ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/542/20 Номер провадження 11-кп/814/770/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника потерпілої потерпілої захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 ОСОБА_10

розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 липня 2019 року за №0001637, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_11 , у інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , на вирок Червонозаводського районного суду м. Харків від 26 жовтня 2021 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за п.4 ч.2 ст.115 КК України на 15 років позбавлення волі, строк якого ухвалено обчилювати з 15 серпня 2019 року.

До набрання вироком законної сили продовжено ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 1 000 000 гривень моральної шкоди.

Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за таких обставин.

29 червня 2019 року приблизно о 23 годині ОСОБА_10 разом із ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у квартирі останньої по АДРЕСА_2 вжили наркотичні засоби та через деякий час ОСОБА_13 попросила в ОСОБА_10 дати їй у борг 200 гривень, унаслідок чого в ОСОБА_10 виникло до неї особисте неприязне відношення й він вирішив вбити її, про що ОСОБА_12 не повідомляв. Для реалізації цього злочинного умислу ОСОБА_10 вирішив, що під приводом дачі грошей у борг заманить ОСОБА_13 у безлюдне місце, розташоване з тильної сторони домоволодіння, в якому він проживає, де позбавить її життя.

Затим ОСОБА_10 погодився надати ОСОБА_13 кошти в борг та за його пропозицією вони втрьох направились до нього додому. У цей же день приблизно о 24 годині ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 прибули до спуску в яр за територією домоволодіння по АДРЕСА_1 . Діючи в межах розробленого плану, ОСОБА_10 пішов до вказаного вище домоволодіння з метою набуття предмета для спричинення ним тілесних ушкоджень, але щоб не викликати у ОСОБА_13 будь-які підозри, сказав, що йде додому за грошима. Взявши у цьому домоволодінні невстановлений предмет, ОСОБА_10 повернувся до ОСОБА_13 , ОСОБА_12 й наніс ОСОБА_13 один удар невстановленим предметом по голові, від якого вона впала на землю. Далі ОСОБА_10 продовжив наносити ОСОБА_13 удари невстановленим предметом по голові. ОСОБА_13 кричала та прикривала голову руками, намагаючись захиститись від заподіюваних ОСОБА_10 ударів, але ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що ОСОБА_13 відчуває сильний біль, не зупинявся та, діючи з особливою жорстокістю, продовжував бити її невстановленим предметом по голові. ОСОБА_12 , який не очікував, що ОСОБА_10 буде приводити в дію погрози в бік ОСОБА_13 , спробував відтягнути ОСОБА_10 від ОСОБА_13 , але йому не вдалось це зробити. Злякавшись, ОСОБА_12 залишив місце вчинення злочину. Далі ОСОБА_10 дістав ніж, який був у нього при собі, та наніс ним кілька ударів у різні частини тіла ОСОБА_13 .

Своїми злочинними діями ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми голови - дірчастого перелому лівої тім`яної кістки неправильної трикутної форми з лінійними переломами склепіння черепу, які відгалужуються від країв даного перелому; уламково-фрагментарного перелому лівої тім`яної кістки з лінійними переломами склепіння та основи черепа, уламково-фрагментарного перелому кісток лицевого скелету: правої очниці, носу, правої та лівої виличних кісток, верхньої щелепи з руйнуванням лунки першого зубу праворуч і травматичною екстракцією самого зуба; забійних ран на волосяній частині голови в лівій тім`яній ділянці, лівій тім`яно-потиличній ділянці, потиличній ділянці на рівні хребетної лінії, потиличній ділянці справа, по зовнішньому краю лівої вушної раковини, в лобній ділянці справа безпосередньо доверху від рівня проекції правої надбрівної дуги, ділянці перенісся безпосередньо праворуч від умовної серединної лінії та безпосередньо донизу від верхнього краю перенісся, правій виличній ділянці, на передній поверхні підборіддя на рівні умовної серединної лінії та рівні проекції нижнього краю нижньої щелепи; крововиливу в м`які покрови голови в правій лобно-тім`яно-потиличній ділянці; розривів слизової оболонки верхньої та нижньої губи; синців на тильній поверхні правої кисті й на тильній поверхні лівої стопи; колото-різаних поранень шиї - колото-різаних ран на передній поверхні шиї праворуч, ліворуч, три з яких є проникаючими: з наскрізним ушкодженням правої загальної сонної артерії, наскрізним ушкодженням правої пластини щитоподібного хряща, що проникає в порожнину гортані та ушкодженням лівої загальної сонної артерії з крововиливом, а чотири з яких на шиї є непроникаючими (обмежені м`якими тканинами); одного колото-різаного проникаючого поранення передньої поверхні грудної клітки праворуч, яке супроводжувалось крайовим насіченням хрящової частини сьомого правого ребра по верхньому краю, ушкодженням правого куполу діафрагми з проникненням у черевну порожнину з ушкодженням правої частки печінки по діафрагмальній поверхні; одного колото-різаного поранення живота ліворуч, що проникає в черевну порожнину без ушкодження внутрішніх органів, та одного непроникаючого колото-різаного поранення живота. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_14 померла на місці злочину та причиною її смерті була гостра крововтрата, яка розвинулась унаслідок пошкодження обох сонних артерій при спричиненні колото-різаних поранень шиї.

