Справа № 439/1389/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/389/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Бродівського районного суду Львівської області від 24.03.2023 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великі Мости, Сокальського району, Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:

цим вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавленням права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_7 , 09.12.2018, приблизно о 18 годині 20 хвилини, керуючи автобусом марки «БАЗ А079.20 Еталон», реєстраційний номер НОМЕР_1 та, рухаючись ним автодорогою Т14-10 «Броди - Радехів», поблизу с. Станіславчик, Золочівського (раніше Бродівського) району, Львівської області у напрямку руху транспорту до м. Броди, порушив вимоги Р.1 п.п. 1.5, 1.10 стосовно термінів: «безпечна дистанція», «дорожні умови», «дорожня обстановка», «небезпека для руху»; Р.2 п.п. 2.3 б), д); Р.10 п.10.1, Р.12 п. 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, які виразились в тому, що він, керуючи транспортним засобом, під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не дотримався безпечної дистанції до гужової підводи, під керуванням ОСОБА_10 , яка рухалась в попутному напрямку попереду по правій смузі і, яку водій об`єктивно спроможний був виявити і технічних завад виявлення такої у останнього не було, з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді появи у полі його зору вказаної підводи, не вжив заходів до застосування своєчасного екстреного гальмування і, змінивши напрямок руху виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення із автомобілем «ВАЗ 21121», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 .

В результаті порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 , водій автомобіля марки «ВАЗ 21121», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 89/2018 від 20.12.2018 отримав розтрощення голови (обширну забійну рану на обличчі з переходом на волосяну частину голови на тлі суцільного осадження шкіри лиця, множинні багато уламкові переломи кісток лицевого і мозкового відділів черепа з численними розривами кістковими уламками твердої мозкової оболонки, розмноженням речовини головного мозку та ін. тілесними ушкодженнями). Вказані тілесні ушкодження отримані прижиттєво, незадовго або в час настання смерті, від дії тупих предметів, якими могли бути виступаючі частини салону легкового автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди, мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечні для життя в час спричинення, привели до настання смерті.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичні обставини справи, просить вирок суду змінити та призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, відповідно до ст. 75 КК України, звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

В мотивах апеляційної скарги захисник покликається на те, що обвинувачений визнав вину у вчиненому злочині. Наполягає на тому, що у дорожньо-транспортній пригоді винна і особа, яка керувала гужовою підводою, оскільки на ній не було жодних освітлювальних приладів та світловідбивних пристроїв. Вказує, що наявний у матеріалах справи протокол слідчого експерименту від 12.12.2018 року підтверджує невинність обвинуваченого у вчиненні злочину. Зазначає, що слідчий експеримент від 28.10.2019 року проведений слідчим із порушенням норм кримінального процесуального закону, в інших погодних умовах. Звертає увагу на те, що на експериментальному автобусі були встановлені оптичні прилади освітлення значно яскравіші, ніж ті, якими був обладнаний автобус під керуванням обвинуваченого, підготовче розграфлення дороги було проведено слідчим на власний розсуд без участі обвинуваченого. Вказує, що зазначена у протоколі слідчого експерименту швидкість автобуса у 80 км/год. не відповідає тій швидкості, яка була встановлена відповідно до висновку експертизи №144 від 12.03.2020 року. При проведенні посекундного переміщення транспортних засобів слідчим не було враховано переміщення автобуса у кінцевій фазі в стані сповільнення, а тому вважає, що проведене слідчим розтягування руху транспортних засобів до зіткнення є нікчемним. З огляду на вищенаведені обставини захисник вважає за можливе призначити обвинуваченому більш м`якого покарання.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що у її задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався та вірно встановив вину обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яка підтверджується зібраними та безпосередньо дослідженими у суді першої інстанції доказами, зокрема.

В судовому засіданні суду першої інстанції потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 показали, що очевидцями події злочину не були. Внаслідок ДТП загинув їхній син.

