Провадження 1-кс/522/6142/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_3 , внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000091 від 22.09.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, про арешт майна,

ВСТАНОВИВ:

Згідно клопотання, Приморською окружною прокуратурою м. Одеси здійснюється процесуальне керівництво за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні за 0000091 від 22.09.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України КК України за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Одеси.

У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні встановлено, що на території Приморського району м. Одеси відповідно до інформації отриманої в рамках проведеної перевірки в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено факт самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 11.03.2015 ОСОБА_4 на підставі договору дарування № 678, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 , передала у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 51,7 кв. м.

ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу № 4416 від 11.09.2018, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , передала у власність ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 51,7 кв. м.

Управлінням ДАБК ОМР 20.11.2018 зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) № ОД 07 «Реконструкція квартири АДРЕСА_3 без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з улаштуванням вхідної групи».

У подальшому ОСОБА_8 подала до Управління ДАБК ОМР декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 60 від 19.06.2019 щодо реконструкції вказаної квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, відповідно до якої загальна площа квартири АДРЕСА_2 становить - 84,7 кв. м.

Державним реєстратором 02.07.2019 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені зміни, відповідно до яких загальна площа квартири АДРЕСА_2 , змінена з 51,7 кв. м на 84,7 кв. м. Зміни внесені на підставі технічного паспорту від 24.06.2019 та декларації про готовність об`єкта до експлуатації № ОД 60 від 19.06.2019.

При цьому реконструкція квартири та збільшення її геометричних розмірів площі відбулось за рахунок земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа №01-6/579пр від 07.12.2021 Управлінням ДАБК ОМР проведено комісійний огляд, в ході якого встановлено, що замовником будівництва наведено недостовірні дані в повідомленні про початок виконання будівельних робіт щодо містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки та зміни геометричних розмірів фундаментів у плані, шляхом прибудови приміщень до квартири АДРЕСА_2 .

У зв`язку з чим, на підставі наказу Управління від 29.03.2019 за № 01-13/149ДАБК, скасовано реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) № ОД 07 «Реконструкція квартири АДРЕСА_3 без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з улаштуванням вхідної групи».

Таким чином, в результаті проведення реконструкції квартири, з комунальної власності вибула земельна ділянка орієнтованою площею більше ніж 30 кв. м.

Частиною четвертою Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані, реконструкція або капітальний ремонт автомобільних доріг, залізничних колій, ліній електропередачі, зв`язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій у межах земель їх розміщення, а також комплексна реконструкція кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду і нове будівництво об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Згідно з п. 3.21 Розділу 3 ДБН А.2.2-3: 2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» реконструкція - перебудова прийнятого в експлуатацію існуючого об`єкта, що передбачає зміну його геометричних розмірів та / або функціонального призначення, внаслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність, тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг.

Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкта в цілому або його частин (за умови їх автономності).

Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що після набуття права на земельну ділянку та відповідно до її цільового призначення замовник може виконувати підготовчі роботи, визначені будівельними нормами і правилами, з повідомленням органу державного архітектурно-будівельного контролю. Форма повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, порядок його подання, форма повідомлення про зміну даних у поданому повідомленні визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, у разі проведення нового будівництва, що передбачає зміну геометричних розмірів фундаментів у плані, замовник будівництва зобов`язаний підтвердити своє право на проведення будівельних робіт документом, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій буде розміщено об`єкт нерухомості, та відповідно, вказати інформацію про такий документ у декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Відповідно до інформації Департаменту земельних ресурсів ОМР № 01-19/558 від 21.09.2021 рішення про передачу ОСОБА_8 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 територіальною громадою не приймалось.

Листом № 01-19/153 від 11.02.2022 Департамент земельних ресурсів ОМР повідомив, що за результатами обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 складений акт від 07.02.2022 та встановлено, що земельну ділянку територіальної громади міста Одеси орієнтовною площею0, 003 га, зайнято власником квартири АДРЕСА_3 без правовстановлюючих документів на землекористування, передбачених ст. ст. 125-126 ЗК України, на якій здійснено прибудову до квартири першого поверху.

Отже, земельна ділянка під прибудовою за адресою: АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Одеси, будь-яким особам у власність чи/або користування не надавалась, що свідчить про внесення заявником недостовірних даних до спірної декларації.

Таким чином, в порушення вимог законодавства саме на підставі спірної декларації ОСОБА_8 фактично здійснено зайняття земельної ділянки територіальної громади міста Одеси та первісне введення даної прибудови до експлуатації.

Крім того, відповідно до інформації Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради № 01-15/578п від 25.11.2021 відсутні данні щодо видачі замовнику ОСОБА_8 містобудівних умов та обмежень на проектування об`єкту будівництва/реконструкції за адресою: АДРЕСА_4 , що є порушенням ст. 4 Закону України «Про архітектурну діяльність».

Статтею 13 Конституції України визначено, що від імені Українського народу права власника землі здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають:

а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування;

в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Згідно із ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Частиною восьмою даної статті передбачено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Виходячи зі змісту ст. 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо.

Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до статей 124-126 ЗК України, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у зазначеної особи таких документів свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Необхідно звернути увагу, що новостворене нерухоме майно було збудоване з порушенням норм чинного законодавства, оскільки використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними вважається самовільно зайнятою земельною ділянкою, відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».

У п. 4 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 зазначено, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

При цьому, згідно з правовою позицією Верховного Суду у справі № 6-13Оце від 04.12.2013 у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Верховний Суд у своїй постанові по справі № 755/3782/17 від 01.07.2020 зазначив, що формулювання статті 376 ЦК України виключає можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Згідно зі статтею 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до абз. 8 п. 22 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011, у разі виявлення відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю наведених у зареєстрованій декларації недостовірних даних (встановлення факту, що на дату реєстрації декларації інформація, яка зазначалася в ній, не відповідала дійсності, та/або виявлення розбіжностей між даними, зазначеними у декларації), які є підставою вважати об`єкт самочинним будівництвом, зокрема, якщо він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи без затвердженого в установленому порядку проекту або будівельного паспорта, а також набрання законної сили судовим рішенням про скасування містобудівних умов та обмежень відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю звертається до суду із позовом про скасування реєстрації декларації.

Орган державного архітектурно-будівельного контролю скасовує реєстрацію декларації за рішенням суду про скасування реєстрації декларації, що набрало законної сили.

Таким чином, квартира АДРЕСА_2 є самочинно збудованою, розташованою на землях територіальної громади м. Одеси та є перешкодою для реалізації територіальною громадою своїх повноважень як власника відповідної земельної ділянки, а інформація, вказана замовником у спірній декларації є недостовірною та свідчить, що реєстрація такої декларації має фіктивний, удаваний характер та має за мету створити формальні, документальні передумови для незаконного оформлення речового права на відповідний об`єкт, як на об`єкт нерухомого майна, що і відбулось у дійсності.

Крім того, 22.06.2022 отримано інформацію щодо оціночної вартості об`єкту нерухомості, а саме земельної ділянки загальною площею 30 кв.м. розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка складає 163475, 70 грн.

З урахуванням викладеного можна зробити висновок, що наразі територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради заподіяно значної майнової шкоди у розмірі 163475, 70 грн за рахунок самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності, що свідчить про факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 197 - 1 КК України.

Загалом усі вищезазначені обставини, включаючи факт самовільного зайняття земельної ділянки територіальної громади міста Одеси підтверджуються рішенням Одеського апеляційного суду від 19.09.2023.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Частиною 2 ст. 170 КПК України також передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів;2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу

кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

25.09.2023 об`єкт нерухомого майна, який на підставі приватної власності належить ОСОБА_9 визнаний речовим доказом.

Арешт може бути накладений на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства.

А отже, виходячи із викладеного метою для застосування арешту на вказаний об`єкт нерухомості являється запобігання факту здійснення умисного незаконного відчуження вказаного об`єкту нерухомості третім особам, а також відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, що полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки територіальної громади міста Одеси.

Правовою підставою застосування заходу забезпечення у вигляді арешту є збереження речового доказу у кримінальному провадженні, а також необхідність відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, існує необхідність на встановленні такого обмеження, як накладення арешту на об`єкт житлової нерухомості квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Прокурор до суду не з`явився, надав заяву про розгляд клопотання за його відсутності, яке підтримав та просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути клопотання за відсутності слідчого.

У відповідності до ч.4 ст. 107 КПК України, розгляд клопотання проведено за відсутності учасників судового провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів, оскільки всі особи, які беруть участь у судовому провадженні до суду не з`явилися.

Розглянувши клопотання, вивчивши матеріали які обґрунтовують його доводи, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до п.п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Таким чином, на підставі вищезазначеного, можна дійти висновку, що вказані речі та документи відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, у зв`язку з чим, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, на вилучені речі та документи необхідно накласти арешт з метою збереження речових доказів та проведення з ними в подальшому відповідних експертних досліджень.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності». Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).

Відповідно до ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Враховуючи викладене вище та практику ЄСПЛ, застосування якої є безумовною складовою національного законодавства, є обґрунтовані підстави накладення арешту на відповідне майно, що при наявних обставинах кримінального провадження є виправданим та пропорційним заходом забезпечення кримінального провадження, який при наявних потребах досудового розслідування виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи особи, як арешт майна.

Згідно з ч.1 ст. 131 КПК України, захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Таким чином, суд вважає, що клопотання є законним, обґрунтованим, та підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 170-173, 376 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_3 про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт на майно, а саме на об`єкт нерухомого майна ( 2 кімнатна квартира загальною площею 84,7 м2), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01, яка на підставі приватної власності належить ОСОБА_9 РНОКПП НОМЕР_1 із забороною права її відчуження, а також вчинення будь-яких реєстраційних дій.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя: