У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2023 року місто Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали скарги ОСОБА_3 , який діє в інтересах фермерського господарства ОСОБА_4 на постанову слідчого Державного бюро розслідувань від 10 травня 2023 року про закриття кримінального провадження № 0000062 від 24 січня 2023 року

У С Т А Н О В И В:

У провадженні Державного бюро розслідувань перебувало кримінальне провадження № 0000062 від 24 січня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

Зазначене кримінальне провадження було розпочате за заявою ОСОБА_3 від 02 лютого 2022 року, відповідно до якої уповноваженими особами Державного бюро розслідувань умисно не виконується ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року по справі № 761/39755/20 щодо внесення відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення відповідно до заяви ОСОБА_3 .

Постановою слідчого Державного бюро розслідувань від 10 травня 2023 року закрито кримінальне провадження № 0000062 від 24 січня 2023 року у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Не погоджуючись із винесеною постановою 01 червня 2023 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах фермерського господарства ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою на постанову слідчого Державного бюро розслідувань від 10 травня 2023 року про закриття кримінального провадження № 0000062 від 24 січня 2023 року.

Заявник подав заяву про розгляд скарги за його відсутності.

Слідчий Державного бюро розслідувань також подав заяву про розгляд скарги за його відсутності та письмові заперечення на скаргу, у яких просив відмовити у задоволенні скарги.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не відбувалось на підставі ч. 4 ст. 107 КПК України.

Дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Кримінальним процесуальним кодексом України визначено рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, які можуть бути оскарженні, а також визначено коло осіб, які мають право на їх оскарження.

Слідчий суддя звертає увагу особи, яка звернулась з даною скаргрою на те, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 60 КПК України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим. Заявник має право: 1) отримати від органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію; 1-1) отримувати витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; 2) подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи; 3) отримати інформацію про закінчення досудового розслідування.

Згідно із ч. 1 ст. 50 КПК України повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні підтверджуються: 1) свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю; 2) ордером, договором із захисником або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч.3 ст. 58 КПК України повноваження представника потерпілого на участь у кримінальному провадженні підтверджуються: копією установчих документів юридичної особи - якщо представником потерпілого є керівник юридичної особи чи інша уповноважена законом або установчими документами особа; довіреністю - якщо представником потерпілого є працівник юридичної особи, яка є потерпілою.

Згідно із ч. 1 ст. 64-1 КПК України представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, може бути: особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником; керівник чи інша особа, уповноважена законом або установчими документами; працівник юридичної особи.

При цьому, згідно із ч. 2 вказаної норми передбачено, що повноваження представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, на участь у провадженні підтверджуються: 1) документами, передбаченими статтею 50 цього Кодексу, якщо представником є особа, яка має право бути захисником у кримінальному провадженні; 2) копією установчих документів юридичної особи, якщо представником є керівник юридичної особи чи інша уповноважена законом або установчими документами особа; 3) довіреністю, якщо представником є працівник юридичної особи.

Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що КПК України, чітко регламентовано якими саме документами підтверджуються повноваження представника юридичної особи.

З матеріалів скарги вбачається, що дана скарга подана засобами поштовго зв`язку ОСОБА_3 , як представником фермерського господарства ОСОБА_4 .

До матеріалів скарги додано копію довіреності № 300 від 18 серпня 2021 року, згідно якої Фермерське господарство ОСОБА_4 в особі голови фемерського господарства - ОСОБА_4 , який діє на підставі статуту, уповноважує члена фермерського господарства - ОСОБА_3 , представляти інтереси фермерського господарства в будь-яких судах України.

Разом із тим, матеріали скарги не містять ні свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, та ордера або договору із захисником (у разі звернення зі скаргою представника юридичної особи як особи, яка має право бути захисником у кримінальному провадженні), ні відомостей про те, що ОСОБА_3 є штатним працівником юридичної особи, та копій установчих документів юридичної особи (у разі звернення зі скаргою представника юридичної особи як уповноважена законом або установчими документами).

Слід зазначити, що КПК України не містить визначення того, що саме відноситься до установчих документів юридичної особи, проте, таке визначення міститься у ст. 57 Господарського кодексу України, відповідно до частини 1, 2 якої установчими документами суб`єкта господарювання є рішення про його утворення або засновницький договір, а у випадках, передбачених законом,статут (положення) суб`єкта господарювання, в яких повинні бути зазначені найменування суб`єкта господарювання, мета і предмет господарської діяльності, склад і компетенція його органів управління, порядок прийняття ними рішень, порядок формування майна, розподілу прибутків та збитків, умови його реорганізації та ліквідації, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Загальні положення про юридичну особу зазначені в главі 7 ЦК і можуть бути використані у КПК.

Однак, до даної скарги особою, яка її подала, не надано копію установчих документів юридичної особи - фермерського господарства ОСОБА_4 , що підтверджували б повноваження особи, яка підписала вказану довіреність, або повноваження ОСОБА_3 , якого згідно довіреності голова фермерського господарства ОСОБА_4 уповноважив діяти від імені вказаної юридичної особи (статуту, наказу про призначення, інших установчих документів).

