№ 336/6358/22
Пр. № 1-кп/336/441/2023
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2023 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника - адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Макіївки Донецької області, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, незаміжньої, матері дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо яких вона позбавлена батьківських прав, непрацевлаштованої, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , до взяття під варту тимчасово проживала в АДРЕСА_2 , несудимої;

- обвинуваченої за ч. 1 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачена вчинила умисне вбивство за таких обставин.

Близько 00 годин 30 хвилин 1 жовтня 2022 року ОСОБА_5 , керуючись умислом на вбивство, в будинку АДРЕСА_2 , де вона тимчасово проживала, під час конфлікту з потерпілим ОСОБА_6 , який виник і розвивався в указаному місці, спричинила потерпілому удар ножом в область правої бічної поверхні шиї.

Внаслідок описаних дій потерпілий отримав одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення на передньо-бічній поверхні шиї з наскрізним ушкодженнями правої внутрішньої яремної вени, що ускладнилося розвитком небезпечного для життя стану - масивної крововтрати, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент його спричинення та перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті, яка сталася через кілька хвилин у зазначеному житлі, де потерпілий постійно проживав.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена частково визнала винуватість у спричиненні смерті потерпілому, заявивши, що вимушено завдала удар ОСОБА_6 , обороняючись від сексуального домагання останнього.

Щодо обставин події дала такі показання.

В будинку АДРЕСА_2 вона проживала з 31 серпня 2022 року до описаних подій, так як стала до фактичних шлюбних стосунків з сином потерпілого - ОСОБА_7 . Стосунки між нею та загиблим були в цілому стабільними, рівними, за виключенням ситуацій, коли потерпілий зловживав спиртним та ставав непередбачуваним в своїх поведінкових проявах, лаявся, намагався застосувати насильство як до неї, так і до свого сина.

В день, до якого відноситься подія загибелі потерпілого, до їх садиби приїхав автомобіль з зерном, яке вона з сусідом на ім`я ОСОБА_8 розвантажувала приблизно до 12-00 години. Після закінчення робіт потерпілий купив пляшку горілки, яку вони з сусідом розпили, вона також вжила з ними близько 30-40 грамів спиртного. Після першої пляшки ОСОБА_9 купив ще одну, яку випив самостійно, після чого його настрій зіпсувався, він протягом певного часу буркотів, гнівався, незрозуміло на що; нарешті ліг спати. Після повернення з роботи ОСОБА_10 , яке мало місце близько 19-00 години, вона та чоловіки повечеряли, випивши під час прийому їжі ще одну пляшку міцного спиртного. Впродовж вечері потерпілий знову обурювався з приводу вечері, пред`являв претензії, кидався дратися. Через таку поведінку потерпілого обвинувачена залишила товариство батька та сина, а ті позасинали на різних ліжках в одній кімнаті. Телевізор, який знаходився в кімнаті чоловіків, працював з гучним звуковим режимом та заважав їй відпочивати. Тому близько 24-00 вона зайшла до кімнати та взяла пульт, який знаходився на стільці поряд з ліжком потерпілого, зменшила звук і переключила канал. Це обурило потерпілого, він почав лаятися, ображати обвинувачену, хватав її за руки та вкладав до себе в ліжко, один ривок зробив з такою силою, що вона впала на ліжко поверх потерпілого, а ноги залишилися на підлозі. Після цього потерпілий скинув обвинувачену на ліжко, а сам ліг на неї, при цьому сильно натиснув на шию своїм передпліччям, внаслідок чого вона стала задихатися. Потім вона вирвалася від нього, піднялася з кроваті, він також підвівся та сів на ліжку, обвинувачена відштовхнула його обома руками. Коли мала намір видалитися подалі від його постілі, він з силою вдарив її по лопатці, а потім по щоці та, сидячи на кроваті, продовжував тягнути її до себе за одяг. Після цих дій вона схопила ніж, який лежав на табуреті поряд з ліжком потерпілого, та нанесла удар в область шиї, потім нанесла ще один удар ножом в область обличчя, заздалегідь не маючи на меті певне місце його влучення, а, керуючись лише метою самооборони.

Протягом двадцяти-тридцяти хвилин після отримання удару ОСОБА_6 ще подавав ознаки життя, хрипів, вона намагалась зупинити кров, яка рясно проливалась з рани, затикаючи її рушником. Намагалась розбудити ОСОБА_11 , але марно, - той міцно спав.

Викликати швидку медичну допомогу не мала змоги, так як у неї не було мобільного телефона, а телефон ОСОБА_12 був розряджений.

