на непідконтрольній території України, вважаючи обставини воєнного стану, проведення активних бойових дій ЗСУ проти армії російської федерації, а також відсутності, у зв`язку із цим, відповідної можливості певними правоохоронними та контролюючими органами здійснювати покладені на них Законом функції.

Про факти виїзду за кордон і перебування там, ОСОБА_5 неодноразово зазначав в ході розмов з потерпілим.

Таким чином, слідчий суддя дійшов до висновку про існування ризику переховування від органу досудового розслідування та суду.

Вказаний ризик підтверджується тим, що підозрюваний, маючи статус адвоката та будучи головою підкомітету з питань діяльності органів правопорядку Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності, обізнаний у юридичних документах, процедурі їх створення, зміни, спотворення та/або знищення, у зв`язку із цим, користуючись своїми професійними знаннями та досвідом, у тому числі адвокатської практики, може використати їх на свою користь, наведені обставини свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що підозрюваний з метою приховування своєї злочинної діяльності та діяльності інших осіб може самостійно та/або за допомогою інших осіб знищити, сховати або спотворити документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, місцезнаходження яких на даний час органом досудового розслідування не встановлено.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків, інших підозрюваних, експертів чи спеціалістів у цьому ж кримінальному провадженні.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме: спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу (частина 4 статті 95 КПК України).

В свою чергу, частиною 11 ст. 615 КПК України визначено, що показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації. Показання, отримані під час допиту підозрюваного, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо у такому допиті брав участь захисник, а хід і результати проведення допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

За таких обставин ризик впливу на свідків, інших підозрюваних існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань та дослідження їх судом, крім випадків неможливості отримання безпосередньо судом таких показань внаслідок обставин, пов`язаних із введенням воєнного стану на території України.

Так, ризик здійснення впливу на свідків, інших підозрюваних, експертів чи спеціалістів у Кримінальному провадженні обумовлений, серед іншого, тим, що ОСОБА_5 обраний народним депутатом України до Верховної Ради України ІХ скликання на позачергових виборах народних депутатів України 21 липня 2019 року у загальнодержавному багатомандатному виборчому окрузі та головою підкомітету з питань діяльності органів правопорядку Комітету Верховної Ради України з питань правоохоронної діяльності, що свідчить про наявність у нього широкого кола знайомств, а тому наявні обґрунтовані підстави вважати, що останній шляхом використання свого статусу та зв`язків наділений потенційною можливістю, в тому числі і дистанційно, через інших осіб, впливати на свідків, інших підозрюваних у Кримінальному провадженні з метою схилити їх не давати правдиві, послідовні показання у ході досудового розслідування та/або змінити свої показання у подальшому в суді, для уникнення або мінімізації кримінальної відповідальності, а також на експертів чи спеціалістів у Кримінальному провадженні.

Окрім цього зазначений ризик підтверджується тим, що у ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження проводилися у тому числі негласні слідчі (розшукові) дії, у ході яких підозрюваний неодноразово висловлював потерпілому інформацію про свої дружні, приятельські та корупційні зв`язки у різних інстанціях, у тому числі з числа правоохоронних органів, що може свідчити про те, що особа, користуючись своїми позаслужбовими зв`язками, може використати такі як важель впливу на учасників кримінального провадження, з метою викривлення їх показань та ухилення від кримінальної відповідальності.

Також, є підстави вважати, що підозрюваний в подальшому може як у спосіб погроз, підкупу, психологічного впливу, так і в інший спосіб незаконно впливати на осіб, які будуть допитані в якості свідків у кримінальному проваджені, у тому числі на ОСОБА_14 , який безпосередньо повідомив правоохоронні органи про вчинення ОСОБА_5 особливо тяжкого кримінального правопорушення та брав участь у викритті його протиправної діяльності, а також на інших осіб, які задокументовані в ході проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Зазначений ризик випливає із попередніх доводів, у тому числі щодо статусу особи як адвоката та підкріплюються статусом підозрюваного як народного депутата України. Попри перебування особи в якості народного депутата України, будучи представником Українського народу і уповноваженим ним, вступив у позаслужбові стосунки із представником іноземної держави крізь призму дій, спрямованих на заволодіння чужими коштами у протиправний спосіб, свідомо допускаючи, що є по своїй суті публічною особою. Дана обставина додатково може свідчити про цілком явну можливість перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким чином, у тому числі прямим впливом на правоохоронні органи.

