УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року

м. Київ

справа № 477/461/22

провадження № 51-3320ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2022 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 02 березня 2023 року, які постановлені в кримінальному проваджені, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000182, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лоцкине, Баштанський район Миколаївської області, зареєстрованого у тому ж селі ( АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

Суть питання

За вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2022 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 08 квітня 2022 року, приблизно о 23 год 00 хв, перебуваючи за своїм тимчасовим місцем проживання в с. Мішково-Погорілове Миколаївського району Миколаївської області, під час дії комендантського часу, побачивши біля свого будинку по АДРЕСА_2 , наглядно знайомого мешканця села ОСОБА_6 , взяв належну йому гладкоствольну мисливську рушницю моделі «Target 15087 Сlassik12/76» 12 калібру, спорядивши її мисливськими набоями 12 калібру, та вийшов на двір до останнього, де в ході словесного конфлікту ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, здійснив в напрямку голови та тулуба ОСОБА_6 постріли, спричинивши ОСОБА_6 численні вогнепальні проникаючі поранення тіла з пошкодженням внутрішніх органів, що супроводжувалися геморагічним шоком, від яких останній помер на місці.

В подальшому, з метою укриття скоєного кримінального правопорушення, ОСОБА_5 , обмотавши мотузкою тіло загиблого, перетягнув його від дороги в кущі поблизу розташованої неподалік річки.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду сторона захисту подала до апеляційного суду апеляційну скаргу.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 02 березня 2023 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 без змін.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, і допущені, на його думку, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність таневідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даними про його особу через суворість, просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення стосовно його підзахисного і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що рішення місцевого і апеляційного судів є незаконними, необґрунтованими і невмотивованими внаслідок невідповідності висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження. Зокрема, захисник зазначає проте, що винуватість ОСОБА_5 не доведена поза розумним сумнівом, оскільки відсутні прямі докази його вини.

Крім того, захисник не погоджується із обтяжуючою обставиною визнаною судом доведеною, вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння. Також вказує про те, що стягнення суми моральної шкоди в розмірі 700 тис. грн, нічим не підтверджено, а тому вважає такий розмір безпідставним.

Звертає увагу, що речові докази, а саме: два мобільних телефони марки «Samsung» та «Dooge», які були вилучені під час обшуку за місцем реєстрації ОСОБА_5 , належать його дружині та доньці, а тому повинні бути повернуті їх власникам.

Крім того, захисник наводить доводи про надто суворе покарання для його підзахисного, оскільки суди не взяли до уваги протиправні дії загиблого.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно зі ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Попри те, що захисник посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суть його касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема, доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішення, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації в мотивувальній частині вироку.

Як слідує з долученої до касаційної скарги копії рішення суду першої інстанції, судом враховано те, що ОСОБА_5 заперечував свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, але суд дійшов висновку, що його винуватість підтверджується сукупністю досліджених і оцінених судом доказів, зокрема показаннями:

- самого засудженого, який не заперечував того факту, що здійснив постріли в бік ОСОБА_6 , вважаючи, що він діє в умовах необхідної оборони. Після цього незнайомець впав і він зрозумів, що стріляв не травматичними, а мисливськими набоями.Далі він взяв мотузку з двору будинку, обв`язав тіло та відтягнув його з вулиці в кущі неподалік розташованої річки, оскільки не хотів, щоб зранку його знайшли цивільні люди, в тому числі й діти, та отримали шок. Коли тягнув тіло, то з нього знявся верхній одяг, який він закинув в кущі;

- потерпілої ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні повідомила, що ввечері 08 квітня 2022 року її чоловік ОСОБА_6 пішов прогулятися перед сном до річки, але не повернувся. В зв`язку з чим вона зателефонувала його брату та повідомила йому про це. Того ж дня він їй повідомив, що тіло чоловіка знайшли мертвим на березі річки;

- свідка ОСОБА_8 , який пояснив, що 09 квітня 2022 року після дзвінка дружини його брата, він з хлопцями із територіальної оборони почали шукати брата поблизу річки і через деякий час знайшли його тіло в кущах без одягу і зі зв`язаними руками;

