ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/26/23 Справа № 206/785/15-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року у кримінальному провадженні №0000075 стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням строком на три роки, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Цивільний позов потерпілої задоволено в повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 18 515,82 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, та 200 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено долю речових доказів.

ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, близько 19 години 30 хвилин 03.01.2011 року, керуючи технічно справним автомобілем «Mitsubishi L300», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 , рухався по вулиці Іларіонівській з боку вулиці Ладозької в напряму вулиці Буковинської в місті Дніпропетровську.

На шляху руху ОСОБА_7 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожніх обставин та їх змінам, не переконавшись в безпеці свого руху, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_12 , який перетинав проїжджу частину зліва направо по ходу його руху, заходів до негайного зниження швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, не прийняв, в наслідок чого в районі будинку АДРЕСА_1 скоїв на нього наїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_12 спричинено тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних пошкоджень згідно висновку судово-медичної експертизи № 29-Е, від 18.01.2011 року, та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням доповнень, просив скасувати вирок від 23 грудня 2020 року в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок в цій частині, яким призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді семи років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Просив звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання відповідно до вимог ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України.

В іншій частині вирок суду просив залишити без змін.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення з тяжкими наслідками смертю людини, вину у скоєному злочині не визнав, не розкаявся, завдану шкоду потерпілій не відшкодував.

Прокурор зазначив, що відсутні підстави для застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України, оскільки таке покарання не відповідає ступіню тяжкості вказаного кримінального правопорушення.

Прокурор також зазначив, що ДТП сталось 03.01.2011 року, злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, має санкцію у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, та відноситься до тяжких злочинів.

Прокурор зазначив, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо, у разі скоєння тяжкого кримінального правопорушення, з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минуло десять років.

Тому прокурор вважає, що на даний час сплили строки притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності.

Захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , також подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Також захисник просив дослідити такі докази:

- протокол огляду місця ДТП від 03.01.2011 р. з схемою і таблицею (т, 1 а. с. 6-17);

- висновок експерта N2 29-Е від 18.01.2011 р. (т. 1 а. с. 76-77);

- протокол ВООС від 24.03.2011 р. за участю ОСОБА_7 (т. 1 а. с. 162-165);

- протокол ВООС від 26.01.2011 р. за участю ОСОБА_13 (т. 1 а. с. 59-61);

- висновок експертизи № 3047-12 від 28.08.2012 р. (т, 2 а. с. 94-104);

- висновок експертизи № 70/27-443 від 20.06.2013 р. (т. 2 а. с. 182-184);

- висновок експертизи № 2138-14 від 14.08.2014 р. (т. 4 а. с. 193-197);

- висновок експертизи N2 2261-18 від 14.08.2020 р. (т. 9 а. с. 209-215).

Апеляційну скаргу, з урахуванням доповнень, захисник обгрунтовує тим, що досудовим слідством не встановлено обставини, які вимагає пункт 12.3. ПДР, а саме - коли водій ОСОБА_7 міг об`єктивно помітити пішохода, який рухався.

Захисник зазначив, що обставини події дорожньо-транспортної пригоди у вироку викладені не повно, не конкретно та не відповідають дійсності, дії другого учасника ДТП - пішохода ОСОБА_12 , ніяк не зазначені, крім того, вказані судом обставини протирічать тому, що було раніше встановлено судом та викладене у рішенні Самарського райсуду м. Дніпропетровська від 22.11.2011, та підтверджено ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.01.2012.

При першому судовому розгляді, яке проведено з участю очевидців подій свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 через півроку після ДТП, суд встановив та зафіксував у процесуальних рішеннях обставини події та основні недоліки досудового слідства.

Також захисник зазначив, що слідчі дії проводились формально, з численними порушеннями КПК України, а при проведенні додаткового досудового слідства вказівки у справі та протиріччя, на які вказували суд та прокурор, не виконані, механізм наїзду залишився таким самим.

Захисник наголошує, що судом першої інстанції ніяких фактичних доказів винуватості ОСОБА_7 не отримано. Очевидці ДТП ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не допитувались. У вироку суд посилається на матеріали досудового слідства, розглядає їх поверхово.

