Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-сс/4809/298/23 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 186 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2023 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 червня 2023 року, якою стосовно підозрюваного

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, українця, громадянина України, маючого середню освіту, не маючого на утримані неповнолітніх дітей, не маючого інвалідностей, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 17.04.2023 року Кіровським районним судом м. Кіровоград за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76, 104 КК України, звільнений від відбуття покарання з іспитовим терміном строком на 1 рік,

застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0001329, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, строком до 12-20 год. 22.07.2023 року включно, з визначенням застави у сумі 53 680 гривень,

В С Т А Н О В И Л А:

Слідчий СВ Кропивницького РУП Головного управління національної поліції в Кіровоградській області майор поліції ОСОБА_8 звернувся до Кіровського районного суду м. Кіровограда із клопотанням у даному кримінальному провадженні про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_7 , яке погоджено з прокурором Кропивницької окружної прокуратури ОСОБА_9 .

На обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що ним здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, яке внесене 11.05.2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 10.05.2022 року близько 11 години 00 хвилин, тобто в період дії воєнного стану, неповнолітній ОСОБА_7 , за попередньою змовою з неповнолітнім ОСОБА_10 , вчинив дії, кваліфіковані органом досудового слідства за ч. 4 ст. 186 КК України. Матеріальна шкода завдана злочином у якому він підозрюється складає 4153,33 грн.

Під час досудового розслідування ОСОБА_7 30.05.2023 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, встановлено наявність ризиків, передбачених у пунктах 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому слідчий просить застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Слідчий та прокурор підтримали клопотання та просили його задовольнити посилаючись на обставини викладені в ньому. Прокурор акцентувала увагу слідчого судді на тому, що 17.04.2023 року ОСОБА_7 засуджено до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76, 104 КК України, звільнено від відбуття покарання з іспитовим терміном строком на 1 рік, а вже 10.05.2023 року ним вчинено новий злочин.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 червня 2023 року задоволено вказане клопотання та застосовано до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_7 , як особа раніше судима, санкція інкримінованої йому статті передбачає позбавлення волі строком від п`яти до восьми років, то у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого, а також може продовжити злочинну діяльність, оскільки є матеріально не забезпечений та особою схильною до вчинення злочинів проти власності.

В апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого та застосувати до її підзахисного запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що під час розгляду клопотання слідчий суддя уникнув дослідження доказів і реальної оцінки наявності обґрунтованості підозри. В постановах про тримання під вартою не вказуються докази, на підставі яких слідчий суддя дійшов до певного висновку.

І будь-яких доказів, окрім припущень потерпілого щодо причетності підзахисного до злочину не надано, а тому підозра є не обґрунтованою.

Вважає, що це повністю суперечить положенням вищезазначених статей КПК України та порушує ст.ст.5, 6 Конвенції.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.

На думку апелянта, враховуючи положення ч. 6 ст. 9, ч. 1 ст. 94, ч. 2 ст. 177, ч. 1 ст. 178 КПК України вважаю, що на досудовому слідстві, вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя зобов`язанні застосовувати положення ст. 87 КПК України, в тому числі положення ч. 4 цієї статті.

Більш того, на таку думку наводить і словосполучення «у будь-якому судовому розгляді», бо якщо виходити з формального розуміння «судовий розгляд», тоді від є єдиним - передбачений главою 28 КПК України і розпочинається згідно положень ст. 347 КПК України, що в свою чергу, наводить на висновок що «у будь-якому судовому розгляді» застосовуються законодавцем в загальному значенні, як і саме слово «судом».

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу, які надійшли із районного суду та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 183 ч. 1, 2 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризиками, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Згідно ст. 177 ч. 1 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст. 5 ч. 1, ч. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути розбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчинення нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Частиною 3 ст. 5 вказаної Конвенції передбачено, що кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Згідно ст. 6 ч. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Проте, враховуючи обставини справи, апеляційний суд вважає, що по справі наявні реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи підозрюваного. При цьому, колегія суддів оцінює суворість можливого призначеного покарання ОСОБА_7 в подальшому та визнає за реальну небезпеку можливість вчинення іншого кримінального правопорушення, у разі зміни, обраного щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вищезазначені обставини є виправданими та необхідними елементами (ризиками), що визначають та виправдовують потребу в триманні підозрюваного під вартою. Підстав для обрання більш м`якого запобіжного заходу не вбачається.

В апеляційній скарзі сторона захисту посилається на необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Санкція статті закону за вчинення злочину у якому підозрюється ОСОБА_7 передбачає покарання у виді позбавлення волі.

А тому, враховуючи те, що ОСОБА_7 є раніше судимим, враховуючи не визнання вини, що у свою чергу вплине на відсутність обставин, які пом`якшують покарання, враховуючи санкцію ч.4 ст.186 КК України - позбавлення волі на строк від семи до десяти років, може вчинити спроби на переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик переховування ОСОБА_7 від органу досудового розслідування та/або суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_7 розуміючи, що злочин є тяжкий, враховуючи відсутність обставин, які пом`якшують покарання може вчинити спроби направленні на переховування від суду.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до ОСОБА_7 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень захисника про те, що до ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Можливість підозрюваного ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена відсутністю стримуючих факторів а також наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав колегія суддів залишає без задоволення доводи захисника про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить виконанням підозрюваним процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваному запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Отже, підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині не має.

Колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.

До того ж, слідчий суддя на стадії обрання запобіжного заходу не перевіряє правильність кваліфікації дій підозрюваного, наявність та достатність доказів для визнання вини чи питання допустимості доказів.

У справі «Феррарі-Браво проти Італії» від 14.03.1984 року ЄСПЛ вказав, що комісія наголошує, що питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочину, в якому він підозрюється, а пред`явлена підозра, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

На думку колегії суддів, слідчий суддя задовольняючи подання слідчого та застосовуючи відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обґрунтовано зазначив, про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, так і про існування ризиків запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідка; вчинити нові кримінальні правопорушення.

Дані обставини свідчать про наявність передбачених законом підстав для застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу, а наявність ознаки та умислу на збут психотропних засобів буде перевірена після здобуття віх доказів по кримінальному провадженню.

Обґрунтованість підозри підтверджується протоколом про прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, проколом огляду місця події, протоколом допиту потерпілого, протоколом пред`явлення речей для впізнання, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, висновком експерта, протоколом огляду предмету, поясненнями.

А тому, доводи захисту про те, що суд першої інстанції не дослідові докази, якими підтверджуються обґрунтованість підозри є такими, що не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Отже, враховуючи мету і підстави застосування запобіжних заходів, що їх передбачено ст. 177 КПК України, а також зважаючи на дані матеріалів клопотання, колегія суддів переконана у необхідності застосування на початковому етапі досудового розслідування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання його під вартою.

Наявні у матеріалах клопотання дані підтверджують наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що у разі не обрання запобіжного заходу, або обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, вказане не забезпечить на початковому етапі досудового розслідування та у подальшому, належного виконання останнім процесуальних обов`язків і надасть йому змогу переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого та свідків з метою зміни їхніх показань; вчинити інше кримінальне правопорушення.

На даний час наявні достатні підстави вважати, що за матеріалами даного кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 існують ризики, передбачені п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України,а інші, більш м`які запобіжні заходи (домашній арешт/особисте зобов`язання), на думку колегії суддів не забезпечать запобігання встановленим ризикам та виконанню підозрюваним процесуальних обов`язків, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 червня 2023 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах підозрюваного

ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 червня 2023 року, якою стосовно стосовно підозрюваного ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0001329, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, строком до 12-20 год. 22.07.2023 року включно, з визначенням застави у сумі 53 680 гривень, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4