Переконавшись в тому, що потерпілий помер, вона стягнула його з ліжка, пересунула в двір, а потім - до паркану покинутого будинку на протилежному боці вулиці, поклавши тіло на узбіччі дороги. Ніж викинула в колодязь в садибі ОСОБА_13 .

Коли прокинувся ОСОБА_11 і побачив сліди крові на ліжку батька та навколо, він спитав, де ОСОБА_12 , на що вона відповіла, що їй нічого не відомо про його місцезнаходжеення. ОСОБА_11 став до пошуків батька, внаслідок чого виявив його труп, після чого сів на велосипед та поїхав до поліції.

Заявила про те, що усвідомила протиправність своїх дій та кається у тому, що скоїла.

Фактичні обставини справи встановлені судом на підставі сукупності таких фактичних даних, безпосередньо досліджених в судовому засіданні.

Допитана судом потерпіла ОСОБА_14 показала, що доводиться донькою загиблому ОСОБА_6 , який проживав разом з рідним братом свідка - ОСОБА_7 в м. Оріхові, в той час, як свідок мешкає в м. Запоріжжі. Зі слів батька та брата, з якими вона систематично спілкувалась за допомогою засобів стільникового зв`язку, вона знала, що ті прихистили обвинувачену у себе в житлі, оскільки їй не було, де жити. Свідок заперечує наявність фактичних шлюбних стосунків між обвинуваченою та будь-ким з її родичів-чоловіків, пояснюючи, що ОСОБА_5 спала в окремій кімнаті, яку уступив їй брат, перебравшись в кімнату до батька. З телефонного дзвінка брата вона дізналася, що квартирантка зарізала батька. За життя батько під час телефонного зв`язку скаржився доньці на схильність обвинуваченої до крадіжок, через що він неодноразово виганяв її з садиби, проте вона без дозволу поверталась та своєю нахабністю змушувала миритися з її товариством у власній оселі. Свідок заперечує можливість статевих домагань з боку батька до обвинуваченої, посилаючись на його похилий вік, незадовільний стан здоров`я, що виражався в постій слабкості, втомлюваності, хворобі нижніх кінцівок, неможливості пересуватися на дальні відстані.

За показаннями свідка ОСОБА_15 , який доводився сином ОСОБА_6 , обвинувачену вони з батьком впустили проживати до себе, щоб вона допомагала по господарству, хоча він спочатку не хотів, щоб чужа людина проживала в хаті. На підґрунті побутових питань, через неналежне виконання ОСОБА_16 обов`язків, які на неї були накладені у зв`язку з користуванням житлом, батько пару разів виганяв її з дому, проте вона поверталася. Статевих домагань до ОСОБА_5 батько не припускався. В день, коли сталася загибель батька, свідка не було вдома до вечора, оскільки він має роботу, хоча й у відсутність офіційного працевлаштування. Після його повернення вони з батьком повечеряли з розпиттям спиртного, обвинувачена також в їх товаристві вживала алкоголь. Після вечері він направився спати та швидко заснув, а коли прокинувся, в кімнаті, де вони зазвичай спали з батьком, нікого не було. ОСОБА_5 знаходилася в кухні. Коли він ввімкнув світло, виявив відсутність батька на сусідньому ліжку та рясні сліди крові на ліжку; поцікавився у обвинуваченої, де може бути батько, на що та відповіла, що їй нічого не відомо. Означені обставини розхвилювали його, він з ліхтарем вийшов на двір та через нетривалий час його пошуки увінчалися виявленням тіла батька, яке лежало біля паркану на протилежному боці вулиці. ОСОБА_5 також була поряд з ним, намагалася нащупати у батька пульс. Він сів на велосипед, наказав обвинуваченій, щоб вона нічого не торкалася на місці пригоди та не змінювала обстановку, і поїхав до поліції. Від поліцейських наступного дня дізнався, що вбивство вчинила ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_17 показав, що є сусідом ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . В день, коли сталася загибель ОСОБА_12 , останній вранці попросив його допомогти перенести зерно, яке привезли сусідам на подвір`я. Після того, як переніс мішки з зерном у двір сусіда, повернувся додому, а згодом до нього прийшла ОСОБА_20 та від імені ОСОБА_12 попросила допомогти розвантажити зерно. Після виконання цієї роботи ОСОБА_9 віддячив свідка, пригостивши його горілкою та закускою. Свідок випив дві чарки спиртного і направився додому, а вночі дізнався, що ОСОБА_21 загинув.