Потерпіла ОСОБА_14 , дружина потерпілого ОСОБА_11 , дала аналогічні показання у суді першої інстанції.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що 09.12.2018 року ввечері їхав гужовою підводою по узбіччю із хутора Панькова в сторону села Станіславчик, Золочівського району, Львівської області. Він бачив, що позаду їде автобус. При здійсненні обгону автобусом відбулося його зіткнення з легковим автомобілем, який рухалася із с. Станіславчик в напрямку смт. Лопатин.

В судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_15 показав, що 09.12.2018 року ввечері він був пасажиром маршрутного автобуса під керуванням обвинуваченого. Прямував із смт. Лопатина в сторону м. Броди, Золочівського району, Львівської області. Коли під`їжджали до с. Станіславчик, Золочівського району, Львівської області, трапилася ДТП між автобусом, яким він їхав та легковим автомобілем, в результаті чого водій легкового автомобіля загинув. Чув розмови, що водій здійснював обгін гужової підводи та не впорався з керуванням.

Відповідно до даних протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 09.12.2018 року з доданими до нього схемою місця ДТП та фототаблицями, місцем події є 23 км автодороги, що сполучає м. Броди та м. Червоноград Львівської області, поблизу с. Станіславчики, Бродівського району.

Із висновку судово-медичної експертизи № 89/2018 від 10.12.2018 року вбачається, що на тілі трупа ОСОБА_11 виявлені множинні ушкодження, які утворилися прижиттєво, незадовго або в час настання смерті, від дії тупих предметів, якими могли бути виступаючі частини салону легкового автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди; мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження які небезпечні для життя в час спричинення, привели до настання смерті.

Відповідно до даних висновків судово-автотехнічних експертиз №140, №141 від 28.03.2019 року, від 06.05.2019 рокуЮ до ДТП робочі гальмові системи, системи рульового керування та системи зовнішнього освітлення автобуса «БАЗ А079.20 Еталон», р. н. НОМЕР_1 , автомобіля «ВАЗ - 21121», р. н. НОМЕР_2 , були працездатними.

Висновком № 143 судової транспортно-трасологічної експертизи від 29.03.2019 року та доданими до неї таблиці №1; №2; №3, схеми №1 та схеми №2 встановлено, що в первинний момент зіткнення поздовжні осі автобуса марки БАЗ А079.20 Еталон реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля марки ВАЗ 21121 реєстраційний номер НОМЕР_2 були розташовані під кутом 165-170°, як це зображено на Схемі №1, яка додається. Зіткнення автобуса марки БАЗ А079.20 Еталон реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_7 з автомобілем марки ВАЗ 21121 реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_11 відбулось на лівій смузі проїзної частини дороги (відносно напрямку руху автобуса в сторону м.Броди) в районі розташування осипу уламків пластмаси розміром 1,5x0,5 м. Орієнтовне розташування автобуса та легкового автомобіля в первинний момент зіткнення відносно елементів дороги зображено на Схемі №2, яка додається. На гужовій підводі, яка належить ОСОБА_10 відсутні будь-які сліди або пошкодження, які б свідчили про взаємний контакт гужової підводи з автомобілем марки ВАЗ 21121 реєстраційний номер НОМЕР_2 , або ж з автобусом марки БАЗ А079.20 Еталон реєстраційний номер НОМЕР_1 . В момент зіткнення автобус знаходився в русі. Встановити чи знаходився в русі чи перебував у нерухомому стані в первинний момент зіткнення автомобіль марки ВАЗ 21121 не видалося можливим.

Із висновку судової автотехнічної експертизи № 144 від 12.03.2020 року вбачається, що при даних, встановлених у висновку №143 від 21.03.2019 року, перед початком екстреного гальмування швидкість руху автобуса «БАЗ А079.20 Еталон» (р. н. НОМЕР_1 ) становила не менш як 71... 73 км/год. З технічної точки зору можна лише стверджувати, що в момент застосування водієм ОСОБА_7 гальмування, передня частина автобуса «БАЗ А079.20 Еталон» (р. н. НОМЕР_1 ) могла перебувати на віддалі не менш як 22,3...23,7 м до початку лівого сліду гальмування автобуса. Визначити швидкість руху автомобіля ВАЗ 21121 (р. н. НОМЕР_2 ) з врахуванням його пошкоджень та зафіксованої слідової інформації не видалося можливим.

Відповідно до даних протоколу слідчого експерименту від 12.12.2018 за участю водія ОСОБА_7 , встановлено обставини та механізм розвитку ДТП, місце зіткнення автобуса «БАЗ А079.20 Еталон» реєстраційний номер НОМЕР_1 із зустрічним автомобілем ВАЗ 21121, реєстраційний номер НОМЕР_2 , визначено об`єктивну видимість гужової підводи на проїзній частині дороги, що становить 44, 5 м, визначено загальну видимість елементів дороги із робочого місця автобуса БАЗ А079.20 Еталон реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Покликання у апеляційній скарзі на те, що протокол слідчого експерименту від 12.12.2018 року не підтверджує вину обвинуваченого у вчиненні злочину жодним чином захисником не обґрунтовані.

Крім того, даними протоколу слідчого експерименту від 28.10.2019 року та його відеофіксацією, за участю ОСОБА_7 та водія гужової підводи ОСОБА_10 встановлена видимість з робочого місця водія автобуса гужової підводи на проїзній частині дороги, яка настає за 88, 8 м.

Учасники слідчого експерименту погодилися із погодними умовами, за яких він проводився, а тому доводи захисника з цього приводу є безпідставними.

Покликання захисника у апеляційній скарзі на те, що на експериментальному автобусі були встановлені оптичні прилади освітлення значно яскравіші, ніж ті якими був обладнаний автобус під керуванням обвинуваченого, спростовуються поясненнями водія експериментального автобуса ОСОБА_16 .

Підготовче розграфлення дороги під час слідчого експерименту здійснювалось слідчим в присутності учасників слідчої дії в т. ч. ОСОБА_7

Швидкість автобуса у 80 км/год. зазначена у слідчому експерименті, відповідає швидкості, встановленій висновком експертизи №144 від 12.03.2020 року, згідно з яким така становила не менш як 71, 73 км/год.

Крім того, швидкість руху автобуса у 80 км/год. у протоколі слідчого експерименту встановлена зі слів водія ОСОБА_7 , який може бути зацікавлений у цьому, а швидкість руху вказана у висновку експертизи, визначена експертом із застосуванням спеціальних знань шляхом математичних розрахунків, що є більш об`єктивним.

Відтак, доводи захисника про те, що слідчий експеримент від 28.10.2019 року проведений з порушенням порядку, передбаченого ст. 240 КПК України, спростовуються матеріалами кримінального провадженнями, а тому на думку колегії суддів, протокол слідчого експерименту від 28.10.2019 року є допустимим доказом.

Відповідно до висновку експертизи № 15/2/624 від 18.06.2020 року, в умовах розвитку автопригоди, встановлених слідчим експериментом від 28.10.2019 року з технічної точки зору причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди стали дії водія автобуса «БАЗ А079.20 Еталон», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , які не відповідали вимогам п. п. 10.1 та 12.3 ПДР України, оскільки з моменту виникнення небезпеки для його руху він не вжив заходів до застосування своєчасного екстреного гальмування, і змінивши напрямок руху виїхав на протилежний бік проїзної частини дороги, де відбулось зіткнення.

Доводи захисника про те, що у ДТП також винен водій гужової підводи ОСОБА_10 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до вищевказаного висновку, хоча його дії не відповідали вимогам п. п. 7.2 та 7.3 ПДР України, проте вони не перебували в прямому причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Відтак, колегія суддів вважає, що покликаючись на безпосередньо досліджені докази, суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, в сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому із звільненням його від відбування покарання з випробуванням, відповідно до ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце роботи, має на утриманні одну неповнолітню дитину, за місцем проживання та праці характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття та повне відшкодування шкоди потерпілим, обставин, що обтяжують покарання судом першої інстанції не встановлено.

З огляду на те, що доводи апеляційної скарги повністю спростовуються наявними у матеріалах судового провадження доказами, злочином заподіяна смерть потерпілого, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про призначення обвинуваченому покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки, що є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування вироку суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Бродівського районного суду Львівської області від 24.03.2023 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення, та на неї може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4