Упевнившись у тому, що ОСОБА_14 померла, ОСОБА_10 поховав її труп біля буд. АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження , істотне порушення вимог кримінального процесуального закону , неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, просить змінити вирок Червонозаводського районного суду м. Харків від 26 жовтня 2021 року, призначити ОСОБА_10 покарання за п.4 ч.2 ст.115 КК України у вигляді 12 років позбавлення волі та зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 моральної шкоди, визначивши його в сумі 300 000 гривень, або призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно: не врахував те, що надані прокурором докази не підтверджують винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України, а показання свідка ОСОБА_12 спрямовані на обмову обвинуваченого з метою уникнути цим свідком кримінальної відповідальності; відмовив у задоволенні клопотань сторін провадження про: здійснення судового провадження в закритому судовому засіданні, при тому, що наявність преси в засіданнях негативно вливала на психологічний стан неповнолітнього обвинуваченого, призначення судово-психологічної та судово-наркологічної експертиз ОСОБА_10 , повторний допит свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_12 ; не допитав свідка ОСОБА_16 та експерта; не надав оцінки тому, що досудове розслідування здійснено односторонньо, оскільки слідчим було відмовлено в задоволенні клопотання захисника щодо проведення слідчого експерименту з ОСОБА_10 , не залучено останнього для участі в цій слідчій дії зі свідком ОСОБА_12 для об`єктивного встановлення всіх обставин провадження; при призначенні ОСОБА_10 покарання вийшов за межі санкції статті кримінального закону з огляду на те, що за приписами КК України неповнолітній особі за один вчинений особливо тяжкий злочин не може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі на строк більше 14 років, і не врахував: те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення в неповнолітньому віці, вперше, що є обставинами, які пом`якшують його покарання, позитивно характеризувався за місцем навчання в школі та задовільно - в коледжі, дані висновку органу пробації; визначив розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_8 , який є непомірним для ОСОБА_10 та не доведений потерпілою. Водночас апелянт посилається на те, що оскаржуваний вирок ухвалений незаконним складом суду, так як: у матеріалах справи відсутні документи на підтвердження повноважень головуючого судді ОСОБА_1 на здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх; стороною захисту було заявлено відвід присяжній ОСОБА_17 з підстав того, що вона не повністю володіє державною мовою; після заміни основного присяжного ОСОБА_18 на ОСОБА_17 , а далі ОСОБА_17 на ОСОБА_19 , місцевим судом не було постановлено ухвали про такі заміни й необхідність визначення основного присяжного з числа запасних з передачею справи до канцелярії суду для автоматичного визначення основного присяжного; запасний присяжний ОСОБА_19 була відсутньою в судових засіданнях від 13 липня та 02 листопада 2020 року.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора, потерпілої та її представника проти апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що вона не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи захисника, які зводяться до відсутності в кримінальному провадженні доказів вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, за яке останнього засуджено, позбавлені підстав.

Натомість, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України - умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_13 , з особливою жорстокістю, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_8 (мати ОСОБА_13 ) та свідок ОСОБА_20 (баба ОСОБА_13 ) підтвердили те, що ОСОБА_13 зникла 29 червня 2019 року ввечері та була виявлена померлою в липні 2019 року.

Свідок ОСОБА_12 підтвердив те, що 29 червня 2019 року приблизно о 23 годині він разом із ОСОБА_10 та ОСОБА_13 у квартирі останньої (по АДРЕСА_2 ) вжили наркотичні засоби та через деякий час ОСОБА_13 попросила в обвинуваченого дати їй у борг 200 гривень. ОСОБА_10 погодився надати ОСОБА_13 кошти в борг, але зазначив, що гроші в нього знаходяться вдома, у зв`язку з чим вони втрьох направились до нього додому. Під час руху в яру обвинувачений сказав йому ( ОСОБА_12 ), що відіб`є голову ОСОБА_13 , але він не надав значення словам обвинуваченого. Зі свого домоволодіння (по АДРЕСА_1 ) ОСОБА_10 повернувся з дерев`яним кийком, яким із розмаху наніс ОСОБА_13 удар у голову, від чого вона впала на землю й почала кричати. Але обвинувачений, незважаючи на це, продовжував наносити кийком удари ОСОБА_13 у голову, завдавши їй численних ударів. Він намагався відштовхнути обвинуваченого, але останній не реагував. У цей час, злякавшись впливовості батька ОСОБА_10 , він ( ОСОБА_12 ) залишив місце злочину та побіг у яр, де був приблизно до 5 ранку та чув нанесення обвинуваченим ОСОБА_13 ще не менше ніж 7 ударів. Наступного дня обвинувачений з`ясовував мотиви втечі, повідомив йому, що заподіював удари ОСОБА_13 ножем поряд із кийком і попросив допомогти розчленувати труп, на що він формально погодився, щоб не викликати ніяких підозр втечі в ОСОБА_10 , однак після розмови поїхав до ОСОБА_21

13 й 15 липня 2019 року свідок ОСОБА_12 в ході проведених з ним слідчих експериментів продемонстрував: місце вживання ним із ОСОБА_10 і ОСОБА_13 наркотичного засобу в квартирі останньої; обставини заподіяння обвинуваченим за допомогою кийка ОСОБА_13 множинних ударів у голову, а саме їх кількість, місце, механізм, спосіб та локалізацію нанесення, що підтверджується протоколами слідчих експериментів з технічними носіями інформації, на яких зафіксовано перебіг даної слідчої дії (т.2 а.п.97-101-108).

Відповідно до змісту висновку комісійної судово-медичної експертизи №08-260/2019 від 26 листопада 2019 року продемонстровані свідком ОСОБА_22 під час слідчих експериментів обставини узгоджуються зі способом, механізмом та часом утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_13 (т.3 а.п.71-91).

У свою чергу, вживання ОСОБА_10 наркотичного засобу та носіння останнім при собі ножа 29 червня 2019 року підтвердив і свідок ОСОБА_23 .

Показання ж свідка ОСОБА_12 про з`ясування в нього ОСОБА_10 причин втечі з місця злочину відповідають показанням свідка ОСОБА_24 , яка підтвердила те, що 30 червня 2019 року ОСОБА_10 відвів від неї ОСОБА_12 в сторону й вів із ним емоційну розмову. ОСОБА_12 зазначив, що обвинувачений хотів закопати труп ОСОБА_13 .

