УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2023року

м. Київ

справа № 710/368/20

провадження № 51-3757ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 15 березня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

3а вироком Шполянського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2022 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 1020 грн.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_5 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто на його користь із ОСОБА_5 126,98 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 500 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 3000 грн витрат на правову допомогу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 22 вересня 2019 року, близько 15:20, перебуваючи біля домоволодіння по АДРЕСА_2 , діючи умисно, завдав лопатою три удари у спину та по одному удару по руці та носу ОСОБА_6 , внаслідок чого заподіяв останньому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

За ухвалою Черкаського апеляційного суду від 15 березня 2023 рокуапеляційні скарги ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вищевказаний вирок без змін.

У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_4 ,посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вищевказані судові рішення та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог зазначає, зокрема, що висновок суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК ґрунтується на недопустимих доказах, а саме протоколу огляду місця події від 22 вересня 2019 року, висновку спеціаліста № 484 від 25 вересня 2022 року, а отже, з урахуванням доктрини «плодів отруєного дерева», інші докази, які є похідними, також є недопустимими. Вважає також, що суд не дав належної оцінки висновкам судово-медичних експертиз № 05-6-01/073 від 17 лютого 2020 року та № 05-6-01/074 від 18 лютого 2020 року, які є суперечливими, а також тому факту, що удари потерпілому було завдано двома особами. Крім того, вважає, що вирок у цьому кримінальному провадженні було ухвалено незаконним складом суду, а ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За приписами ст. 370 КПКсудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст.438 КПК, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Доводи захисника про неузгодженість доказів, неповноту судового розгляду, надання переваги одним доказам над іншими тощо, зводяться до невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі статтею 438 КПК не є предметом перевірки в касаційному порядку.

Разом з цим, при перегляді судових рішень судом касаційної інстанції у межах передбачених законом повноважень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.

Докази, на яких ґрунтується обвинувачення, було отримано в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх отримання.

Як підтверджено змістом оскаржуваних рішень, фактичні обставини в цій справі було встановлено судом першої інстанції. Із вироку вбачається, що висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення місцевий суд зробив на підставі фактичних даних, які встановив під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінив відповідно до ст. 94 КПК.

Зокрема, суд узяв до уваги те, що засуджений свою вину не визнав та відмовився від дачі показань у судовому засіданні. Проте, встановлені місцевим судом фактичні обставини підтверджуються сукупністю доказів, які узгоджуються між собою та підтверджують вину ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК.

Так, суд першої інстанції у вироку вказав, що вина ОСОБА_5 доведена, зокрема, наданими в суді показаннями потерпілого ОСОБА_6 , який підтвердив, що 22 вересня 2019 року ОСОБА_5 завдав йому три удари лопатою у спину та удар по обличчю; показаннями свідка ОСОБА_7 про те, що вона була очевидцем того, як ОСОБА_5 бив лопатою ОСОБА_6 ;показаннями свідка ОСОБА_8 , про те, що він був понятим під час проведення слідчого експерименту, під час якого потерпілий показував, що йому було завдано ударів у спину однією особою; протоколом огляду місця події від 22 вересня 2022 року; висновком експерта № 05-6-01/073 від 17 лютого 2020 року, згідно з яким тілесні ушкодження виявлені у потерпілого виникли від неодноразової дії тупого предмета й могли бути спричинені за механізмом який потерпілий вказував під час огляду; висновком експерта № 05-6-01/074 від 18 лютого 2020 року, відповідно до якого тілесні ушкодження у ОСОБА_6 могли бути спричинені за механізмом утворення, який він вказав під час слідчого експерименту 13 лютого 2020 року; даними слідчого експерименту за участю потерпілого,де він показав механізм нанесення йому тілесних ушкоджень; даними, що містяться у довідці Шполянської центральної районної лікарні від 22 вересня 2019 року про наявність у ОСОБА_6 забою лівого передпліччя, грудної клітини, садна лівої поперекової ділянки, розсічення крила носа; іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Такі показання потерпілого і свідків є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та у своїй сукупності з письмовими доказами підтверджують винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.

