Вирок

Іменем України

13.07.2023 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові обвинувальний акт з долученим до нього реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000455 від 17.09.2021, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, із середньо-спеціальною освітою, неодруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), солдата/розвідника - телефоніста, учасника бойових дій, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

Сторона обвинувачення - прокурор Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону- ОСОБА_4

Сторона захисту:

Адвокат - ОСОБА_5 , суд,-

В С Т А Н О В И В :

Згідно з оголошеним прокурором - публічним обвинувачем в судовому засіданні обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000455 від 17.09.2021, солдат ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, проходячи військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без поважних причин, в умовах особливого періоду о 08 год. 00 хв. 05.09.2021 не з`явився із наданої йому відпустки в розташування військової частини НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 та до 24.02.2022 обов`язки військової служби не виконував та проводив службовий час на власний роздсуд.

Дані дії обвинуваченого органами досудового розслідування та прокурором кваліфіковані, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, з чим суд погоджується.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав повністю, надавши пояснення, які у повній мірі узгоджуються з фактичними обставинами викладеними в обвинувальному акті.

Крім цього пояснив, що проходячи військову службу у військовій частмині НОМЕР_2 брав участь у бойових діях по захисту батькіувщини від орків та є учасником бойових дій. Після повернення з зони АТО, йому була надана відпустка з якої він мав повернутися у військову частину зранку 05 вересня 2021 року. Однак, під час відпустки перебував на лікуванні. У підтвердження цьому, разом із запхисником, подали суду копії медичних документів. У подальшому після лікування залишився дома, оскільки виникли такі обставини. Коли росія почала повномастабне виторгнення у на територію України, він прибув у Львів до своєї військової частини та доповів про це командуванню. Нажаль, але командування військової частини відмовило йому у визнанні повернення на службу та направили до прокуратури.

Цього ж дня він повернувся у Переяслав - Хмельницький де звернувся у військомат та був мобілізований у військову частину НОМЕР_1 у якій проходить військову службу по даний час. Тобто з першого дня початку війни, а саме з 24 лютого 2023 року він є віськовослужбовцем ЗСУ та виконує завдання по захисту Батьківщи.

Про вчинене щиро шкодує, розкаюється та просить суд суворо не карати його, не позбавляти волі, а призначити покарання у вигляді штрафу, який бажає сплатити на рахунок Збройних сил України. Просить суд врахувати, що хоче продовжувати військову службу та боронити державу Україну від рашистів.

Прокурор в судовому засіданні з показами обвинуваченого погодився та запропонував суду провести судове слідство з урахуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України, проти чого обвинувачений та його захисник не заперечували.

Суд, заслухавши висновки прокурора, думку захисника підсудного, самого підсудного, який визнав свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 4 ст. 407 КК України, зважаючи на відсутність заперечень щодо допустимості та належності зібраних доказів, вважає за доцільне не досліджувати фактичні обставини справи, що викладені в обвинувальному акті та які визнаються сторонами, а судове слідство обмежити допитом підсудного та дослідженням процесуальних документів і документів, що характеризують особу останнього.

Відтак, фактичні обставини, що викладені в обвинувальному акті, крім повного визнання обвинуваченим, перевірені судом безпосередньо в результаті його допиту та перевірки в судовому засіданні на предмет їх узгодженості з іншими процесуальними документами, тобто перевірені судом з дотриманням вимог, ст. 23 КПК України. Таким чином, з урахуванням повного визнання вини обвинуваченим та досліджених процесуальних матеріалів кримінального провадження, суд вважає, що прокурором доведено, а судом встановлено, той факт, що ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, проходячи військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ) у військовому званні - солдат, вибув у щорічну основну відпустку терміном на 18 днів, а саме з 17 серпня 2021 року по 04 вересня 2021 року та відповідно до наказу командира військової частини мав прибути на службу не пізніше 08 год. 00 хв. 05.09.2021 року, тобто в розташування військової частини НОМЕР_2 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_3 . Разом з тим, із відпустки не повернувся та до 24.02.2022 обов`язки військової служби не виконував, а проводив службовий час на власний розсуд.

У той же час, 24 лютого 2022 року після повномасштабного воєнного вторгнення росії на територію України, ОСОБА_3 свідомо звернувся до командування військової частини НОМЕР_2 , заявив про намір продовжити військову службу, однак йому було відмовлено. Не зважаючи на це, підсудний бажаючи захищати Батьківщинку зувернувся довійськових органів, був мобілізований та 24.02.2022 року направлений у військову частину НОМЕР_1 де проходить військову службу по даний час, що стверджується відповідними наказами та документами долученими до матеріалів судового провадження.

Оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд погоджується, що кваліфікація інкримінованих у вину ОСОБА_3 дії, як вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, є правильною. Вирішуючи питання про вид та розмір покарання для ОСОБА_3 , суд бере до уваги, що ОСОБА_3 щиро розкаюється у вчиненому кримінальному правопорушенні, просить суд надати йому можливість сплатити штраф, чим підтримати Збройні Сили України та продовжити військову службу, тобто бути корисним для захисту Батьківщини.

З урахуванням вищевказного, суд враховує, що відповідно до вимог ст. 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2004 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України, стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ рішення ЄСПЛ застосовуються як джерело права.

Так, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 (заява № 10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним».

Оскільки в судовому засіданні було встановлено обґрунтованість висунутого проти підсудного ОСОБА_3 кримінального обвинувачення, а останній визнав в цьому свою вину та на даний час проходить віськову службу починаючи з першого дня повномасштабного вторгнення, суд вважає таку обставину як винятковим помякшенням для покарання.

Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , відповідно до ст. 66 КК України, суд також визнає його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, самостійне прибуття до військового органу після оголошення мобілізації

Обставин, які б обтяжували вину та покарання підсудному ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено, не наведено таких і прокурором в судовому засіданні.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як засудженим так і іншими особами. Для досягнення мети покарання суд керується принципами індивідуалізації та справедливості покарання. Цілі покарання запобігання і попередження вважаються характеристиками кримінально-правових санкцій (рішення ЄСПЛ «Езех і Коннорс проти Сполученого Королівства»).

Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року.

Зазначені міжнародні акти, згідно з ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З урахуванням наведених правил закону при призначенні покарання суд враховує, що підсудний вперше вчинив злочин, і, що вчинений злочин є тяжким в розумінні ст. 12 КК України.

Відтак, зважаючи на особу обвинуваченого, положення ст. 69 - 1 КК України, суд враховує, що ОСОБА_3 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, по місцю служби характеризується позитивно, перебував в умовах збігу тяжких життєвих обставин, продовжує військову службу та командуванням характеризуєтьс тільки з позитивної сторони, має відповідний досвіт оскільки є учасником бойових дій та відзнаку за вказані успіхи, зважаючи на санкцію ч. 4 ст. 407 КК України, що інкримінується йому у вину, суд вважає, що до підсудного слід застосувати положення статей 69, 69-1 КК України, та призначити інший, більш м`який вид покарання, ніж передбачений сакцією ч. 4 ст. 407 КК України, визнавши при цьому обставини наведені судом вище, як виключні.

За таких обставин та у даному випадку, суд вважає, що необхідним і достатнім покаранням для ОСОБА_3 буде покарання у вигляді штрафу в розмірі 3000 (три тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому суд враховує загальні засади призначення покарання, що визначаються ст. 50 КК України, згідно з якою, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні кримінального правопорушення (проступку) і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Судові витрати у кримінальному провадженні та речові докази відсутні, цивільний позов не заявлявся, запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.

На підставі викладеного та керуючись статтями 349, 373 - 375, 615 КПК України, статтями 50, 65, 66-67, 69, 69-1 КК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням статті 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 3000 (три тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) грн. 00 коп.

Грошові кошти штраф в сумі 51000 (п`ятдесят одну тисячу) грн. 00 коп. перерахувати на р/р № UA 0992708, отримувач Національний банк України для ЗСУ, код отримувача: 00032106, Банк отримувача: Національний Банк України, код банку отримувача 300001, призначення платежу: Допомога на матеріально технічне забезпечення Збройних Сил України.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення через суд , який ухвалив судове рішення.

У випадку відсутності апеляційних скарг, вирок набирає законної сили з 14 серпня 2023 року.

Копію вироку сторони процесу можуть отримати у секретаря судових засідань.

Суддя ОСОБА_6