Викладені вище докази підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_24 й ОСОБА_21 про те, що 30 червня 2019 року ОСОБА_12 повідомив їм, що 29 червня 2019 року ввечері він проводив час разом із ОСОБА_13 та обвинуваченим. ОСОБА_13 попросила в борг гроші у ОСОБА_10 , на що останній погодився надати їй кошти в себе вдома. Обвинувачений зазначив йому ( ОСОБА_12 ) про те, що збирається вбити ОСОБА_13 , із будинку вийшов із кийком, зокрема, з використанням якого в стані наркотичного сп`яніння вбив ОСОБА_13 , а він ( ОСОБА_12 ), злякавшись впливовості батька обвинуваченого, залишив місце злочину.

При цьому, свідки ОСОБА_24 та ОСОБА_27 засвідчили, що ОСОБА_28 прийшов до них додому вранці 30 червня 2019 року в чистому одязі без будь-яких плям чи забруднень (лише взуття було брудним).

Свідки ОСОБА_25 і ОСОБА_26 також підтвердили й те, що 30 червня 2019 року ОСОБА_29 у ході розмови з обвинуваченим зазначив: «це ж мокруха», на що ОСОБА_10 відповів: «я знаю».

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_30 з розмови між ОСОБА_31 та ОСОБА_32 він дізнався, що 29 червня 2019 року опівночі ОСОБА_10 телефонував ОСОБА_33 з проханням допомоги, а біля домоволодіння обвинуваченого в провулку до яру ОСОБА_34 бачив кров та в кущах - кінцівки людини.

Свідок ОСОБА_35 підтвердив і деталізував показання свідка ОСОБА_30 в тому, що ОСОБА_34 повідомив, що після вбивства йому зателефонував ОСОБА_10 і попросив допомогти сховати тіло ОСОБА_13 . У кущах за будинком обвинуваченого знаходились коліна трупа ОСОБА_13 .

Показання свідків ОСОБА_30 та ОСОБА_36 узгоджуються з даними технічних носіїв інформації та долучених до них довідок з відомостями операторів мобільного зв`язку про телефонні з`єднання, відповідно до яких встановлено, що 29 червня 2019 року з 22 години 59 хвилин до 23 години 52 хвилини абонентський номер ОСОБА_10 ( НОМЕР_1 ) не мав телефонних з`єднань, після чого 29 червня 2019 року о 23 годині 52 хвилини, 23 годині 59 хвилин, 30 червня 2019 року о 00 годин 01 хвилині (фактично відразу після вбивства) здійснював активні телефонні з`єднання з абонентським номером телефону ОСОБА_37 ( НОМЕР_2 ) (т.4 а.п.54-158).

Про намагання приховати сліди вчиненого ОСОБА_10 убивства ОСОБА_13 свідчать і показання свідка ОСОБА_38 , який підтвердив те, що батько обвинуваченого - ОСОБА_39 , просив його допомогти перенести труп ОСОБА_13 , який був закопаний біля домоволодіння за місцем проживання обвинуваченого, однак на час їх прибуття на місце злочину там уже працювали поліцейські.

Між тим, показання свідків ОСОБА_29 та ОСОБА_40 з приводу того, що ОСОБА_10 не повідомляв їм про вбивство ОСОБА_13 підлягають критичній оцінці, оскільки спростовуються, як показаннями ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_30 й ОСОБА_36 про те, що ОСОБА_29 та ОСОБА_34 обговорювали з обвинуваченим вчинене ним убивство ОСОБА_13 , так і відповідними показаннями потерпілої ОСОБА_8 , яка підтвердила те, що їй ОСОБА_34 повідомляв про виявлення тіла ОСОБА_13 у крові, показаннями свідка ОСОБА_38 щодо вжиття батьком ОСОБА_10 заходів з метою приховування події злочину, технічними носіями інформації та долученими до них довідками з відомостями операторів мобільного зв`язку про телефонні з`єднання ОСОБА_10 , який фактично відразу після вбивства 3 рази вночі телефонував ОСОБА_41 . З аналізу показань свідків ОСОБА_29 і ОСОБА_40 вбачається, що вони є товаришами ОСОБА_10 , проводили з ним вільний час, а тому з урахуванням наведених вище обставин їх показання спрямовані на сприяння уникненню обвинуваченим кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

За змістом протоколу огляду місця події з фототаблицею від 09 липня 2019 року на ділянці місцевості яру за територією домоволодіння по АДРЕСА_1 (за місцем проживання обвинуваченого) виявлено: сліди викопування у вигляді груд землі; під шаром ґрунту - труп ОСОБА_13 з множинними тілесними ушкодженнями голови, верхня частина тулубу та голови якої були обмотані червоною ковдрою; у стовбурі дерева біля ОСОБА_13 - ніж. У ході цієї слідчої дії вилучено, зокрема, названу вище ковдру, речі ОСОБА_14 і зразки грунту (т.2 а.п.183-210).

10 липня 2019 року в ході пред`явлення трупа для впізнання потерпіла ОСОБА_8 впізнала ОСОБА_13 , що підтверджується протоколом цієї слідчої дії (т.2 а.п.216-217).

У ході оглядів 09 липня 2019 року по АДРЕСА_1, 13 липня 2019 року по АДРЕСА_3 , 16 липня 2019 року по АДРЕСА_4 , 17 липня 2019 року по АДРЕСА_3 , було вилучено одяг та взуття ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , а також зразки грунту за місцем проживання обвинуваченого (т.2 а.п.228-233, 237-239, 244, 249-251).

Висновком же судової експертизи з дослідження об`єктів грунтового походження №21330-21343 від 22 листопада 2019 року підтверджено те, що на ковдрі, в яку було замотано труп ОСОБА_13 , на предметах її одягу присутні нашарування речовини ґрунтового походження, які мають спільну родову й групову належність з вилученими зразками ґрунту біля буд. АДРЕСА_1 (за місцем проживання обвинуваченого) (т.3 а.п.154-178).

На кофті, спортивних штанах та кросівках ОСОБА_10 , ковдрі, що була під головою трупа ОСОБА_13 , її куртці, наявні частинки рослинного походження - поодинокі мікрочастки листя, які мають спільну таксономічну належність - відносяться до одного виду «Пирій повзучий» і збігаються за кольором. На кофті, спортивних штанах і футболці ОСОБА_10 зафіксовано текстильні волокна (рожеві хімічні волокна з ізчерченністю), що мають спільну родову та групову належність з волокнами зазначеної вище ковдри. На цій ковдрі, спортивних штанах ОСОБА_13 , двох частинах штанів, виданих ОСОБА_16 (у які був одягнутий ОСОБА_12 ), кофті й спортивних штанах ОСОБА_10 встановлено нашарування об`єктів тваринного походження - мікрочастинки пуху та пір`я птахів, які мають спільну таксономічну належність - відносяться одного роду «Курка» та збігаються за кольором, що підтверджується висновком судової експертизи з дослідження волокнистих матеріалів та виробів з них, об`єктів рослинного і тваринного походження №16887/21305-21329 від 08 листопада 2019 року (т.3 а.п.138-152).

Що стосується цього висновку експерта в частині наявності на ковдрі, спортивних штанах ОСОБА_13 , двох частинах штанів ОСОБА_13 , кофті й спортивних штанах обвинуваченого об`єктів тваринного походження - мікрочастинок пуху та пір`я птахів, то вказані обставини самі по собі не спростовують винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України, оскільки, як обвинувачений ОСОБА_10 , так і свідок ОСОБА_12 , підтвердили їх тривале сумісне перебування з ОСОБА_13 29 червня 2019 року на відкритій ділянці місцевості, в тому числі яру з деревами, де природньо були наявними різноманітні об`єкти рослинного й тваринного походження.

За висновками судово-медичних експертиз №10-12/1767-ДМ/19 від 14 серпня 2019 року, №17-206-МК/1767-Дм/19 від 12 серпня 2019 року, №17-207-МК/№1767-ДМ/19 від 24 липня 2019 року, №08-260/2019 від 26 листопада 2019 року встановлено, що ОСОБА_10 заподіяв ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми голови - дірчастого перелому лівої тім`яної кістки неправильної трикутної форми з лінійними переломами склепіння черепу, які відгалужуються від країв даного перелому; уламково-фрагментарного перелому лівої тім`яної кістки з лінійними переломами склепіння та основи черепа, уламково-фрагментарного перелому кісток лицевого скелету: правої очниці, носу, правої та лівої виличних кісток, верхньої щелепи з руйнуванням лунки першого зубу праворуч і травматичною екстракцією самого зуба; забійних ран на волосяній частині голови в лівій тім`яній ділянці, лівій тім`яно-потиличній ділянці, потиличній ділянці на рівні хребетної лінії, потиличній ділянці справа, по зовнішньому краю лівої вушної раковини, в лобній ділянці справа безпосередньо доверху від рівня проекції правої надбрівної дуги, ділянці перенісся безпосередньо праворуч від умовної серединної лінії та безпосередньо донизу від верхнього краю перенісся, правій виличній ділянці, на передній поверхні підборіддя на рівні умовної серединної лінії та рівні проекції нижнього краю нижньої щелепи; крововиливу в м`які покрови голови в правій лобно-тім`яно-потиличній ділянці; розривів слизової оболонки верхньої та нижньої губи; синців на тильній поверхні правої кисті й на тильній поверхні лівої стопи; колото-різаних поранень шиї - колото-різаних ран на передній поверхні шиї праворуч, ліворуч, три з яких є проникаючими: з наскрізним ушкодженням правої загальної сонної артерії, наскрізним ушкодженням правої пластини щитоподібного хряща, що проникає в порожнину гортані та ушкодженням лівої загальної сонної артерії з крововиливом, а чотири з яких на шиї є непроникаючими (обмежені м`якими тканинами); одного колото-різаного проникаючого поранення передньої поверхні грудної клітки праворуч, яке супроводжувалось крайовим насіченням хрящової частини сьомого правого ребра по верхньому краю, ушкодженням правого куполу діафрагми з проникненням у черевну порожнину з ушкодженням правої частки печінки по діафрагмальній поверхні; одного колото-різаного поранення живота ліворуч, що проникає в черевну порожнину без ушкодження внутрішніх органів, та одного непроникаючого колото-різаного поранення живота.

Тупа травма голови виникла від багаторазової ударної дії тупого твердого предмета з обмеженою поверхнею контакту й продовгуватою формою, після її отримання ОСОБА_13 не могла здійснювати самостійні рухи. Колото-різані рани поранення утворились від дії гострого знаряддя, що мало колюче-ріжучі властивості (ножа).

Причиною смерті ОСОБА_13 була гостра крововтрата, яка розвинулась унаслідок пошкодження обох сонних артерій при спричиненні колото-різаних поранень шиї.

Нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_13 власною рукою виключається (т.3 а.п.37-52, 71-91).

Таким чином, усупереч доводам захисника, показання свідка ОСОБА_12 підтверджуються наведеними вище показанням потерпілої, свідків, письмовими доказами за результатами проведення слідчих дій, носіїв інормації, наданої операторами мобільного зв`язку, а також відповідають об`єктивним судово-медичним даним, отриманим у ході проведення експертних досліджень, через це суд першої інстанції правильно поклав їх до доказової бази в оскаржуваному вироку. Показання свідка ОСОБА_12 не були єдиним доказом винуватості ОСОБА_10 , а послідовно неодноразово знаходили своє підтвердження в сукупності доказів по справі, на відміну від неспроможних показань обвинуваченого.

Так, версія ОСОБА_10 про те, що він разом з ОСОБА_12 тягнули тіло ОСОБА_13 , взявши її за ноги, спростовуються даними висновків експертів №10-12/1767-ДМ/19 від 14 серпня 2019 року, №17-206-МК/1767-Дм/19 від 12 серпня 2019 року, №17-207-МК/№1767-ДМ/19 від 24 липня 2019 року, №08-260/2019 від 26 листопада 2019 року, відповідно до яких шкірні покрови тіла й одежа ОСОБА_13 не містять тілесних ушкоджень, які би свідчили про волочіння її тіла (т.3 а.п.37-52, 71-91). Це узгоджується і з показаннями свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_27 про те, що 30 червня 2019 року вранці (вбивство було в ніч із 29 на 30 червня 2023 року) свідок ОСОБА_12 прийшов за їх місцем проживання в чистому одязі, без будь-яких плям чи забруднень, що не є характерним для особи, яка би переміщувала й запокувала труп у яру.

Твердження ОСОБА_10 у частині того, що ОСОБА_12 наносив удари ОСОБА_13 лише ножем також спростовуються названими висновками експертиз, якими встановлено нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_13 , як від дії плаского, гострокінцевого клинка колюче-ріжучого знаряддя, так і від дії тупого предмета подовженої форми, який мав циліндричну поверхню або виражене ребро (у вигляді двогранного кута). Між тим, показання ОСОБА_12 щодо нанесення ОСОБА_10 ударів ОСОБА_13 кийком і ножем відповідають змісту даних експертних висновків, а продемонстровані ОСОБА_12 в ході слідих експериментів обставини вчинення обвинуваченим убивства ОСОБА_13 узгоджуються зі способом, механізмом та часом утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_13 (висновок комісійної судово-медичної експертизи №08-260/2019 від 26 листопада 2019 року - т.3 а.п.71-91).

Про неправдивість показань ОСОБА_10 свідчить і висновок експерта №16887/21305-21329 від 08 листопада 2019 року, за яким установлено, що на кофті, спортивних штанах та футболці ОСОБА_10 були наявними нашарування текстильних волокон, які мають спільну родову та групову належність з волокнами ковдри, що була під головою трупа ОСОБА_13 .

Також із технічних носіїв інформації та складених до них довідок, які містять відомості операторів мобільного зв`язку про телефонні з`єднання, вбачається, що абонентські номери телефону ОСОБА_13 ( НОМЕР_3 ), та ОСОБА_10 ( НОМЕР_1 ) перебували:

ОСОБА_13 - 29 червня 2019 року з 21 години 42 хвилини до 22 години 53 хвилини в зоні дії базових станцій за місцем її проживання;

ОСОБА_10 - 29 червня 2019 року з 22 години 15 хвилин до 22 години 52 хвилини - в зоні дії базових станцій за місцем проживання ОСОБА_13 ;

ОСОБА_13 - з 29 червня 2019 року 23 години 42 хвилини до 30 червня 2019 року 00 годин 42 хвилини - в зоні дії базових станцій за місцем проживання ОСОБА_10 та вбивства ОСОБА_13 ;

ОСОБА_10 - з 29 червня 2019 року 23 години 52 хвилини до 30 червня 2019 року 00 годин 45 хвилин - у зоні дії базових станцій за місцем його мешкання та вбивства ОСОБА_13

29 червня 2019 року з 22 години 52 хвилини до 23 години 42 хвилини абонентський номер ОСОБА_13 не мала телефонних з`єднань з абонентським номером ОСОБА_10 , після чого здійснювались неактивні телефонні з`єднання, а саме на номер телефону ОСОБА_13 надходили смс-повідомлення оператора мобільного зв`язку.

29 червня 2019 року з 22 години 59 хвилин до 23 години 52 хвилини абонентський номер ОСОБА_10 не мав телефонних з`єднань, після чого почалися активні телефонні з`єднання, а саме вихідні телефонні дзвінки на інші абонентські номери телефонів (які не належать ОСОБА_13 ) (т.4 а.п.54-158).

Таким чином, твердження обвинуваченого про те, що 29 червня 2019 року він вжив наркотики з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , залишив їх, а після цього йому через 15 хвилин зателефонував ОСОБА_12 з мобільного телефону ОСОБА_13 і повідомив, що вони чекають його в яру, є неспроможними, адже даними про наведені вище телефонні з`єднання підтверджується те, що після перебування ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за місцем її проживання між абонентськими номерами телефонів обвинуваченого й ОСОБА_13 не відбувалось з`єднань, натомість вони відразу перемістились до місця проживання обвинуваченого, що спростовує факт наявності стверджуваного обвинуваченим згаданого вище телефонного дзвінка від ОСОБА_12 .

За таких обставин, версія ОСОБА_10 про те, що він не вчиняв убивство ОСОБА_13 , а лише допоміг ОСОБА_12 приховати її труп, є способом його захисту від пред`явленого обвинувачення, оскільки спростовується сукупністю наведених вище взаємоузгоджених, підтверджуючих зміст один одного доказів: показань потерпілої, свідків, письмових доказів, носіїв інормації, наданої операторами мобільного зв`язку, та висновків експертиз. Об`єктивних підстав, які би ставили під сумнів їх допустимість чи достовірність, перевіркою матеріалів провадження не встановлено.

Аналіз зазначених вище доказів у сукупності та взаємозв`язку із урахуванням обставин цього провадження та висунутої на свій захист неправдивої версії ОСОБА_10 поза розумним сумнівом доводить те, що обвинувачений у стані наркотичного сп`яніння заздалегідь сплановано заманив ОСОБА_13 у яр за місцем свого проживання з метою її вбивства під приводом надання коштів у борг. Затим ОСОБА_10 умисно наніс дерев`яним кийком множинні удари ОСОБА_13 у життєво-важливий орган (голову), при цьому, продовжував їх наносити, не реагуючи на крики останньої від нестерпного болю, та, як наслідок, своїми сукупними діями спричинив їй тупу травму голови, від якої вона не могла здійснювати самостійні рухи (висновок комісійної судово-медичної експертизи №08-260/2019 від 26 листопада 2019 року - т.3 а.п.71-91). Однак обвинувачений у ході позбавлення життя ОСОБА_13 , незважаючи не те, що вона вже не могла рухатись, далі завдав їй з великою силою ще й численні проникаючі удари ножем у життєво-важливі органи (шию, грудну клітину та живіт), тим самим, усвідомлено вчиняючи діяння, які були надмірними для досягнення злочинного наслідку у вигляді смерті ОСОБА_13 з огляду також на властивості та вражаючий характер знарядь злочину, які він використовував.

Зазначені вище обставини, зокрема, обраний обвинуваченим спосіб вбивства, використання в ході цього декількох видів, знарядь злочину, зокрема, холодної зброї (кийка та ножа), велика кількість та локалізація тілесних ушкоджень, спричинення їх протягом тривалого часу свідчать про те, що ОСОБА_10 усвідомлював, що завдає ОСОБА_13 особливих фізичних страждань та позбавив її життя з особливою жорстокістю.

На переконання колегії суддів, установивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані під час досудового розслідування й надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_10 було пред`явлено обвинувачення, надавши їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України, що спростовує доводи сторони захисту про невинуватість ОСОБА_10 у цьому злочині.

Необґрунтованими є і твердження захисника про те, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторний допит свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_12 .

Частиною 14 ст.352 КПК України регламентовано, що свідок може бути допитаний повторно в тому самому або наступному судовому засіданні за його клопотанням, за клопотанням сторони кримінального провадження або за ініціативою суду, зокрема, якщо під час судового розгляду з`ясувалося, що свідок може надати показання стосовно обставин, щодо яких він не допитувався.

У ході допитів свідки ОСОБА_42 і ОСОБА_12 надали детальні й вичерпні показання щодо відомих їм усіх обставин провадження, які належать до предмету доказування/спростовування, та перевіркою матеріалів справи не встановлено даних, які би свідчили про можливість повідомлення ними інших нових суттєвих обставин, що стосуються вчиненого ОСОБА_10 злочину, а тому передбачені законом підстави для повторного допиту цих свідків є відсутніми. Свідки ОСОБА_42 і ОСОБА_12 вже надали суду показання щодо обставин, з приводу яких апелянт уважає за необхідне їх ще раз допитати, а незгода сторони захисту зі змістом повідомлених вказаними свідками даних не є підставою для їх повторного виклику й допиту.

Так само позбавлені підстав аргументи захисника щодо непроведення допиту ОСОБА_16 та експерта під час провадження в суді першої інстанції.

Колегією суддів установлено, що ОСОБА_16 має зв`язок із даним провадженням виключно в тому, що 16 липня 2019 року в ході огляду місця події він видав одяг, у який був одягнутий ОСОБА_12 . Належність виданого одягу ОСОБА_12 не оспорювалась і не заперечувалась ніким із учасників провадження.

Що стосується викладених вище висновків експертиз, то вони не містять суперечностей між собою, є належним чином мотивованими, повними та деталізованими, в них надано вичерпні відповіді на порушені перед експертами питання.

Таким чином, відсутні підстави стверджувати про те, що ОСОБА_16 та експерт могли повідомити суду невідомі або ж інші відомості, які мали би значення для встановлення суттєвих обставин учиненого злочину, через це нездійснення їх допиту не перешкодило повному й усебічному з`ясуванню істини по справі.

Посилання апелянта на непроведення слідчим у ході досудового розслідування всього необхідного обсягу слідчих дій, а саме слідчого експерименту з ОСОБА_10 , є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження є самостійним у своїй процесуальній діяльності й під час проведення досудового розслідування визначає той обсяг слідчих дій, необхідність проведення яких, на його переконання, буде достатнім для доведення винуватості особи та притягнення її до кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини.

Відповідно до ч.1 ст.240 КПК України з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, тобто це є правом слідчого, прокурора, а не їх обов`язком.

Окрім того, в силу ч.1 ст.92 КПК Україниобов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.92 КПК України, покладається на слідчого й прокурора. Збирання та надання доказів до суду є правом, а не обов`язком сторони обвинувачення, а тому суд позбавлений можливості впливати на обсяг надання стороною обвинувачення доказів. Згідно з принципом змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, закріпленим у ст.22 КПК України, прокурор, підтримуючи публічне обвинувачення в суді, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, у тому числі щодо визначення обсягу доказів, на підставі яких доводитиме винуватість особи.

Водночас ОСОБА_10 у судах першої та апеляційної інстанцій мав можливість навести ті обставини, які, за його версією, відбувались 29 та 30 червня 2019 року, чим і скористався в повному обсязі, в той час як непроведення з ним слідчого експерименту жодним чином не вплинуло на повноту з`ясування фактичних обставин провадження, оскільки його винуватість поза розумним сумнівом доведено зазначеними вище доказами сторони обвинувачення, а висунута ним версія - є неспроможною.

Твердження захисника, які зводяться до непризначення місцевим судом судово-психологічної та судово-наркологічної експертиз щодо ОСОБА_10 , апеляційний суд уважає безпідставними.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений до затримання був студентом коледжу переробної та харчової промисловості ХНТУСГ ім. Петра Василенка, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебував, виховувався в повній сім`ї, що підтвердила його законний представник ОСОБА_43 (т.5 а.п.99-100, 106). Висновком судово-психіатричної експерти №580 від 23 вересня 2019 року встановлено те, що ОСОБА_10 не виявляє та під час вчинення злочину не виявляв хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки, може й міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, за своїм психічним станом застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т.5 а.п.88-91).