З наданого суду протоколу огляду місця події від 01.10.2022 року, процедура проведення якого відтворена в суді шляхом перегляду відеозапису цієї процесуальної дії, слідує, що місцем огляду є ділянка неподалік від садиби за адресою: АДРЕСА_2 , де знаходиться труп ОСОБА_6 , а також садиба, а саме: житловий будинок, господарські споруди та земельна ділянка за вказаною адресою. На відеозапису та фототаблицях до протоколу наявні рясні сліди речовини бурого кольору на ліжку, де спав потерпілий ОСОБА_6 , парі взуття в кімнаті, на стіні біля ліжка. За змістом протоколу та відеозапису в колодязі, що знаходиться на території подвір`я виявлений ніж, який вилучений з місця події поряд з іншими матеріальними об`єктами, що зберігали на собі сліди кримінально караного діяння (а. с. 80-98).

Вилучені під час проведення огляду місця події сорочка темно-синього кольору з нашаруванням речовини бурого кольору, футболка в чорно-білу горизонтальну смужку з нашаруванням речовини бурого кольору, спортивні штани, труси, чорні носки, зрізи нігтьових пластин, змиви з долонь рук, волосся з п`яти областей голови, мікрочастки з кистей обох рук трупа ОСОБА_6 , змиви та контроль до нього з кистей рук трупа ОСОБА_6 , капці, віник, светр, фрагмент тканини з речовиною бурого кольору, фрагмент вирізу матрацу з речовиною бурого кольору, футболка синтетична салатового кольору зі слідами речовини бурого кольору, штани чорні синтетичні, носки чорні синтетичні, чорні капці, спортивна кофта, футболка чорна, спортивні брюки визнані речовими доказами та передані на зберігання до камери зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Запорізького районного управління ГУНП в Запорізькій області, як випливає із постанови слідчого від 13.07.2018 року (а. с. 178-179, 182-183, 185-186, 188-189).

Вилучений з колодязя на земельній ділянці під будинком АДРЕСА_2 ніж визнаний речовим доказом та переданий на зберігання до камери зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Запорізького районного управління ГУНП в Запорізькій області на підставі постанови слідчого від 01.10.2022 року (а. с. 178-179).

За висновками призначеної для з`ясування питання, чи відноситься вилучений ніж до видів холодної зброї, експертизи, наданий на дослідження ніж не відноситься до холодної зброї, а є різновидом ножів господарсько-побутового значення, а саме: кухонним ножом (а. с. 122-125).

Про можливість утворення ушкодження, отриманого ОСОБА_22 , внаслідок дослідження клапотя шкіри з області правої бічної поверхні шиї трупа ОСОБА_22 та вилученого ножа від дії цього ножа, що наданий на експертизу, свідчить висновок експерта № 580 від 01.11.2022 року, з якого випливає, що морфологічні особливості виявленої на клапоті шкіри з області правої бічної поверхні шиї від трупа ОСОБА_6 рани вказують на те, що вона утворилася від дії плаского односторонньо гострого колюче-ріжучого предмету, яким міг бути клинок ножа, що має обушок та лезо (а. с. 115-119).

Під час проведення слідчого експерименту з участю підозрюваної, що відбувався 11 листопада 2022 року, протокол та відеозапис якого досліджені судом, ОСОБА_5 давала показання, аналогічні тим, що прозвучали в суді, розповівши на місці пригоди про обставини спричинення нею тілесних ушкоджень потерпілому та про її подальші дії в день, до якого відноситься подія злочину (а. с. 147-175).

За висновком судової медичної експертизи № 4978 від 31.10.2022 року причиною смерті ОСОБА_6 стало одиночне сліпе колото-різане поранення на передньо-бічній поверхні шиї, з наскрізним ушкодженням правої внутрішньої яремної вени і масивним крововиливом в м`які тканини шиї справа, що ускладнилося масивною крововтратою, на яку (крововтрату) вказують: ознаки рясної зовнішньої кровотечі; нерівномірне кровонаповнення внутрішніх органів з переважним недокрів`ям міокарда, нирок; набряк строми серця, набряк головного мозку; штрихоподібні крововиливи під внутрішньою оболонкою серця (плями Мінакова); крововиливи під легеневою плеврою і зовнішньою оболонкою серця, вогнищева паренхіматозна дистрофія печінки за типом «шокових клітин», сліди рідкої крові в порожнинах серця і великих судин, блідість шкірного покриву, мало інтенсивний та острівчастий характер трупних плям.