- свідка ОСОБА_9 , який зазначив, що будучи членом територіальної оборони ввечері 08 квітня 2022 року здійснював спільно з іншими оборонцями патрулювання селища Мішково-Погорілове і після 21:00 вони побачили в місцевому барі-магазину мешканців сел, які розпивали алкогольні напої, серед яких був і ОСОБА_5 , який по характеру розмови та жестикуляції перебував в стані алкогольного сп`яніння. Після сильно наполегливих рекомендацій вдалося змусити людей розійтися по своїх домівках, оскільки вже настала комендантська година, під час якої заборонялося перебувати в громадських місцях;

а також даними протоколів слідчих дій, висновками експертів, у тому числі й висновків судово-медичних експертиз, та іншими письмовими доказами детально наведеними у вироку, які, за висновком суду першої інстанції, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, сторона захисту подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним у касаційній скарзі захисника.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Обґрунтовуючи свій висновок, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

Апеляційний суд, проаналізувавши доводи сторони захисту стосовно доведеності вини засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, вказав, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив питання щодо наявності в діях ОСОБА_5 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та обґрунтовано зробив висновок, що вказане кримінальне правопорушення було скоєне саме обвинуваченим ОСОБА_5 .

Так, апеляційний суд зазначив, що про спрямованість умислу ОСОБА_5 на вбивство ОСОБА_6 , свідчить характер та локалізація тілесних ушкоджень нанесених останньому, оскільки, обвинувачений здійснив не менше 4 пострілів в область голови та тулубу потерпілого. Після спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, не намагався викликати швидку медичну допомогу, а навпаки, ОСОБА_5 зв`язав тіло потерпілого та відтягнув від дороги на значну відстань у кущі. Смерть ОСОБА_6 , настала в результаті численних вогнепальних проникаючих поранень тіла з пошкодженням внутрішніх органів, яка супроводжувалась травматичним та геморагічним шоком. Не визнання при цьому умислу на вбивство, не спростовує наслідків, які настали від його дій, та відповідно кваліфікацію.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_5 випадково в темноті переплутав мисливські набої з набоями травматичної зброї, спорядивши мисливську рушницю першими, апеляційний суд вважав неприйнятними, оскільки він є мисливцем і достовірно обізнаний про різниці таких набоїв, зокрема й у відмінності в їх масі.

Також апеляційний суд проаналізував доводи захисника щодо невірно встановленої судом першої інстанції обставини, що обтяжує покарання - знаходження обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння, та зазначив, що оцінює їх критично, оскільки вони повністю спростовуються показаннями свідка ОСОБА_9 , який пояснив, що будучи членом територіальної оборони ввечері 08 квітня 2022 року здійснював спільно з іншими оборонцями патрулювання селища Мішково-Погорілове і після 21:00 вони застали в місцевому барі-магазину мешканців сіл, які розпивали алкогольні напої, серед яких був і ОСОБА_5 , який по характеру розмови та жестикуляції перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Також, апеляційний суд, дійшов висновку, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд перш за все враховав, що життя людини є найвищою соціальною цінністю. Через смерть чоловіка цивільний позивач пережив горе і втрата близької людини завдала йому суттєвих психологічних страждань.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг страждань (душевних, психічних), яких зазнав цивільний позивач через втрату чоловіка, характер немайнових витрат, їх тривалість, неможливість їх відновлення та, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, з урахуванням віку і стану здоров`я цивільного відповідача, який на даний час не має легальних джерел доходу, суд правильно частково задовольнити вимогу про стягнення моральної шкоди у розмірі 700 тис. грн.

Отже, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.

Верховний Суд, звертає увагу захисника на тому, що доказування, зокрема в такій категорії справ, досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року, справа № 728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 20 жовтня 2021 року, справа № 759/14119/17, провадження № 51-2274км21).

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про те, що в діях його підзахисного наявні ознаки необхідної оборони, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Так, згідно з положеннями ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. При цьому перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Згідно з нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

При цьому, до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як слідує з копій судових рішень, такого суспільно небезпечного посягання, яке б загрожувало життю чи здоров`ю засудженого ОСОБА_5 та підлягало негайному відверненню чи припиненню, зі сторони потерпілого не було. Також, не встановлено обставин, за яких засуджений міг би вбачати реальну загрозу з боку потерпілого, тобто певної підстави (юридичного факту), наявність якої б вказувало на обґрунтованість виникнення у нього підстав для правомірного захисту. Достовірних доказів про те, що зі сторони ОСОБА_6 були погрози потерпілому вбивством, та ці погрози мали реальний характер, що давало б підстави ОСОБА_5 захищати своє життя та здоров`я із застосуванням мисливської зброї із мисливськими набоями 12-го калібру, ні в суді першої інстанції ні в апеляційному суді надані не були. Всі твердження ОСОБА_5 про нібито загрозу його життю зі сторони ОСОБА_6 зводяться до його припущень, оскільки навіть у своїх показаннях суду він зазначав, що потерпілий, засунувши руку до кишені куртки, наче збирався дістати зброю і застосувати її проти нього, однак про факт наявності зброї у потерпілого засуджений не зазначав.

Отже, встановлені судом фактичні обставини, у тому числі й на підставі показань самого засудженого, свідчать про відсутність акту суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого ОСОБА_6 , який би за своїми об`єктивними ознаками міг створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_5 , що в свою чергу могло викликати у останнього невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому.

Також захисник послався на віктимну поведінку з боку потерпілого ОСОБА_6 . Зокрема, відповідно до показань засудженого, потерпілий під час дії комендантської години йшов в його бік лаючись та погрожуючи вбивством, не дивлячись на те, що в руках засудженого була рушниця. Однак Верховний Суд вважає, що така поведінка потерпілого, не є вирішальним доводом у цьому конкретному кримінальному провадженні при вирішенні питання щодо перевищенням меж необхідної оборони.

За таких обставин, немає підстав вважати, що засуджений, цілеспрямовано завдаючи значну кількість пострілів із застосуванням мисливської зброї з мисливськими набоями 12-го калібру, перебував у стані оборони та діяв з перевищенням її меж. Натомість вчинення таких дій засудженим свідчить про те, що під час конфлікту з потерпілим у нього виник раптовий умисел на заподіяння смерті ОСОБА_10 шляхом застосування наявної у нього вогнепальної зброї.

З урахуванням наведеного, висновок місцевого суду, залишений без змін апеляційним судом, щодо визнання доведеною винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, Верховний Суд вважає обґрунтованим.

Інші твердження наведені засудженим у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення судів були постановлені з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.

Що стосується доводів сторони захисту щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Так, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував данні про його особу, який раніше не судимий, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, не одружений, офіційної та постійної роботи на час вчинення злочину не мав, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, обставини скоєння, в тому числі і його поведінку після вчинення діяння. Крім того, обставин, що пом`якшують його покарання, судом не встановлено, а обставиною, що обтяжує покарання, суд встановив - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено.

З таким висновком погодився апеляційний суд, вірним його вважає й Верховний Суд.

Що стосується доводів захисника щодо неправильного вирішення судом питання щодо речових доказів, а саме: два мобільних телефони марки «Samsung» та «Dooge», які були вилучені під час обшуку за місцем реєстрації ОСОБА_5 , які належать його дружині та доньці, а тому повинні бути повернуті їх власникам, то Верховний Суд звертає увагу сторони захисту на тому, що відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 425 КПК України касаційну скаргу мають право подати засуджений, його законний представник чи захисник - у частині, що стосується інтересів засудженого.

Отже, з огляду на ці положення, в касаційній скарзі захисника відсутнє обґрунтування, що він є особою, яка має право оскаржити вирок місцевого суду в цій частині, оскільки, як повідомляв засуджений в ході судового розгляду, зазначені речові докази належать саме його дружині та доньці.

Таким чином, твердження наведені захисником у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2022 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 02 березня 2023 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3