Під час перегляду вироку за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_4 , апеляційний суд, ретельно перевірив доводи апеляційних скарг, які по суті аналогічні доводам касаційної скарги, дав на них обґрунтовані відповіді, зазначивши при цьому, зокрема, що у вироку суд першої інстанції оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості й достовірності, дав цим доказам належну оцінку з урахуванням вимог ст. 94 КПК та дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК.

Разом з цим, усі заперечення сторони захисту щодо недопустимості протоколу огляду місця події та суперечності судово-медичних експертиз були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції і їх обґрунтовано визнано неприйнятними.

Так, стосовно доводів сторони захисту про те, що висновок експерта від 17 лютого 2020 року спростовує винуватість ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції мотивовано вказав, що у цьому провадженні було призначено додаткову експертизу, за результатами якої експертом було надано висновок від 18 лютого 2020 року, який було зроблено, зокрема, на підставі протоколу слідчого експерименту, під час якого потерпілий продемонстрував як ОСОБА_5 завдав йому тілесні ушкодження. Вказаний слідчий експеримент проведений з дотриманням вимог ст. 240 КПК, тому протокол цієї слідчої дії є належним та допустимим доказом, який покладено в основу вищезазначеного висновку експерта. При цьому, апеляційний суд, погоджуючись з визнанням місцевим судом знаряддя злочину - лопати недопустимим доказом, зазначив, що ця обставина не може бути безумовною підставою визнання слідчого експерименту та висновку експерта недопустимими доказами.

Водночас, захисник, посилаючись у касаційній скарзі на те, що внаслідок визнання лопати, якою було завдано тілесні ушкодження потерпілому, недопустимим доказом, є підстави для визнання усіх інших доказів недопустимими, враховуючи доктрину «плодів отруєного дерева», однак не зазначає, яким чином таке визнання вплинуло на інші зібрані та досліджені судом докази.

Перевіряючи довід захисника щодо недопустимості висновку спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи № 484 від 25 вересня 2019 року, суд апеляційної інстанції правильно визнав його неналежним доказом, тобто таким, який не може підтверджувати існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, оскільки відповідно до п.2 ч.2 ст. 242 КПК тяжкість та характер тілесних ушкоджень встановлюються виключно експертизою, проте не погодився з захистом про визнання цього доказу недопустимим, посилаючись на показання потерпілого під час судового розгляду про те, що цей висновок був наданий потерпілим особисто слідчому, що не суперечить п.3 ч.1 ст. 56 КПК.

Що стосується доводів сторони захисту щодо побиття потерпілого й іншою особою, крім ОСОБА_5 , колегія суддів зазначає, що відповідно до положень ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи , якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а відтак, зазначені доводи адвоката суперечать встановленим фактичним обставинам кримінального провадження і не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.

З приводу доводів захисника стосовно ухвалення вироку незаконним складом суду, колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з копії ухвали апеляційного суду, місцем вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 є м. Шпола Черкаської області, яке належить до територіальної юрисдикції Шполянського районного суду Черкаської області.

Відповідно до протоколу про неможливість автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 липня 2020 року призначення не відбулося, у зв`язку з відсутністю потрібної кількості суддів для розподілу справи.

У подальшому, ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30 липня 2020 року подання Шполянського районного суду Черкаської області залишено без розгляду, а обвинувальний акт стосовно ОСОБА_5 повернуто до цього суду, у зв`язку з тим, що на момент розгляду подання було встановлено, про можливість сформування складу суду цим судом.

Таким чином, кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 надійшло до Шполянського районного суду Черкаської області у відповідності до положень ст. 32 КПК, без порушення правил підсудності, за місцем вчинення кримінального правопорушення.

З такою позицією погоджується і колегія суддів Касаційного кримінального суду.

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень статей 370, 419 КПК із зазначенням короткого змісту вимог апеляційних скарг, судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, і положень закону, якими він керувався.

Таким чином, посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З огляду на викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 03 жовтня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 15 березня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3