Також захисник зазначив, що оцінюючи поведінку потерпілого ОСОБА_15 суд першої інстанції у вироку, посилається на винуватість ОСОБА_7 - порушення ним, як водієм, ПДР відповідно до вимог п. 12.3 ПДР, проте ця обставина не відповідає дійсності, раніше про це свідчили очевидці, ці обставини зазначені в ухвалі суду від 22.11.2011 р.

Захисник наголосив, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що водій ОСОБА_7 , побачивши тінь, що рухалась зліва - направо, загальмував та намагався об`їхати пішохода.

Захисник зазначив, що показання ОСОБА_7 підтверджуються схемою до протоколу огляду місця ДТП, відповідно до якої автомобіль стоїть від тіла потерпілого на відстані, меншій ніж зупиночний шлях автомобіля, проте це не означає, що ОСОБА_7 не гальмував, оскільки відсутність гальмівного шляху не є доказом того, що автомобіль не гальмував, бо діє АБС (антиблокуюча система).

Крім того, захисник наголошує, що у вироку суд першої інстанції визнав стан алкогольного сп`яніння пішохода ОСОБА_15 та порушення ним вимог ПДР, проте суд конкретно не навів, які саме були порушення в діях пішохода.

Захисник також зазначив, що при при призначенні судово-медичної та першої судової авто-технічної експертизи, при ознайомлені з висновками цих експертиз, а також при проведенні відтворення обстановки та обставин подій було порушено право на захист ОСОБА_7 .

Захисник наголосив, що ОСОБА_7 діяв згідно ПДР України - їхав зі швидкістю біля 50 км/год, не перевищуючи небезпечну швидкість в цих умовах, їхав по своїй полосі руху з включеними фарами ближнього світла.

Захисник вважає, що висновки експертиз, які суд визнав доказом вини, а саме: висновок комісійної авто-технічної експертизи №3047-12 від 28.08.2012; висновок відомчого експерта N970/27-443 від 20.06.2013; висновок № 2138-14 від 14.08.2014; висновок № 2261-18 від 14.08.2020 не є допустимими доказами.

Захисник наголосив, що суд першої інстанції при оцінці вказаних експертних висновків не прийняв до уваги п. 17 Постанови Пленуму ВСУ № 8 від 30.05.1997 р. «Про судову експертизу у кримінальних та цивільних справах».

Також захисник зазначив, що показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 свідчать про невинуватість ОСОБА_7 , проте прокурор не забезпечив допит цих свідків.

Захисник вважає, що суд першої інстанції не врахував, що згідно протоколу огляду місця події та схеми до нього, на проїзній частині дороги немає ніякої дорожньої розмітки, не зазначено, що була темна пора доби.

Також захисник подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, де зазначив, що прокурор не врахував, що кримінальна справа поверталась на додаткове розслідування, суд давав письмові вказівки у справі, які так і не були виконані. Крім того, прокурор не звернув увагу, що ОСОБА_7 двічі був виправданий.

Захисник наголошує, що пішохід ОСОБА_12 був у стані сп`яніння і порушив вимоги п. п. 4.1., 4,4., 4.7., 4.8., 4.14 а), б), г), ґ) ПДР України.

Захисник також подав заперечення на доповнення апеляційної скарги прокурора, де зазначив, що і в апеляційній скарзі прокурора, і в доповненнях, містяться неточності анкетних даних ОСОБА_7 , а саме те, що на момент скоєння злочину у ОСОБА_7 було двоє неповнолітніх дітей, а також він працював і на теперішній час працює головним адміністратором в ДП Дирекція пересувних циркових колективів України.

Захисник зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на такі обставини:

- розслідування проведено з порушенням строків досудового слідства;

- з 19.04.2012 слідчий ОСОБА_16 незаконно, всупереч вимогам ст. 114 КПК України (1961), самовільно прийняв справу та поновив провадження, незважаючи на відсутність вказівки керівництва, яка є обов`язковою;

- у ході слідства конкретно не встановлено - пішохід стояв, чи рухався;

- усі постанови про призначення авто технічних експертиз сфальсифіковані;

- експертизи №2138 від 14.08.2014 та № 2261-18 від 14.08.2020 виконані експертом ОСОБА_17 , який вже робив висновки № 3047-12 від 28.08.12 на досудовому слідстві.

Захисник звертає увагу суду, що протиріччя у тому, що у першій експертизі № 3047-12 від 28.08.12 дослідження проведені за умови, що пішохід на момент наїзду рухався, а у останніх двох, дослідження проведені за умови, що пішохід стояв, незважаючи на те, що в ухвалах суду зазначено, що пішохід рухався.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню та ОСОБА_7 підлягає звільненню від призначеного покарання на підставі ст. 49, п. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції в повній мірі досліджено докази, які є належними та допустимими, в сукупності доповнюють один одного, з чим погоджується і колегія суддів та вважає, що їм була надана належна правова оцінка, а тому доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки вказаних доказів.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 337 КПК України, суд розглядає кримінальне провадження, лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Колегія суддів зазначає, що доводи сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_7 виконав всі вимоги ПДР України, щоб запобігти дорожньо-транспортній пригоді, спростовуються матеріалами кримінального провадження та висновками судових автотехнічних експертиз № 3047/12 від 28.08.2012 року, № 70/27-443 від 20.06.2013 року, № 2138-14 від 14.08.2014 року та № 2261-18 від 14.08.2020 року, які підтверджують, що в діях водія ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам п. 12.3. ПДР України, які, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з технічним характером ДТП - наїздом на пішохода ОСОБА_12 .

Колегія суддів не приймає доводи сторони захисту про те, що у суді першої інстанції не було допитано сідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , а прокурор не забезпечив їх явку до суду, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції неодноразово виносились ухвали про примусовий привід свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 та прокурор у судових засіданнях доповідав суду, з наданням відповідних підтверджень про те, що вказані особи, зі слів їх рідних, за місцем проживання відсутні, а свідок ОСОБА_14 знаходяться за межами України, що підтверджується поясненнями, які містяться в матеріалах справи (т.9 а.п. 140, 179).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, за своєю формою вини є виключно необережним, і в даному випадку необережність та легковажність водія ОСОБА_7 , щодо невжиття заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди потягла за собою суспільно небезпечні наслідки, а саме смерть потерпілого ОСОБА_12 .

Основним безпосереднім об`єктом даного злочину є безпека дорожнього руху та експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, а його додатковим обов`язковим об`єктом - життя та здоров`я особи.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 286 КК України, включає сукупність таких обов`язкових ознак як: а) порушення правил безпеки руху та експлуатації транспорту; б) суспільно небезпечні наслідки; в) причинний зв`язок між порушенням і суспільно небезпечними наслідками. Порушення правил безпеки руху та експлуатації транспорту полягає в дії або бездіяльності, пов`язаній з невиконанням однієї чи кількох вимог ПДР України або інших нормативних актів, що регламентують безпеку руху та експлуатацію транспорту, з боку особи, яка керує транспортним засобом, при цьому необхідно встановити причинний зв`язок між порушенням правил безпеки руху та експлуатації транспорту і наслідками, що настали. Причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху та наслідками, що настали.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винним, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Понятя джерела підвищеної небезпеки на рівні закону (легальна дефініція) закріплено у ст. 1187 ЦК України, відповідно до якої під джерелом підвищеної небезпеки розуміють діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для осіб, які цю діяльність здійснюють, та інших осіб.

Ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6, відповідно до якого джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Наприклад, літак, автомобіль небезпечні неможливістю їх миттєвої зупинки, а будівництво - тією ж неможливістю зупинки техніки, предметами, піднятими на висоту або заглибленими, і заподіянням саме механічних ушкоджень (каліцтва).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Mitsubishi L300», не міг не усвідомлювати, що він здійснює керування джеролом підвищеної небезпеки і, що керуючи вказаним дежеролом підвищеної небезпеки, повинен був бути вдіві уважнішим під час вказаної дії, а саме стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги захисника стосовно того, що ОСОБА_7 під час ДТП різко гальмував, оскільки вони спростовуються протоколом огляду місця дорожньо-транспортної події від 03.01.2011 року, з фототаблицею та план-схемою, відповідно до якого у пункті 19 зазначено, що слідів гальмування не виявлено. Вказаний протоколом було проведено за участю спеціаліста, жодних зауважень від ОСОБА_7 до вказаго протоколу не надано.

