ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000990 від 25 червня 2022 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2023 року про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця міста Луцьк Волинської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із професійно - технічною освітою, не працюючого, раніше судимого: 27.01.2022 року вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області за ч.1 ст.262, ч.2 ст.345 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, згідно ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком терміном 2 роки,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та призначено йому покарання, із врахуванням ст.69-1 КК України, у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 8 (вісім) місяців.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області 27.01.2022 року, визначено до відбуття ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 , до вступу вироку в законну силу, залишено у виді застави.

Строк відбуття покарання рахувати з дня приведення вироку до виконання, тобто з моменту затримання.

Вироком суду вирішено долю речових доказів.

Після вступу вироку в законну силу, заставу в розмірі 49620 (сорок дев`ять тисяч шістсот двадцять) гривень, внесену на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України: , депозитний рахунок №UA0002504, банк ДКСУ м.Київ МФО 820172- повернути заставодавцю.

Зараховано ОСОБА_9 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 25.06.2022 року по 15.07.2022 року, з розрахунку що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Згідно вироку суду обвинувачений ОСОБА_9 , 25.06.2022 року, близько 14 години 30 хвилин, перебуваючи біля кіоску «Фрукти» №176, який розташований на території «Північного ринку», що по вулиці Домни Гордіюк, 49, у місті Луцьк, Волинської області, діючи з прямим умислом, керуючись корисливим мотивом та метою відкритого викрадення чужого майна, діючи в умовах воєнного стану, який введений на території України відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року, продовженого Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», шляхом вільного доступу, відкрито викрав фрукти, які знаходились на прилавку, а саме: одну диню вагою 3 кг, вартістю 228 гривень 38 копійок та банани вагою 2 кг вартістю 106 гривень 25 копійок, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 майнової шкоди на загальну суму 334 гривень 63 копійки.

Таким чином, ОСОБА_9 , інкримінуються умисні протиправні дії, що виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому в умовах воєнного стану, тобто вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України (а.с.80-81).

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вказує на те, що не погоджується з вироком суду в частині призначеного терміну покарання у зв`язку з тим, що воно є надто суворим.

Вказує на те, що на його думку, істотне значення в цій справі має характер та обставини вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, а саме предмет злочину у вигляді продуктів харчування (фруктів) та їх малозначна вартість, яка складає лише 334 гривні та фактично межує із сумою, що ледь перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Крім того, відповідно до ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті. Такими обставинами, в даному конкретному випадку, є вищезазначений характер кримінального правопорушення, а також думка потерпілого ОСОБА_11 зі зверненням безпосередньо до суду з проханням суворо не карати обвинуваченого ОСОБА_9 . При цьому зазначає, що застосувавши положення ст.69-1 КК України, суд першої інстанції неправильно обрахував строк призначеного ОСОБА_9 покарання, а саме дві третини максимального строку найбільш суворого покарання, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України. Так, санкцією вищевказаної норми КК України передбачено максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 10 років, а 2/3 від цього покарання становить 6 років і 6 місяців.

Просить змінити вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.02.2023 року щодо ОСОБА_9 , пом`якшивши призначене йому покарання із застосуванням норм кримінального закону, передбачених ст.ст.66, 69 КК України (а.с.84-87).

В судове засідання не з`явилися обвинувачений ОСОБА_9 та потерпілий ОСОБА_12 , хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від них на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Прокурор не заперечувала, щодо продовження розгляду справи у відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 , захисник у вирішенні даного питання поклався на розсуд суду. Також учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілого ОСОБА_13 . Їх неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку захисника обвинуваченого, який апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити; прокурора, яка просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити за безпідставністю, вирок суду залишити без змін; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому в умовах воєнного стану, та правильність кваліфікації його дій за ч.4 ст.186 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом згідно із ч.3 ст.349 КПК України не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 вину у інкримінованому йому злочині, передбаченому ч.4 ст.186 КК України, визнав повністю та не оспорюючи фактичних обставин, місця та часу події, про які зазначено в обвинувальному акті, показав, що дійсно вчинив вказане кримінальне правопорушення. У вчиненому щиро розкаявся, просив суворо не карати.

Потерпілий ОСОБА_14 в судовому засіданні в суді першої інстанції підтвердив обставини, викладені в обвинуваченні, щодо міри покарання просив обвинуваченого суворо не карати, матеріальна шкода відшкодована в повному обсязі.

Оскільки він та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченого, потерпілого та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Водночас, щодо доводів захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене покарання ОСОБА_9 є суворим, наявність підстав для застосування при призначенні покарання положень ст.69 КК України та призначення менш суворого покарання, то вони є безпідставними та не обгрунтованими виходячи з наступного.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

В той же час згідно зі ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, які відповідно до вимог ст.66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції відніс щире каяття та добровільне відшкодування заподіяних збитків.

Обставин, які відповідно до вимог ст.67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_9 судом першої інстанції не встановлено.

Крім того судом першої інстанції при визначенні виду і розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_9 враховано, що він щиро розкаявся у вчиненому, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відшкодував шкоду потерпілому, який не наполягав на суворій мірі покарання. Обвинувачений неодружений, непрацюючий, раніше судимий.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що позиція потерпілої сторони у судовому засіданні щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Також судом першої інстанції встановлено, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.01.2022 року ОСОБА_9 засуджений за ч.1 ст.262, ч.2 ст.345 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, згідно ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком терміном 2 роки.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства, оскільки ОСОБА_9 вчинив новий тяжкий корисливий злочин під час іспитового строку, а відтак призначив йому покарання у виді позбавлення волі із застосування положень ст.71 КК України.

Одночасно призначаючи обвинуваченому покарання, в межах санкції частини статті, за якою він засуджується, у виді позбавлення волі, із врахуванням положень ст.69-1 КК України, враховано, що він повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину, у вчиненні якого щиро розкаявся, думку потерпілого, який претензій майнового чи матеріального характеру до обвинуваченого не має.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції при призначенні покарання із застосуванням положення ст.69-1 КК України неправильно обрахував строк призначеного ОСОБА_9 покарання, а саме дві третини максимального строку найбільш суворого покарання, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, є безпідставними.

Так, відповідно до вимог ст.69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини 1 статті 66 КК України, при відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу.

Санкція ч.4 ст.186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. За таких обставин, максимальний строк покарання у виді позбавлення волі, який можливо призначити обвинуваченому за ч.4 ст.186 КК України в даному кримінальному провадженні становить 6 (шість) років 8 (вісім) місяців.

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд вважає, що наведена сукупність встановлених обставин не дає підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень ст.69 КК України, яка передбачає призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом та положень ст.75 КК України, яка передбачає звільнення від відбування покарання з випробуванням, з урахуванням того, що обвинувачений вчинив злочин у короткий проміжок часу після засудження, в період іспитового строку, що свідчить про його підвищену суспільну небезпеку та небажання стати на шлях виправлення.

На думку апеляційного суду призначене судом першої інстанції покарання буде необхідним і достатнім для виправлення, перевиховання та попередження вчинення як обвинуваченим, так і іншими особами, нових кримінальний правопорушень.

Усі інші доводи захисника обвинуваченого, які викладені в апеляційній скарзі, і були надані під час апеляційного розгляду провадження щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для зміни оскаржуваного вироку, як про це просить апелянт.

На думку суду апеляційної інстанції у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Таким чином апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.02.2023 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2023 року про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді