ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року

м. Київ

справа № 761/40425/16-к

провадження № 51-1908 км 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

виправданого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000128 від 11 лютого 2016 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

який обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України (у редакції Закону від 11 червня 2009 року № 1508-VІ), та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Київський апеляційний суд ухвалою від 15 лютого 2023 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 залишив без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року - без змін.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він, працюючи старшим слідчим в особливо важливих справах відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, будучи службовою особою - працівником правоохоронного органу, за обставин, детально наведених у вироку суду, вчинив службове підроблення за попередньою змовою групою осіб під час провадження досудового слідства у кримінальній справі № 06-7160.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, і заперечення на касаційну скаргу

Прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржене судове рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що апеляційний суд:

? безпідставно визнав ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення;

? залишив поза увагою, що виправданий приховав статус адвоката та надав відомості про це тільки під час судового розгляду, чим порушив вимоги ч. 11 ст. 290 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України);

? не звернув увагу на приписи п. 8 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України та на те, що низка доказів здобута у період дії Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 1960 року (далі - КПК України 1960 року), а також надав неправильну оцінку всім доказам, які здобуті під час досудового розслідування;

? порушив вимоги статей 86, 94, 370 та 419 КПК України.

На зазначену касаційну скаргу ОСОБА_6 подав заперечення, в яких, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів, викладених у ній, просив рішення суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити.

Виправданий ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 заперечили проти задоволення касаційної скарги, просили залишити оскаржене судове рішення без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

За приписами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Загальні правила до змісту вироку суду визначено у ст. 374 КПК України.

Як регламентовано в ч. 2 ст. 419 КПК України, у разі залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. На виконання цієї вимоги в ухвалі слід проаналізувати, зіставивши з наявними у справі та додатково поданими матеріалами, всі наведені в апеляційній скарзі доводи й обґрунтувати кожен із них.

За матеріалами кримінального провадження, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України.

Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 невинуватим і виправдав у зв`язку з недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що всі докази є недопустимими, з огляду на те, що вони зібрані у досудовому розслідуванні, яке здійснено всупереч встановленій кримінальним процесуальним законодавством процедурі, з порушенням форми та змісту кримінального провадження, а також отримані внаслідок порушення права ОСОБА_6 на захист.

За результатами апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що місцевий суд здійснив судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 у відповідності до приписів ч. 1 ст. 377 КПК України, тобто в межах висунутого обвинувачення згідно з обвинувальним актом, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Такі висновки апеляційний суд обґрунтував тим, що під час судового розгляду суд першої інстанції у процесуально встановлений спосіб отримав відомості, що ОСОБА_6 є адвокатом, має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю на підставі рішення Ради адвокатів Київської області від 8 жовтня 2014 року № 17 і така інформація була внесена до Єдиного реєстру адвокатів України на підставі заяви ОСОБА_6 від 26 січня 2015 року. Заяв про зупинення чи припинення права на заняття адвокатською діяльністю на адресу Ради адвокатів Київської області від нього не надходило. Відомості стосовно адвоката ОСОБА_6 в Єдиному реєстрі адвокатів України стали активними та відкритими на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України з 28 жовтня 2015 року.

Разом з тим, у своєму рішенні колегія суддів апеляційного суду також зазначила, що, як встановлено судом і відповідає матеріалам кримінального провадження, а також не піддається сумніву прокурором у апеляційній скарзі, повідомлення про підозру від 5 квітня 2016 року у кримінальному провадженні № 000309 ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України складено слідчим в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури м. Києва ОСОБА_9 та погодженого прокурором першого відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури м. Києва ОСОБА_10 . У подальшому вказаний слідчий вручив ОСОБА_6 це повідомлення про підозру.

При цьому колегія суддів апеляційного суду, посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 536/2475/14-к, зауважила, що за приписами ст. 480 КПК України адвокат належить до категорії осіб, щодо яких здійснюється особливий порядок кримінального провадження, а відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 481 КПК України письмове повідомлення про підозру адвоката здійснюється Генеральним прокурором, його заступником, керівником регіональної прокуратури в межах його повноважень.

Особливий порядок здійснення повідомлення про підозру адвокату є однією з визначених законом гарантій здійснення адвокатом своїх повноважень. Гарантії здійснення адвокатом своїх повноважень кореспондуються з тими, що визначені п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», де встановлено, що повідомлення про підозру адвоката у вчиненні кримінального правопорушення може бути здійснене виключно Генеральним прокурором, його заступником, прокурором Автономної Республіки Крим, області, міста Києва та міста Севастополя.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що порушення порядку повідомлення про підозру ОСОБА_6 призвело до нівелювання завдань кримінального провадження, окреслених у ст. 2 КПК України, які полягають в охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення того, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру. Правовим наслідком повідомлення про підозру ОСОБА_6 неуповноваженою на те особою, є непритягнення його до кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом. Отже, ОСОБА_6 не було притягнуто до кримінальної відповідальності та він не набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні через нездійснення (нереалізації) органом досудового розслідування етапу (стадії) притягнення до кримінальної відповідальності в кримінальному провадженні.

Крім того, суд також зауважив, що за відсутності належного повідомлення особи про підозру, безґрунтовним і позбавленим правових підстав є наступне складання й самого обвинувального акта стосовно ОСОБА_6 . Неналежне здійснення етапу повідомлення про підозру унеможливило правомірне здійснення наступних етапів кримінального провадження, призвело до викривлення змісту кримінально-правових і кримінальних процесуальних відносин та внаслідок цього унеможливило належну реалізацію учасниками цих відносин своїх прав і обов`язків.