Означене ушкодження має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя та перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Окрім вказаної рани, експертиза виявила на тілі ОСОБА_6 такі ушкодження, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень та в причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають:

ділянки зсаднення, синці на обличчі, ділянка зсаднення та саден в ділянці підборіддя з поширенням на верхню третину шиї, ділянка зсаднення в надключичній ділянці справа, синці на нижніх кінцівках;

сліпе колото-різане поранення носової перетинки, у нижній третині з ушкодженням по ходу ранового каналу шкіри та м`яких тканин;

різані поверхневі поранення на тильній поверхні лівої кисті в проекції четвертого та п`ятого пальців на рівні плюснових кісток з ушкодженням по ходу ранового каналу шкіри, м`яких тканин та крайове ушкодження даного суглобу з крововиливом у м`яких тканинах

різане поранення на тильній поверхні проксимальної фаланги третього пальця правої кисті на рівні проксимального міжфалангового суглобу з ушкодженням по ходу ранового каналу шкіри, м`яких тканин та крайове ушкодження даного суглобу з крововиливом у м`яких тканинах (а. с. 106-113).

Висновок експерта № 1896/к від 18.11.2022 року констатує можливість спричинення ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 за механізмом, на який вказувала підозрювана ОСОБА_5 під час слідчого експерименту (а. с. 156-168).

На користь осудності обвинуваченої щодо інкримінованих їй дій свідчить висновок судово-психіатричної експертизи № 13 від 24.10.2022 року, за яким ОСОБА_5 в період інкримінованого їй правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляла, а знаходилася у стані гострої алкогольної інтоксикації; могла і в теперішній час може в повній мірі усвідомлювати значення своїх дії й керувати ними (т. 2 а. с. 144-148).

В силу п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зазначені в статті 91 КПК України, встановлюються на підставі безпосередньо досліджених судом фактичних даних (доказів).

Перелічені судом докази підтверджують фактичні обставини, що утворюють зміст обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Вказані фактичні дані послідовні, не містять протиріч та не викликають сумнівів щодо їх достовірності, логічно поєднуються одне з одним, об`єктивно відтворюють події злочину.

Сукупність наведених судом фактичних даних, які належні до цього провадження, достовірні, добуті у встановленому законом порядку, тому є допустимими, відтворюють обставини, що підлягають доказуванню в цьому провадженні, і можуть бути використані для визнання обвинувачення доведеним.

Дійшовши висновку, що винні дії обвинуваченого ОСОБА_5 утворюють диспозицію частини статті Закону про кримінальну відповідальність, а сукупність зазначених фактичних даних може бути використана судом при прийнятті процесуального рішення на користь обвинувачення, суд виходить з висловленого висновку про достатність та взаємозв`язок досліджених доказів, оцінку яких навів.

До процесуальних джерел доказів в силу ст. 84 КПК України відносяться і показання обвинуваченої, тому суд вважає за необхідне оцінити їх у відповідності до ст. 94 КПК України у співставленні з іншими фактичними даними, посилання на які зробив.

Заяви обвинуваченої про відсутність умислу на позбавлення життя потерпілого та перебування в стані необхідної оборони, зумовленої винною протиправною поведінкою ОСОБА_6 , що означає наявність в кримінальному провадженні обставин, які зменшують суспільну небезпеку вчинених ОСОБА_5 дій, суд знаходить неспроможними, виходячи з такого.

Статтею 36 КК України внормовано поняття необхідної оборони, якою визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Аналогічні роз`яснення містяться в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону».

З наведеного положення закону про кримінальну відповідальність та роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що для кваліфікації стану необхідної оборони є необхідною констатація таких передумов, як: наявність ознак суспільно небезпечного посягання в діях потерпілого (1), мета захисту особи, яка захищається, або іншої особи від вказаного посягання, тобто реальне існування небезпеки для охоронюваних законом прав та інтересів (2), заподіяння шкоди, тому, хто посягає (3), необхідність шкоди і її достатність в кожному конкретному випадку для негайного відвернення чи припинення посягання (4), недопущення перевищення меж необхідної оборони (5).

Тобто до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Верховний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо правозастосування ст. 36 КК (справи № 5-31кс14, № 5-34кс14, № 5-125кс15). У цих справах Верховний Суд України зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності, тобто вчинення діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини КК.

Виходячи з викладеного збіг обставин, в яких опинилася особа, що перебуває в стані необхідної оборони, призваний усунути злочинність скоєного потерпілим, чиї дії повинні характеризуватися кримінально караним характером.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» роз`яснено, що оскільки відповідно до ст. 11 КК злочином є суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), не утворюють стану необхідної оборони дії, спрямовані на припинення правопорушення та заподіяння шкоди, яке хоча формально й містить ознаки злочину, але через малозначність не становить суспільної небезпеки. Тобто, стан необхідної оборони утворює лише таке посягання, яке досягає ступеня суспільної небезпечності, притаманної саме злочину.

Суспільно небезпечне посягання породжує право на необхідну оборону незалежно від того, чи вчинене воно навмисно або з необережності чи навіть без вини. Достатньо, щоб таке посягання за своїми об`єктивними ознаками спричинило істотну шкоду або створювало безпосередньо загрозу спричинення такої шкоди правоохоронюваним інтересам.

Верховним Судом України у постанові від 27 листопада 2014 року у кримінальній справі №5-34кс14 висловлена правова позиція, за змістом якої стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Під протиправністю дій потерпілого напередодні завдання йому шкоди ОСОБА_5 розуміє намагання потерпілого затягти її до себе в ліжко, пов`язане із спричиненням насильства у вигляді нанесення ударів та притягнення до себе шляхом ривків за одяг.

Вирішуючи питання про наявність в обстановці спричинення шкоди потерпілому ознак стану необхідної оборони для обвинуваченої, суд виходить з такого.

Як встановлено судом, потерпілий зазнав смертельного ушкодження під час конфлікту з обвинуваченою, який виник і розвивався в житлі, належному потерпілому.

Вказаний конфлікт розвивався в звичних для кожної із сторін умовах, тобто в умовах їх повсякденної життєдіяльності, а саме: в житлі, де з дозволу потерпілого та його сина проживала обвинувачена.

Означене свідчить на користь можливості проникнення до сусідніх приміщень без застосування зайвих зусиль, оскільки потерпілий перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння (наявність етилового спирту у крові в концентрації 2,7 проміле, за даними судової медичної експертизи трупа ОСОБА_6 ), видалення за межі будинка.

Стан алкогольного сп`яніння, а також худорлявість потерпілого, чиї вага та зріст були набагато меншими, ніж відповідні характеристики обвинуваченої, сприяли можливості відштовхнути потерпілого, який з огляду на згаданий стан сп`яніння, а також фізичну слабкість вочевидь не мав можливості переслідувати обвинувачену.

Під час судового розгляду судом досліджений висновок експерта № 1564 п від 01.10.2022 року про наявність у ОСОБА_5 тілесних ушкоджень у вигляді синців лівого та правого плечей, лівої гомілки, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що утворилися від дії тупих предметів і давність утворення яких не суперечить строку, що вказаний обвинуваченою (а. с. 114), який суд оцінює як документальне підтвердження показань ОСОБА_5 про застосоване до нею потерпілим насильство, проте вважає, що вказані обставини не свідчать на користь виникнення у ОСОБА_5 стану необхідної оборони, оскільки не може констатувати ознак цього стану; за вказаної обстановки обвинувачена не могла сприймати дії потерпілого, як такі, що наповнені реальним існуванням небезпеки для її благополуччя, а сприймала як вияв неприязного ставлення до неї з боку потерпілого.

Тілесних ушкоджень, які могли б загрожувати життю ОСОБА_5 , в останньої виявлено не було, а встановлені у неї висновком експерта легкі тілесні ушкодження у разі викриття особи, яка спричинила такі ушкодження, підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 КК України, проте дії цієї особи не можна вважати такими, від яких єдиним порятунком є заподіяння смерті.

Відсутність підстав для сприйняття обстановки такою, що наповнена для ОСОБА_5 небезпекою, підтверджує відсутність однієї з передумов для кваліфікації стану особи як стану необхідної оборони, а вказані обставини свідчать про те, що з`ясування взаємовідносин під час сварки з застосуванням притаманних такій ситуації знарядь захисту (лайка, лихослів`я, можливе спричинення ударів) не створювало для ОСОБА_5 обстановки необхідної оборони та не давало підстав для відвернення посягання ОСОБА_6 із використанням ножа.

Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню невідворотну загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_5 , які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , тому вважати, що обвинувачена, завдаючи потерпілому удар ножом, перебувала у стані необхідної оборони та перевищила її межі, про що йдеться у доводах ОСОБА_5 , немає підстав.

Як зазначено в постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 154/215/19, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оброни, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Вказані умовиводи враховує суд стосовно фактичних обставин справи, встановлених судом, дійшовши переконання, що навмисні дії зі спричинення смертельного поранення знаряддям, що характеризується колюче-ріжучими властивостями, тому є джерелом підвищеної небезпеки, чий удар був спрямований в життєво важливий орган людини, а отримане поранення потягло настання смерті на місці пригоди, жодним чином не були підпорядковані меті захисту від суспільно небезпечного посягання, а є виявом бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися з ним).

Про відсутність можливості сприйняття обвинуваченою аналізуємої обстановки як реальної загрози для її життя та здоров`я свідчить і та обставина, що перебування ОСОБА_5 в житлі потерпілого не відповідало інтересам останнього, у зв`язку з чим він кілька разів пропонував їй залишити будинок, проте вона всякого разу поверталась, що за умови сприйняття нею перебування під одним дахом з ОСОБА_6 таким, що наповнено для неї небезпекою, навряд чи відбувалося б.

Фототаблиці до протоколу огляду місця події, експертизи трупу ОСОБА_6 наочно демонструють його невеликий фізичний ресурс, про слабкість на малорухливість нижніх кінцівок свідчать показання допитаних судом потерпілого та свідків, що також суд приймає на користь висновку про неспроможність версії обвинуваченої про здійснення нею дій з самозахисту, які в ситуації, яка склалася, були, за її словами, необхідні.

Про відсутність сприйняття ситуації, в якій розвивався конфлікт, як такої, що містить в собі загрозу для ОСОБА_5 , свідчить і стан її сп`яніння в момент вчинення кримінально караних дій, документально підтверджених відомостей про глибину якого хоча й не надано стороною обвинувачення, але про який свідчать досліджені судом фактичні дані, зокрема, показання самої обвинуваченої, потерпілого, свідка ОСОБА_17 ; умовиводи судової психіатричної експертизи про те, що в момент вчинення правопорушення вона перебував в стані гострої алкогольної інтоксикації.

На стані сп`яніння обвинуваченого суд зауважує тому, що зазвичай цьому стану, як випливає з медичних досліджень, притаманні відчуття психічного і фізичного комфорту, уповільнення асоціативного процесу, переоцінка власних можливостей, з`явлення образ, докорів на адресу оточення.

Таким чином, оцінюючи заяви обвинуваченої про наявність обставин, що виключають або пом`якшують кримінальну протиправність за її діяння, суд доходить висновку, що вони спростовуються наведеними судом фактичними даними, сукупність яких підтверджує ґрунтовність обвинувачення.

Показання обвинуваченої в цій частині суд оцінює як вияв позиції захисту від пред`явленого обвинувачення, яка застосовується особами, підданими кримінальному переслідуванню, що не є суб`єктами відповідальності за неправдиві свідчення, на власний розсуд.

Разом з тим показання обвинуваченої про застосування нею насильства щодо потерпілого у вигляді двох ударів ножом, внаслідок одного з яких сталася смерть ОСОБА_6 , за яких вона надає своїм діям зміст, що не містить кримінальної складової, або ці дії, на її думку, характеризуються значно нижчим ступенем суспільної небезпеки, узгоджуються з іншими процесуальними джерелами та у сукупності з ними підтверджують факт вчинення протиправного позбавлення життя людини, тому враховуючи взаємозв`язок показань обвинуваченої в цій частині з іншими фактичними даними, суд вважає за можливе використати їх на користь обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Дійшовши висновку про те, що сукупність зазначених фактичних даних може бути використана судом при прийнятті означеного процесуального рішення, суд не може погодитися з твердженнями захисту про те, що дії обвинуваченої містять ознаки умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, тобто дії, відповідальність за які встановлена частиною 2 ст. 121 КК України, виходячи з таких міркувань.

Необхідність правової оцінки дій ОСОБА_5 за вказаною нормою Закону України про кримінальну відповідальність адвокат мотивує відсутністю такого елементу складу злочину, як умисел на настання смерті потерпілого, оскільки обвинувачена зазначає, що вона не бажала настання смерті ОСОБА_6 , тому її дії потребують правової оцінки за наслідками, що фактично настали, тобто за умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що потягли смерть особи.

Суб`єктивна сторона інкримінованого обвинуваченій злочину характеризується умислом, це прямо випливає з найменування складу злочину, що передбачений ст. 115 КК України і встановлює відповідальність за умисне вбивство, тобто протиправне позбавлення життя іншої людини з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає її настання, або з непрямим умислом - коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо це припускає.

Як випливає з роз`яснень п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: (при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю).

Відповідно до правового висновку, сформульованого в Постанові Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 31 січня 2013 року (справа № 5-32кс12), судова практика для з`ясування змісту і спрямованості умислу особи орієнтує суди на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

З огляду на обстановку спричинення шкоди життю фізичної людини, за якої обвинувачена нанесла удар предметом, що володіє колюче-ріжучими властивостями, тому заздалегідь становить собою особливу небезпеку, в життєво важливий орган, яким є шия потерпілого, а потім - ще один по обличчю ОСОБА_6 , суд доходить беззаперечного висновку про те, що вона не могла не усвідомлювати суспільно небезпечний характер своїх дій і якщо не бажати, то свідомо припускати наслідки у вигляді смерті особи.

У зв`язку з викладеним суд вважає, що така заява адвоката зумовлена бажанням пом`якшити покарання підзахисної і є виявом позиції захисту від пред`явленого обвинувачення.