Колегія суддів зазначає, що доказування, зокрема, в такій категорії справ, досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року, справа № 728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 20 жовтня 2021 року, справа № 759/14119/17, провадження № 51-2274км21).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позиція сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не знає в чому конкретно він обвинувачується, належить оцінювати критично, оскільки з обвинувального акту на виконання вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, прокурором було викладено фактичні обставини кримінального правпорушення, визначено правову кваліфікацію вказаного правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Колегія суддів також зазначає, що вказане питання було предметом розгляду під час підготовчого судового засідання 10.01.2020, на підставі чого, судом першої інстанції було винесено відповідну ухвалу, якою було відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акту прокурору, а кримінальне провадження було призначено до судового розгляду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що доводи сторони захисту про те, що докази на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 є фальсифікованими, необхідно розцінювати критично, оскільки будь-яких вироків чи рішень з цього приводу судом не приймалося.

З матеріалів справи вбачається, що до ДБР сторона захисту з цього приводу самостійно не зверталася, в судовому засіданні суду першої інстанції, будь-яких клопотань щодо зверенень з цієї обставини для прийняття рішення, суду не надовалося.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги захисника щодо порушення строків досудового розслідування, оскільки з матеріалів кримінального провадження, відповідно до постанови про порушення кримінальної справи від 10.01.2011 справу було порушено у зв`язку з фактом порушення правил безпеки руху за ч. 2 ст. 286 КК України.

07.02.2011 слідчий виніс постанову відповідно до якої притягнув ОСОБА_7 в якості обвинуваченого та 08.02.2011 відповідно до протоколу обвинуваченому оголошено про закінчення досудового слідства та відкрито матеріали справи відповідно до протоколу від 08.02.2011.

Враховуючи клопотання сторони захисту, 28.02.2011 прокурором було винесено постанову про направлення справи на додаткове розслідування та відповідно до постанови прокурора встановлено строк досудового слідства. Вдруге обвинувальний акт було складено 21.04.2011 року. В подальшому постановою суду від 22.11.2011 кримінальна справа повернута прокурору на додатковое розслідування з наявності протиріч, які неможливо уснути в судовому засіданні, а саме неповноти та неправильності досудового слідства, вказана постанова ухвалою апеляційної інстанції залишена в силі. В зв`язку з чим постановою прокурора від 06.02.2012 року було встановлено строк досудового слідства у кримінальній справі терміном один місяць з дня прийняття кримінальної справи до провадження. Постановою слідчого відділу ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 20.02.2012 вказана справа прийнята останнім до свого провадження, постановою слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 25.02.2012 досудове слідство у справі зупинено в порядку п. 2 ст. 206 КПК України, постановою слідчого відділу ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 19.04.2012 вказана справа прийнята останнім до свого провадження, постановою слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 20.04.2012 досудове розслідування у справі зупинено в порядку п. 2 ст. 206 КПК України, постановою слідчого відділу ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 29.05.2012 вказана справа прийнята останнім до свого провадження, постановою слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 30.05.2012 досудове розслідування у справі зупинено в порядку п. 2 ст. 206 КПК України, постановою слідчого відділу ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 17.07.2012 вказана справа прийнята останнім до свого провадження, постановою слідчого ВР ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 21.07.2012 досудове розслідування у справі зупинено в порядку п. 2 ст. 206 КПК України, постановою слідчого відділу ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 08.11.2012 вказана справа прийнята останнім до свого провадження.

Тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що будь-яких підтверджень щодо необґрунтованості зупинення строків досудового слідства сторою захисту суду не надано.

Колегія суддів також вважає, що доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про переважність показань неповнолітніх свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , а також водія ОСОБА_7 про обставини ДТП над первинними даними, отриманими досудовим розслідуванням безпосередньо на місці ДТП після її виявлення, які зазначені у протоколі огляду місця ДТП зі схемою ДТП та фототаблицею і доповненням до нього від 03.01.2011 року, протоколі огляду і перевірки технічного стану ТЗ від 03.01.2011 року та інших документах є необгрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Вказані доводи апелянта спростовуються тим, що відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи № 2261-18 від 14.08.2020 року, у відповіді на питання № 4 експерт вказав, що якщо при проведенні первинного огляду місця ДТП, безпосередньо на місці ДТП, були отримані параметри видимості (пішохода, елементів проїзної частини, чи будь-якого іншого предмета на проїзній частині) у відповідності до методичних рекомендацій, то з технічної точки зору, вони є об`єктивними, оскільки отримані у максимально наближених умовах скоєного ДТП. У цьому випадку виключається суб`єктивність показань як безпосередньо водія, так і свідків ДТП. Різниця у показах водія і свідків може стосуватись умов, при яких було скоєно ДТП, та пояснена тим, що кожний учасник пригоди та свідок, маючи суб`єктивні властивості, спостерігає подію з різних точок простору, а тому зазначені показання є суб`єктивними та фрагментарними стосовно механізму ДТП в цілому.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинила смерть потерпілого ОСОБА_12 .

Колегія суддів зазначає, що всі інші доводи сторони захисту не спростовують факт події, яка мала місце 03 січня 2011 року і, фактично, зводяться до непогодження з висунутим обвинуваченням стосовно ОСОБА_7 та наданої оцінки судом першої інстанції.

Колегією суддів не встановлено даних, які б свідчили про неповноту та необ`єктивність дослідження судом матеріалів кримінального провадження. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції кожному з доказів дана належна оцінка.

Та обставина, що слідство та суд по-іншому оцінюють докази, наявні в матеріалах справи, порівняно з оцінкою їх стороною захисту, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду.

Тому колегія суддів вважає, що доводи, викладені захисником в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується і колегія суддів.

Щодо апеляційної скарги прокурора, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України, особа може бути звільнена від відбування покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Звільнення від покарання у зв`язку з давністю притягнення до кримінальної відповідальності відбувається через сприятливий сплив визначеного в законі строку давності з дня вчинення злочину до набрання чинності обвинувальним вироком суду, яким особа засуджується за вчинений злочин.

Передбачене ч. 5 ст. 74 КК України звільнення від покарання здійснюється, якщо закінчились строки, зазначені у ст. 49 КК України. При цьому враховується: 1) невчинення протягом цих строків нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; 2) неухилення особи від слідства або суду.

Цей вид звільнення від покарання застосовується у разі, якщо особа заперечує проти звільнення її від кримінальної відповідальності за спливом строків давності, що є нереабілітуючою підставою, і вимагає закриття справи.

Такий підхід у розумінні змісту ч. 5 ст. 74 КК України уможливлюється через своєрідну додаткову умову звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка відображена в ч. 8 ст. 284 КПК України.

Буквальне тлумачення закону дозволяє констатувати, що звільнення від покарання у зв`язку з давністю притягнення до кримінальної відповідальності є правом, а не обов`язком суду.

Такий висновок випливає із тексту ч. 5 ст. 74 КК України, де визначено, що особа може бути звільнена від покарання.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Згідно з ч. 2 ст. 12 КК України зазначене діяння є тяжким злочином.

Колегія суддів вважає, що на час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку минули строки давності, визначені п. 4 ч.1 ст. 49 КК України, оскільки інкриміноване ОСОБА_18 кримінальне правопорушення останній скоїв 03 січня 2011 року.

Колегія суддів вбачає доцільним застосувати положення ч. 5 ст. 74 КК України та звільнити обвинуваченого ОСОБА_18 від відбування призначеного судом покарання.

Із заявою про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_18 до апеляційного суду не звертався.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обгрунтовано визнано ОСОБА_18 винуватим у скоєнні вказаного кримінального правопорушення та останній підлягає звільненню від покарання на підставі ст.ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у звязку із закінченням строків давності.

Керуючись ст. ст. 407, 409 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року у кримінальному провадженні №0000075 стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року у кримінальному провадженні №0000075 стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України задовольнити частково.

Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року у кримінальному провадженні №0000075 стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України змінити.

Звільнити ОСОБА_7 від покарання, призначеного вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року, на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

В іншій частині залишити вирок суду першої інстанції без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4