У свою чергу у судовому засіданні народні депутати України ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 підтримали своє письмове зобов`язання про взяття на особисту поруку відносно підозрюваного ОСОБА_5 в якому вказують, що він, як народний депутат України і людина, що заслуговує на довіру, переконані, що діяльність підозрюваного не була направлена на вчинення злочину та завдання шкоди державі і громадянам України. Відповідно до вимог ст. 180 КПК України ручаються за належну поведінку та явку підозрюваного ОСОБА_5 за викликом, виконання ним всіх покладених на нього обов`язків.

Прокурор ОСОБА_15 просить у задоволенні клопотань народних депутатів України ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 щодо письмового зобов`язання про взяття на особисту поруку підозрюваного ОСОБА_5 - відмовити.

Відповідно до ст. 180 КПК України - особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу. Кількість поручителів визначає слідчий суддя, суд, який обирає запобіжний захід. Наявність одного поручителя може бути визнано достатньою лише в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру. Поручителю роз`яснюється у вчиненні якого кримінального правопорушення підозрюється або обвинувачується особа, передбачене законом покарання за його вчинення, обов`язки поручителя та наслідки їх невиконання, право на відмову від прийнятих на себе зобов`язань та порядок реалізації такого права. Поручитель може відмовитись від взятих на себе зобов`язань до виникнення підстав, які тягнуть за собою його відповідальність. У такому разі він забезпечує явку підозрюваного, обвинуваченого до органу досудового розслідування чи суду для вирішення питання про заміну йому запобіжного заходу на інший. У разі невиконання поручителем взятих на себе зобов`язань на нього накладається грошове стягнення в розмірі: у провадженні щодо кримінального правопорушення, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше трьох років, або інше, більш м`яке покарання, - від двох до п`яти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Запобіжні заходи, затримання у кримінальному провадженні застосовуються тільки з метою та за наявності підстав, визначених ст. 177 КПК. Слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Заслухавши народних депутатів України ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які поручаються за належну поведінку та явку підозрюваного ОСОБА_5 за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді за кожним їх викликом, вимогою та визначеною ними періодичністю, виконання ним обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, суд вважає, що вищевказані народні депутати України заслуговують на особливу довіру і на повагу до їхніх намірів та бажань взяти на поруки підозрюваного, а також суд впевнений, що вони спроможні виконати всі покладені на нього законом обов`язки особистого поручителя.

Разом з тим, слідчим суддею в процесі розгляду даного клопотання встановлено, що існує група обґрунтованих ризиків на даному етапі досудового розслідування, а тому наведені дані про особу підозрюваного не гарантують запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обставини, що могли б свідчити про можливість запобігання зазначеним ризикам шляхом застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, слідчим суддею на даному етапі не встановлено.

При цьому доводи сторони захисту та народних депутатів щодо можливості застосування до підозрюваного інших запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не спростовують вищенаведених висновків, а сукупність наявних на даний час доказів припущення про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення свідчать про наявність в його діях інкримінованого кримінального правопорушення.

Згідно з п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Положеннями ст.183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

У зв`язку із тим, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (Конвенція), тому органом досудового розслідування було враховано наявність законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

Враховуючи наведені вище обставини, прихожу до переконання, що до підозрюваного слід застосувати запобіжний захід - тримання під вартою з визначенням помірного розміру застави.

Вирішуючи питання щодо визначення розміру застави, саме стаття 5 Конвенції розкриває питання права на свободу та особисту недоторканість.