Так, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч. 4 ст. 22 КПК України визначено, що повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення здійснюється прокурором, а у випадках, передбачених цим Кодексом, повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення може здійснюватися слідчим за погодженням із повноважним прокурором.

Загальні положення, що регулюють процедуру повідомлення про підозру, містяться в главі 22 КПК України, згідно з якими письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням із прокурором (ч. 1 ст. 277 КПК України). Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу прокурором у кримінальному провадженні є особа, яка обіймає посаду, передбачену ст.15 Закону України «Про прокуратуру», та діє у межах своїх повноважень.

Водночас у ст. 276 КПК України зазначено, що особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначаються главою 37 цього Кодексу. Визначення правової природи цих дій і встановлення кола суб`єктів, які уповноважені на їх вчинення, має важливе практичне значення для об`єктивації гарантій незалежності особи, щодо якої здійснюється особливий порядок повідомлення про підозру.

У постанові від 11 грудня 2019 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 536/2475/14-к, провадження № 13-34 кс 19) зробила висновок щодо застосування норм права, які стосуються вручення підозри спеціальним суб`єктам, та зауважила, що процедуру здійснення повідомлення про підозру особі можна умовно поділити на етапи: 1) прийняття рішення щодо необхідності здійснення особі повідомлення про підозру. Цей етап передбачає перевірку підстав здійснення такого повідомлення згідно з ч. 1 ст. 276 КПК України, дотримання процесуальних гарантій під час проведення тих чи інших слідчих або оперативно-розшукових дій або застосування запобіжних заходів, які вчинялись до моменту здійснення такого повідомлення; 2) об`єктивації/вираження сформованого внутрішнього волевиявлення уповноваженої посадової особи щодо прийнятого рішення в зовнішню форму шляхом складання тексту повідомлення про підозру відповідно до вимог, передбачених ст. 277 КПК України, та його підписання; 3) доведення інформації до відома адресата, щодо якого прийняте рішення про повідомлення про підозру, шляхом безпосереднього вручення його тексту особі згідно зі ст. 278 КПК України. На цьому етапі також здійснюється повідомлення прав підозрюваному, де в разі якщо підозрюваний висловить відповідне прохання, йому зобов`язані детально роз`яснити кожне із зазначених прав (ч. 3 ст. 276 КПК України).

Відповідно до ст. 480 КПК України визначено перелік осіб, щодо яких здійснюється особливий порядок кримінального провадження, що є проявом диференціації кримінальної процесуальної форми шляхом визначення особливого порядку проведення слідчих (розшукових) і процесуальних дій щодо осіб, які мають особливий публічний правовий статус у суспільстві, зокрема, щодо адвоката.

Системне тлумачення процесуальних норм, передбачених статтями 3, 22, 36, 276 - 278, 480, 481 КПК України дає підстави до висновку, що здійснення повідомлення про підозру врегульовано імперативними нормами, які вичерпно, точно і однозначно визначають як форму встановленої для цього правової процедури (порядку), так і її зміст.

Застосування належної правової процедури означає здійснення справедливого правосуддя згідно з визначеними загальними засадами кримінального провадження для досягнення мети і вирішення його завдань. Дотримання встановленої правової процедури здійснення повідомлення про підозру означає, що дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону. Такі дії мають здійснюватися на підставі законних повноважень щодо вирішення конкретного процесуального завдання, яке постає перед прокурором у певний момент досудового розслідування кримінального провадження.

Дотримання належної правової процедури здійснення повідомлення про підозру має забезпечувати його відповідність стандартам захисту прав людини, єдність змісту та форми кримінального провадження, налагоджену взаємодію верховенства права і законності, що в результаті врівноважує приватні і публічні (суспільні) інтереси заради досягнення цих завдань (див., наприклад, постанову Касаційного кримінального суду від 25 листопада 2020 року у справі № 627/927/19).

Колегія суддів касаційного суду погоджується з такими висновками судів та вважає за необхідне зауважити, що сторона обвинувачення не надала відомостей на підтвердження того, що ОСОБА_6 на момент повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення приховав те, що він був адвокатом.

Як слушно зауважив апеляційний суд у своєму рішенні, що Єдиний реєстр адвокатів України був створений та почав функціонувати з 16 січня 2013 року на підставі Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та Порядку ведення Єдиного реєстру адвокатів України, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17 грудня 2012 року № 26, і загальний доступ до нього, принаймні на час досудового розслідування у цьому провадженні, не обмежувався.

Більше того, зкопії протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_6 від 5 квітня 2016 року, який був оглянутий під час касаційного розгляду за клопотанням сторони обвинувачення, убачається, що слідчий, встановлюючи дані про особу підозрюваного, з`ясував у ОСОБА_6 лише чи є він депутатом. Разом з тим, у цьому протоколі відсутні будь-які дані про те, що сторона обвинувачення намагалася встановити чи відноситься ОСОБА_6 до інших спеціальних суб`єктів, визначених у ст. 480 КПК України.

Доводи прокурора про те, що суд надав неправильну оцінку всім доказам, які здобуті під час досудового розслідування, також позбавлені сенсу, оскільки суди встановили порушення порядку повідомлення про підозру ОСОБА_6 , відповідно він не набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні та не був притягнутий до кримінальної відповідальності.

Таким чином, під час перевірки матеріалів провадження колегія суддів касаційного суду не встановила підстав для задоволення касаційної скарги прокурора.

З урахуванням наведеного, касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_5 - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3