Судово-психіатрична експертиза щодо обвинуваченого проводилась у відповідному профільному медичному закладі у складі комісії лікарів, які мають відповідні категорію, фах і досвід роботи (19 і 13 років) у психіатрії, через такі висновки експертизи щодо психічного стану ОСОБА_10 не викликають сумнівів у їх об`єктивності та правдивості.

Об`єктивних даних, які би вказували на необхідність їх перевірки шляхом призначення та проведення судово-психологічної, судово-наркологічної експертиз щодо ОСОБА_10 , колегія суддів не вбачає.

Усупереч доводам апеляційної скарги, місцевий суд з дотриманням приписів ст.ст.10, 22 КПК України створив необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і реалізації наданих їм прав, за клопотанням учасників провадження здійснив усі передбачені КПК України заходи для всебічного встановлення істини по справі.

Окрім того, апелянт як на підставу для скасування вироку посилається на незаконність здійснення судового провадження в місцевому суді у відкритому режимі, а не закритому судовому засіданні.

Однак така позиція захисника є помилковою.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.27 КПК України кримінальне провадження в судах усіх інстанцій здійснюється відкрито. Суд може прийняти рішення про здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні впродовж усього судового провадження або його окремої частини, якщо обвинуваченим є неповнолітній.

Суд може розглядати можливість проведення судового розгляду справи у форматі закритого провадження на підставі відповідного клопотання учасників процесу. Проте це не означає, що ці клопотання мають задовольнятися судом автоматично, наприклад, якщо таке бажання висловив один із учасників процесу.

Водночас постановлення рішення про відкритий або закритий судовий розгляд належить до дискреційних повноважень суду. Можливі порушення при постановленні такого рішення не віднесені кримінальним процесуальним законом до безумовних підстав для його скасування, передбачених ч.2 ст.412 КПК України.

Під час призначення кримінального провадження до судового розгляду суд першої інстанції врахував позиції всіх учасників провадження щодо порядку судового розгляду (прокурора та сторони захисту - про закрите судове засідання, потерпілої - про відкрите судове засідання; представників потерпілої - про відкрите судове засідання, за виключенням допиту ОСОБА_10 ), за результатом чого, керуючись приписами ст.314 КПК України, постановив здійснювати судовий розгляд у відкритому судовому засіданні, за виключенням допиту обвинуваченого, який проводити в режимі закритого судового засідання.

Таким чином, місцевий суд, зваживши з одного боку на необхідність забезпечення загальних засад кримінального судочинства - гласності та відкритості судового провадження, а з іншого боку - на неповнолітній вік ОСОБА_10 , дійшов висновку про призначення кримінального провадження у частково закритому судовому засіданні (т.1 а.п.122-124).

Колегія суддів також ураховує те, що проти присутності в залі суду представників ЗМІ в судовому засіданні місцевого суду від 22 червня 2020 року сторона захисту заперечувала лише з мотивів запровадження та продовження карантинних заходів, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в першій судовій інстанції.

Перевіркою матерів справи не встановлено обставин, які би ставили під сумнів, що ОСОБА_10 міг у повній мірі усвідомлювати свої права чи належним чином їх захистити, дійсність його волевиявлення. Навпаки, обвинувачений, будучи забезпеченим захистом у передбачений законом спосіб, вільно й усвідомлено брав участь у судовому провадженні в суді першої інстанції.

У даному кримінальному провадженні відсутні порушення, які би вказували на скасування або зміну оскаржуваного вироку з підстав розгляду кримінального провадження частково у відкритому судовому засіданні, а тому доводи апеляційної скарги про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є неспроможними.

Сумніви захисника щодо наявності повноважень у головуючого судді на здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх спростовуються рішеннями зборів суддів Червонозаводського районного суду м. Харків №24 від 14 серпня 2019 року та №36 від 10 листопада 2020 року, відповідно до яких головуючого суддю ОСОБА_1 було обрано суддею, уповноваженою здійснювати кримінальне провадження щодо неповнолітніх з 14 серпня 2019 року до 10 листопада 2023 року (тобто протягом всього часу розгляду Червонозаводським районним судом м. Харків кримінального провадження щодо ОСОБА_10 з 02 березня 2020 року до 26 жовтня 2021 року).

Доводи апеляційної скарги про те, що після заміни основного присяжного ОСОБА_18 на ОСОБА_17 , а далі - ОСОБА_17 на ОСОБА_19 , місцевим судом не було постановлено ухвали про такі заміни, необхідність визначення основного присяжного з числа запасних з передачею справи до канцелярії суду для автоматичного визначення основного присяжного, є надуманими.

Частинами 6, 10 ст.387 КПК України унормовано, що коли після виконання вимог, передбачених ч.ч.1-5 ст.387 КПК України, присяжних залишилося більше необхідної для участі в судовому розгляді кількості, присяжні визначаються автоматизованою системою документообігу суду з числа присяжних, що не були звільнені або відведені від участі в розгляді кримінального провадження.

Запасні присяжні під час судового засідання постійно перебувають на відведених їм місцях і до ухвалення вироку можуть бути включені до складу основних присяжних у разі неможливості кого-небудь з основних присяжних продовжувати участь у судовому розгляді. Про заміну вибулих основних присяжних запасними суд присяжних постановляє ухвалу.

Постійне перебування запасного присяжного під час судового розгляду на відведеному йому місці є гарантією забезпечення права на вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону, де за умови вибуття основних присяжних, у КПК України встановлений порядок їх заміни запасними.

За змістом приписів ч.ч.3, 4 ст.371 КПК України ухвала постановляється в нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд, у випадках, передбачених КПК України. Ухвали постановлені без виходу до нарадчої кімнати, заносяться секретарем судового засідання в журнал судового засідання.

