Провадження №1-кс/522/4986/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

11 серпня 2023 року місто Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , володільця майна - ОСОБА_4 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 про арешт майна, -

УСТАНОВИВ:

Слідчий СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , за погодженням з прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на автомобіль «Mitsubishi Lancer», р.н. НОМЕР_1 , вилучений 04.08.2023 в ході проведення огляду місця події за адресою: м. Одеса, вул. Градоначальницька, 31.

В обґрунтування доводів клопотання слідчий посилається на наступне.

СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000395 від 21.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, за наступних обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до Відділення поліції №1 Одеського РУП №1 ГУНП в Одеській області, надійшла ухвала Приморського районного суду м. Одеси, про зобов`язання уповноважених осіб ВнП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області внести відомості до ЄРДР за скаргою громадянки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка просить прийняти міри правового характеру до громадянина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким остання перебувала у дружніх стосунках, який зловживаючи її довірою, під приводом купівлі транспортного засобу марки «MITSUBISHI LANCER, 2008 poку випуску, д/н НОМЕР_2 , заволодів грошовими коштами. Сума матеріального збитку встановлюється.

04.08.2023 за адресою: м. Одеса, вул. Градоначальницька, 31, зі сторони вул. Скісної виявлено транспортний засіб, а саме автомобіль «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_3 , який перебуває у розшуку. В ході огляду місця події автомобіль «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_3 та ключі від нього вилучено, визнано речовим доказом, опечатано та долучено до матеріалів кримінального провадження №0000395 від 21.07.2023.

Також встановлено, що громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , користувався транспортним засобом, а саме автомобілем «Mitsubishi Lancer», д.н.з. НОМЕР_3 , на підставі довіреності власниці ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з лютого 2022 року перебуває закордоном, від 17.11.2021, який зареєстровано в реєстрі за номером 1208.

ОСОБА_4 стверджує, що має письмовий договір з 05.09.2021 з ОСОБА_7 про взяття машину під викуп, за яку зобов`язався виплатити 245 610 гривень (9000 долларів) на 90 тижнів, виплачуючи 2729 гривень (100 доларів) щотижня. З я ких на сьогодняшній день залишилось виплатити 48 510 гривень (1500 доларів).

Автомобіль «Mitsubishi Lancer», р.н. НОМЕР_1 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , виданого 15.10.2021 Центром № 5147, належить: ОСОБА_7 , адреса: АДРЕСА_1 .

Таким чином автомобіль «Mitsubishi Lancer», р.н. НОМЕР_1 , є тимчасово вилученим майном, яке вилучено для подальшого досудового розслідування.

Тому слідчий просить накласти арешт на зазначений автомобіль.

Слідчий в судовому засіданні підтримав подане клопотання та просив його задовольнити.

Представник власника майна в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання слідчого.

Володілець майна заперечував проти задоволення клопотання слідчого, зазначивши, що автомобіль він брав під викуп та виплатив майже всю суму.

Розглянувши клопотання, дослідивши матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, приходжу до висновку, що в задоволенні клопотання необхідно відмовити з наступних підстав.

Правові підстави для арешту майна в контексті положень закону, якими керувався слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

Згідно з ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно зі ст.94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно ч.1 ст.318 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Слідчий в клопотанні зазначає, що вилучений автомобіль має суттєве значення для вставлення істини у кримінальному провадженні, утім він не зазначає про яке конкретне (конкретні) значення йдеться мова.

Окрім того, в судовому засіданні адвокатом долучено ряд документів, серед яких є цивільний позов про відшкодування шкоди, квитанції про переказ грошових коштів та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого страхувальником транспортного засобу «Mitsubishi Lancer», р.н. НОМЕР_1 є ОСОБА_4 .

Наведені факти свідчать про наявність цивільно-правових відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , які регулюються нормами цивільного права. В наданих суду матеріалах справи відсутні докази існування обґрунтованої підозри щодо вчинення будь-якого кримінального правопорушення, що виключає можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Як вбачається зі змісту клопотання про арешт майна слідчим взагалі не зазначено конкретні підстави та мету у своєму клопотанні такого арешту, зазначено лише загальні фрази про «суттєве значення автомобіля для вставлення істини у кримінальному провадженні» та «втрату доказової бази у разі його відчуження».

Крім того, слідчий суддя звертає увагу на наявність в долучених до клопотання матеріалах аркушів паперу, які називаються «постановою про призначення групи прокурорів». Слідчий суддя критично оцінює данні аркуші через те, що вони не підписані, отже не мають статусу документу.

Відповідно до ч.1 ст.37 КПК України, прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

Відповідно до ч.2 ст.37 КПК України, прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 36, частиною третьою статті 313, частиною другою статті 341 цього Кодексу та частиною третьою цієї статті.

Відповідно до положень ч.1 ст.110 КПК, всі рішення прокурора є процесуальними рішеннями, а згідно з вимогами ч.3 цієї ж статті рішення прокурора приймається у формі постанови.

Відповідно до ч.6 ст.110 КПК України, постанова слідчого, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення.

Таким чином, рішення керівника відповідного органу прокуратури про визначення прокурора чи групи прокурорів у конкретному кримінальному провадженні є процесуальним і має бути винесено у формі постанови.

Кримінальний процесуальний закон не містить вимоги про те, що постанова керівника відповідного органу прокуратури про визначення прокурора чи групи прокурорів у конкретному кримінальному провадженні в обов`язковому порядку має бути надана суду.

У матеріалах кримінального провадження відсутня постанова про призначення групи прокурорів.

Згідно з положеннями ч.2 ст.92 КПК обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладено на сторону, що їх подає, а відповідно до ст.94 КПК обов`язок оцінки доказів з точки зору їх допустимості покладено на суд.

Виходячи з положень ч.1 ст.37, ч.2 ст.37, ч.ч.1,3,6 ст.110 КПК, постанова про призначення прокурора, якою надаються конкретному прокурору (групі прокурорів) повноваження, передбачені ст.36 КПК, у кримінальному провадженні, є обов`язковою.

Не наділяє прокурора повноваженнями здійснювати нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням з повноваженнями, передбаченими ст.36 КПК, і витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за відсутності відповідного процесуального рішення керівника органу прокуратури.

Зазначена правова позиція викладена в рішенні ВС колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 17.12.2019, справа №235/6337/18 провадження №51-2641км19.

Крім того, Об`єднана палата дійшла висновку, що за змістом статей 36, 37, 110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла.

Зазначена правова позиція викладена в Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22.02.2021, справа №754/7061/15 , провадження №51-4584 кмо 18.

Отже, дослідивши матеріали клопотання встановлено, що слідчим не доведено наявність жодних правових підстав для накладення арешту на вилучений автомобіль.

Тому у задоволенні клопотання слідчого необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.131-132, 170-173, 376 КПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 про арешт майна - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя:

11.08.2023