Аналізуючи зміст суб`єктивної сторони вчиненого діяння, суд виходить з того, що зміст цього елементу диспозиції злочину, що передбачений частиною 1 ст. 115 КК України, може характеризуватися як прямим, так і непрямим умислом, і доходить висновку, що ОСОБА_5 вчинила вбивство потерпілого, діючи з непрямим умислом, виходячи з такого.

Як вже зазначено судом, суб`єктивній стороні умисного вбивства притаманні умисні дії, що вчиняються як з прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання, так і з непрямим , коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажає, але свідомо припускає їх настання.

Умисне вбивство розглядається як вчинене з непрямим умислом, коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання. Умисно завдаючи шкоду потерпілому, винний не передбачає конкретно, яка саме шкода матиме місце, допускаючи можливість будь-якої шкоди,в тому числі й смерті, яка фактично настає.

Позиція ОСОБА_5 про те, що вона не мала умислу на вбивство потерпілого, не звільняє її від відповідальності, оскільки відсутність бажання спричинити смерть іншій особі не виключає наявності умислу на вбивство.

Що стосується обстановки, за якої потерпілий отримав тілесне ушкодження знаряддям з колюче-ріжучими власнивостями, яке свавільно застосувала ОСОБА_5 ,

в життєво-важливий орган, що зумовило майже миттєве настання смерті, свідчить про те, що ОСОБА_5 якщо не бажала смерті ОСОБА_6 , проте свідомо допускала можливість настання будь-яких невизначених суспільно небезпечних наслідків.

І оскільки під час раптової сварки з застосуванням психічного і фізичного насилства наявність заздалегідь обдуманого умислу на позбавлення потерпілого життя є менш вірогідно, суд вважає, що ОСОБА_5 за викладених обставин, усвідомлюючи злочинний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і свідомо припускала їх настання, тобто діяла з непрямим умислом.

Згаданий судом висновок судової психіатричної експертизи, хоча й в силу ст. 88 КПК України не використовується судом на підтвердження винуватості ОСОБА_5 в частині відомостей про її характер та оцінки його окремих рис, але містить умовиводи комісії про повне усвідомлення обвинуваченою протиправного змісту вчинених дій та невідворотності покарання за скоєне, тому в цій частині підкріплює висновок суду про спрямованість її умислу.

Принцип презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, які є однією з засад кримінального судочинства, внормований статтею 17 КПК України, відповідно до якої ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Зміст принципу «поза розумним сумнівом» сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», з якого випливає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Встановивши обставини справи на підставі наданих суду фактичних даних, суд знаходить сукупність цих даних, які є допустимими, належними та достовірними, достатньою для прийняття процесуального рішення на користь обвинувачення, яке поза розумним сумнівом доведене в цьому провадженні.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими у відповідності до вимог закону, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Інші матеріали кримінального провадження, оголошені судом в порядку ст. 358 КПК України за клопотанням сторони обвинувачення, зокрема матеріали експертиз: № СЕ-19/108-22/12176-Д від 06.10.2022 року (а. с. 127-135), № СЕ-19/108-22/12174-ФХД від 20.10.2022 року (а. с. 138-141), хоча і належні до цього кримінального провадження, проте не містять інформації про обставини, що підлягають доказуванню, тому не згадуються судом на обґрунтування обвинувачення, визнаного судом доведеним.

При призначенні покарання суд у відповідності до ст. 65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винної, обставин, що пом`якшують та обтяжують її покарання, бере до уваги думку потерпілої про вид та розмір покарання.

Як випливає із змісту ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

За змістом роз`яснення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання.

З урахуванням наведених положень законодавства при призначенні покарання суд враховує, що ОСОБА_5 скоїла особливо тяжкий злочин, об`єктом якого є охоронювана Основним Законом України найвища соціальна цінність - життя людини, а також наслідки цього діяння у вигляді смерті фізичної особи.

Бере до уваги суд і перебування в провадженні Горняцького районного суду м. Макіївки Донецької області обвинувального акту відносно обвинуваченої за ознаками ст. 124 КК України, чия доля невідома суду через знаходження вказаного суду на тимчасово окупованій території.

Наведені судом обставини свідчать про певний рівень суспільної небезпеки обвинуваченої і повністю виключають застосування щодо неї інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, а також для застосування положень закону про призначення більш м`якого покарання або покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті обвинувачення.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої суд визнає сприяння ОСОБА_5 суду у встановленні фактичних обставин справи.

Хоча невизнання вини в обсязі висунутого обвинувачення, коли обвинувачена вкладає в свої дії інший кримінально-правовий зміст, не оспорюючи фактичні обставини спричинення шкоди життю потерпілого, і не є підставою для відкидання заяви про каяття у вчиненому, яку (заяву) зробила обвинувачена в судовому засіданні, проте ця заява не була наповнена щирим розкаянням та усвідомленням глибини шкоди від скоєного, тому така пом`якшуюча покарання обставина, як щире каяття, не згадується судом на користь ОСОБА_5 .

Обтяжуючих покарання обвинуваченої обставин судом не встановлено.

При визначенні виду і розміру покарання бере до уваги суд і відомості про особу винної, її молодий вік, що свідчить на користь здатності переоцінити протиправне значення своєї поведінки та повернутися до соціальних і духовних цінностей.

Хоча обвинувачена і є матір`ю двох неповнолітніх дітей, проте вона позбавлена батьківських прав щодо них, тому суд не вправі згадувати її материнство як позитивну інформацію про її особу.

Не є такою, що свідчить на користь цільності особистості обвинуваченої, і інформація про її хворобливу звичку від алкоголю, яку констатує комісія експертів-медиків, оскільки це захворювання становить небезпеку для оточення.

Таким чином, ретельно проаналізувавши всі передбачені статтею 65 КК України чинники, суд доходить висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах розміру санкції частини статті обвинувачення, не вдаючись до призначення найбільш суворого розміру в межах цієї санкції.

Застосування такого розміру покарання, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання, якими, як зазначено, є не тільки кара, а й перевиховання винної особи, а також запобігання вчиненню нових кримінально караних діянь.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлений.

Доля речових доказів підлягає вирішенню у відповідності до вимог ст. 100 КПК України, за хід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту речових доказів - скасуваню.

Процесуальні витрати з проведення експертиз, висновки яких використані судом на користь обвинувачення, визнаного судом доведеним, у відповідності до положень ст. 124 КПК України належить стягнути з обвинуваченої у доход держави.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винною у вчиненні злочину, що передбачений ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити їй покарання у виді восьми років позбавленні волі.

Початок строку покарання обчислювати з моменту затримання обвинуваченої за підозрою у вчиненні злочину, а саме: з 1 жовтня 2022 року.

До набрання вироком чинності запобіжний захід відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою не змінювати.

Стягнути з ОСОБА_5 у дохід держави витрати з проведення судових експертиз в сумі 2642 грн. 92 коп. (755 грн. 12 коп. + 1132 грн. 68 коп. + 755 грн. 12 коп.).

Речові докази - сорочку темно-синього кольору з нашаруванням речовини бурого кольору, футболку в чорно-білу горизонтальну смужку з нашаруванням речовини бурого кольору, спортивні штани, труси, чорні носки, зрізи нігтьових пластин, змиви з долонь рук, волосся з п`яти областей голови, мікрочастки з кистей обох рук трупа ОСОБА_6 , змиви та контроль до нього з кистей рук трупа ОСОБА_6 , капці, віник, светр, фрагмент тканини з речовиною бурого кольору, фрагмент вирізу матрацу з речовиною бурого кольору, ніж, футболку синтетичну салатового кольору зі слідами речовини бурого кольору, штани чорні синтетичні, носки чорні синтетичні, чорні капці, спортивну кофту, футболку чорну, спортивні брюки, які зберігаються в камері схову речових доказів у відділенні поліції № 1 Запорізького районного управління ГУНП в Запорізькій області, - знищити.

Речові докази - диски з відеозаписами процесуальних дій, долучені до матеріалів кримінального провадження, - зберігати з матеріалами кримінального провадження.

Скасувати арешт, накладений на підставі ухвал слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 5 жовтня 2022 року на сорочку темно-синього кольору з нашаруванням речовини бурого кольору, футболку в чорно-білу горизонтальну смужку з нашаруванням речовини бурого кольору, спортивні штани, труси, чорні носки, зрізи нігтьових пластин, змиви з долонь рук, волосся з п`яти областей голови, мікрочастки з кистей обох рук трупа ОСОБА_6 , змиви та контроль до нього з кистей рук трупа ОСОБА_6 , капці, віник, светр, фрагмент тканини з речовиною бурого кольору, фрагмент вирізу матрацу з речовиною бурого кольору, ніж, футболку синтетичну салатового кольору зі слідами речовини бурого кольору, штани чорні синтетичні, носки чорні синтетичні, чорні капці, спортивну кофту, футболку чорну, спортивні брюки.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченою, яка перебуває під вартою, - в той же строк з моменту отримання нею копії вироку.

Учасникам кримінального провадження, які не були присутні в судовому засідання під час проголошення вироку, його копію буде направлено не пізніше наступного дня після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1