Відповідно до прецедентного права Суду, гарантія, передбачена статтею 5§3 Конвенції покликана забезпечити явку обвинуваченого у судовому засіданні (дивіться Мангурас проти Іспанії [ВП], №. 12050/04, § 78, ЄСПЛ 2010 року). Тому розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі (дивіться Неймайстер проти Австрії, 27 червня 1968 року, § 14, серія А 8). Оскільки питання, яке розглядається, є основним правом на свободу, гарантованим статтею 5, органи влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так під час вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Крім того, розмір застави, має бути належним чином обґрунтовано у рішенні про визначення застави і повинна враховувати майновий стан обвинуваченого (дивіться Maнгурас, наведена вище, § § 79 - 80). Нездатність національних судів оцінити здатність заявника сплатити необхідну суму може викликати виявлення Судом порушення. Проте обвинувачений, якого судові органи готові звільнити під заставу, повинні вірно подати достатню інформацію, яку можливо перевірити, якщо це буде необхідно, щодо суми застави, яку необхідно встановити (дивіться Toшев проти Болгарії, № 56308/00, § 68, 10 серпня 2006 року; і Iванчук проти Польщі, № 25196/94, § 66, 15 листопада 2011 року).

Навіть якщо рішення національних судів про відмову звільнення під заставу засновані на «відповідних» і «достатніх» підставах Суд повинен також встановити, чи виявили компетентні національні органи влади «особливу ретельність» при вирішенні цього питання. Суд вважав, що цей критерій повинен бути доречним навіть у зв`язку з рішенням щодо визначення умов звільнення під заставу після того, як звільнення під заставу було офіційно дозволено, якщо особа залишилася в ув`язненні внаслідок відсутності можливості внести заставу (дивіться Koлаковіч проти Мальти, № 76392/12, § 74, 19 березня 2015 року).

Так, у справі Mangouras v. Spain ЄСПЛ вказав, що оскільки зростаючий стандарт в галузі захисту прав людини відповідно і неминуче вимагав більшої твердості при оцінці порушень фундаментальних цінностей демократичних суспільств, при визначенні розміру застави не можна виключати прийняття до уваги професійного середовища, яке сформувало обставини для даної діяльності, з метою забезпечення ефективності даного заходу.

Так у цій справі заявнику було призначено заставу у сумі 3 000 000 євро і було встановлено, що вказана сума, швидше за все, перевищувала платоспроможність заявника. Однак, враховуючи винятковий характер справи та величезний збиток ЄСПЛ визнав, що визначення застави у такому розмірі не є порушенням пункту 3 статті 5 Конвенції.

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі Punzelt v. CzechRepublic від 25.04.2000 (заява № 31315/96, пункт 86) констатовано, що ані неодноразова відмова у звільненні під заставу заявника, ні в подальшому встановлена застава у розмірі 30 000 000 чеських крон, не були порушенням прав заявника, враховуючи масштаб його фінансових операцій.

Таким чином, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Слідчий суддя враховує, що ймовірний злочини віднесений до категорії особливо тяжких.

Тому, виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості, беручи до уваги інтереси кримінального провадження, вважаю, що підозрюваному слід визначити заставу в сумі 2 002 264 (два мільйони дві тисячі двісті шістдесят чотири) гривні.

На думку слідчого судді, такий розмір застави достатньою мірою забезпечить виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не буде завідомо непомірним для нього.

Керуючись вимогами статей 177, 178, 183, 186, 194, 196, 197, 395 КПК України, -

п о с т а н о в и в:

клопотання задовольнити частково.

Застосуватидо народного депутата України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Строк дії ухвали становить шістдесят днів.

Строк тримання під вартоюОСОБА_5 , рахувати з часу проголошення ухвали - 03 липня 2023 року о 17:45 год.

Визначити підозрюваному ОСОБА_5 заставу у розмірі 745 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 2 002 264 (два мільйони дві тисячі двісті шістдесят чотири) гривні.

У випадку внесення вказаного розміру застави на відповідний рахунок, ОСОБА_5 звільняється з-під варти в порядку визначеному ч. 4 ст. 202 КПК України.

У випадку звільнення з-під варти на ОСОБА_5 покладаються такі обов`язки:

1) прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді за кожним їх викликом, вимогою та визначеною ними періодичністю;

2) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

3) утримуватися від спілкування зі свідками, потерпілим у кримінальному провадженні.

В задоволенні клопотань народних депутатів України щодо взяття на поруку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави підозрюваний, обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у виді застави.

Повідомити Голову Верховної Ради України про застосування запобіжного заходу.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1