Належних доказів, що підтверджують повноваження ОСОБА_3 як представника фермерського господарства ОСОБА_4 , станом ані на час звернення зі скаргою, ані під час судового розгляду слідчому судді не надано.

Відтак, вказане не дає можливості слідчому судді встановити права та обов`язки особи, яка подала скаргу та ставить під сумнів питання щодо повноважень зазначеної особи.

Також, слідчий суддя зауважує, що відповідно до вимог ч. ч. 1-2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Частиною 5 ст. 40 КПК України передбачено, що слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Відповідно до вимог п. п. 1-3 ч. 5 ст. 110 КПК України постанова слідчого, дізнавача, прокурора складається з: 1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце і час прийняття постанови; прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову; 2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу; 3) резолютивної частини, яка повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Зі змісту скарги вбачається, що предметом оскарження є рішення слідчого Державного бюро розслідувань від 10 травня 2023 року про закриття кримінального провадження № 0000062 від 24 січня 2023 року - постанова, якою було закрите вищевказане кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме у зв`язку відсутністю в діянні посадових осіб Державного бюро розслідувань складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Як установлено у ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, встановлену законом.

Частиною 2 ст. 382 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню вчинені службовою особою.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, полягає в одному з таких, альтернативно зазначених у диспозиції діянь, як: 1) невиконання (ухилення від виконання) вироку, ухвали, постанови, рішення суду, або 2) перешкоджання їх виконанню. За цією нормою матеріального права склад злочину є формальним, адже його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням одного із зазначених у законі діянь - дії (перешкоджання) чи бездіяльність (невиконання). І саме з цього моменту злочин визнається закінченим.

Водночас слідчий суддя зауважує, що наявність у диспозиції ч. 1 ст. 382 КК словосполучень невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду та перешкоджання їх виконанню вказують на її бланкетний характер, адже для розкриття змісту такої диспозиції у кожному конкретному випадку суб`єкт правозастосування повинен звертатися до тексту самого судового рішення, а також до норм законодавства, які визначають порядок реалізації відповідних судових приписів.

Однією з форм (способу) невиконання судового рішення є пряма й відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати.

Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 382 КК України, є триваючим злочином, оскільки службова особа, будучи зобов`язаною рішенням суду, яке набрало законної сили, вчинити певні дії, умисно утрималася від їх учинення, тобто об`єктивна сторона злочину полягає у формі протиправної бездіяльності, яка тривала протягом певного періоду часу.

Так, обов`язковою умовою настання відповідальності за невиконання судового рішення є наявність у цьому рішенні вимоги зобов`язального чи забороняючого характеру. Причому така вимога повинна стосуватися конкретного зобов`язаного суб`єкта, до відома якого своєчасно було доведено відповідний обов`язок за рішенням суду.

За ознаками суб`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 382 КК, характеризується наявністю вини у формі прямого умислу.

Відсутність реальної можливості виконати рішення суду виключає відповідальність за ст. 382 КК. Водночас, для встановлення факту умисного невиконання достатньо підтвердити, що зобов`язана особа мала можливість хоча б частково виконати судове рішення, але без поважних причин не зробила цього.

Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 травня 2019 року № 319/841/16-к, від 29 жовтня 2019 року № 509/255/14-к, від 12 лютого 2020 року № 659/1012/18.

Разом із тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що 05 жовтня 2021 року ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 лютого 2021 року по справі № 761/39755/20 було виконано в повному обсязі, а саме здійснено внесення відомостей до ЄРДР за № 0000500 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та повідомлено заявника, що свідчить про відсутність у посадових осіб Державного бюро розслідувань умислу направленого на умисне невиконання рішення суду, більш того, слідчим суддею не встановлено настання суспільно-небезпечних наслідків, що виключає в діях посадових осіб Державного бюро розслідувань складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність складу кримінального правопорушення.

Закриття кримінального провадження є одним із способів її остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.

Питання про визнання досудового розслідування неповним та таким, що не відповідає кримінальним процесуальним нормам відноситься до повноважень слідчого судді при виконанні функції судового контролю в кримінальному провадженні. Так, слідчий суддя наділений компетенцію на прийняття рішень, якими може зобов`язати слідчого, прокурора вчинити певну процесуальну дію або прийняти певне рішення по кримінальному провадженню або вирішити питання про законність процесуальних рішень слідчого, прокурора в рамках кримінального провадження.

Однак, слідчим суддею встановлено, що слідчим прийнято обґрунтоване рішення про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, будь-яких нових доказів, які б давали підстави для скасування постанови про закриття кримінального провадження матеріали скарги не містять.

На підставі викладеного, слідчий суддя доходить висновку, що слідчий Державного бюро розслідувань приймаючи рішення про закриття кримінального провадження, оцінив зібрані в кримінальному провадженні докази з точки зору достатності та взаємозв`язку та прийняв відповідне обґрунтоване процесуальне рішення щодо закриття кримінального провадження, тому в задоволенні скарги необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 40, 84, 91, 110, 223, 284, 303, 304, 307, 309 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 , який діє в інтересах фермерського господарства ОСОБА_4 на постанову слідчого Державного бюро розслідувань від 10 травня 2023 року про закриття кримінального провадження № 0000062 від 24 січня 2023 року.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1