Як убачається з матеріалів справи, 11 березня 2020 року судом першої інстанції задоволено клопотання ОСОБА_10 та постановлено здійснювати розгляд кримінального провадження щодо останнього судом присяжних (т.1 а.п.122-124).

Після закінчення процедури відбору присяжних автоматизованою системою документообігу суду визначено склад основних ( ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_18 ) й запасних ( ОСОБА_17 , ОСОБА_19 ) присяжних, що підтверджується протоколом автоматичного визначення присяжних від 18 березня 2020 року (т.1 а.п.145). Таким чином, склад суду було сформовано з дотриманням, передбаченого ст.35 КПК України порядку.

Зміст технічних носіїв інформації, на яких зафіксовано судове провадження в першій судовій інстанції, засвідчує те, що в засіданнях місцевим судом протокольними ухвалами було здійснено заміну: 1) основного присяжного ОСОБА_18 на запасного присяжного ОСОБА_17 , яка у зв`язку з цим набула статус основного присяжного (07 жовтня 2020 року); 2) основного присяжного ОСОБА_17 на запасного присяжного ОСОБА_19 (11 березня 2021 року), а, отже, заміна вибулих основних присяжних на запасних присяжних була здійснена в суді першої інстанції на підставі положень ч.10 ст.387 КПК України.

Окрім того, враховуючи те, що оскаржуваний вирок було ухвалено двома суддями та трьома останніми, які залишились, присяжними (за відсутності запасних присяжних у силу попередньо вибулих двох присяжних), то й апелянтом не обгрунтовано, яким чином зміна черговості залучення основних замість вибулих присяжних могла вплинути на результат розгляду даного провадження.

У той же час, відсутність ОСОБА_19 у статусі запасного присяжного (до її залучення як основного присяжного) в окремих судових засіданнях, у яких вирішувалось виключно питання доцільності продовження ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (13 липня та 02 листопада 2020 року), на що посилається захисник, не є тим істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке вплинуло або могло вплинути на правильність, законність чи обґрунтованість оскарженого рішення, та не є підставою для його скасування (т.2 а.п.35, 147-148). Такий висновок ґрунтується й на тому, що присутність у залі суду запасного присяжного має важливе забезпечувальне значення для дотримання принципу розмуних строків, однак жодним чином не впливає на результат розгляду справи судом присяжних у складі двох суддів та трьох основних присяжних.

Твердження сторони захисту про незаконність складу суду з посиланням на те, що присяжній ОСОБА_17 було заявлено відвід, оскільки вона не повністю володіє державною мовою, не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до положень ч.5 ст.387 КПК України всі питання, пов`язані зі звільненням присяжних від участі в розгляді кримінального провадження, а також із самовідводом і відводом присяжних, вирішуються ухвалою суду у складі двох суддів, що постановляється після проведення наради на місці без виходу до нарадчої кімнати, крім випадків, коли вихід до нарадчої кімнати буде визнаний судом необхідним.

У судовому засіданні першої інстанції від 18 березня 2020 року було встановлено, що присяжна ОСОБА_17 є громадянкою України та вільно володіє українською мовою, у зв`язку з чим місцевий суд правильно відмовив у задоволенні заяви захисника про відвід присяжної ОСОБА_17 з наведених вище мотивів, про що в порядку ч.5 ст.387 КПК України постановив на місці ухвалу (16:37-16:39 хвилини аудіо-, відеозапису засідання суду першої інстанції від 18 березня 2020 року, записаного на технічному носієві інформації).

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував винятково високий ступінь суспільної небезпеки й тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким злочином проти життя іншої людини, особу обвинуваченого, який не надав критичний осуд своїй злочинній поведінці, зневажливо віднісся до життя ОСОБА_13 , не судимий, є студентом коледжу, не працює, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, характеризується задовільно, умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку, дані досудової доповіді, в яких зазначено про середній ризик вчинення ОСОБА_10 повторного кримінального правопорушення, думку потерпілої щодо призначення обвинуваченому суворого покарання, наявність обставини, яка пом`якшує покарання - вчинення кримінального правопорушення в неповнолітньому віці, та обставини, що його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення в стані, викликаному вживанням наркотичних засобів.

При цьому, надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_10 злочину полягає в тому, що він у стані наркотичного сп`яніння заздалегідь сплановано й зухвало в присутності іншої особи умисно вбив молоду дівчину (18 вересня 1992 року народження), заподіявши їй у цинічний спосіб заготовленими знаряддями злочину страждання з особливою жорстокістю, після чого закопав її, змушуючи близьких осіб загиблої зазнавати нестерпних емоційних потрясінь у зв`язку з відсутністю відомостей про місцезнаходження ОСОБА_13 більше ніж протягом 10 днів.

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_10 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства шляхом обрання йому заходу примусу в максимальному розмірі.

Призначене обвинуваченому строкове покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Твердження апелянта про те, що місцевий суд призначив ОСОБА_10 покарання, яке за своїм розміром виходить за передбачені кримінальним законом межі, позбавлені підстав.

Санкцією п.4 ч.2 ст.115 КК України передбачено, зокрема, строкове покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.102 КК України неповнолітньому може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років за особливо тяжкий злочин, поєднаний з умисним позбавленням життя людини, яким і є вчинене ОСОБА_10 кримінальне правопорушення.

Тому обраний обвинуваченому захід примусу у вигляді 15 років позбавлення волі відповідає вимогам п.3 ч.3 ст.102 КК України та не виходить за межі санкції злочину, за вчинення якого його засуджено.

Так само неспроможними є і доводи захисника про неправильне вирішення місцевим судом цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди.

Пунктом 2 ч.2 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).

Життя та здоров`я людини згідно зі ст.3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони.

Зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 в сумі 1 000 000 гривень, узгоджується з принципами розумності, виваженості та справедливості, його визначено з урахуванням характеру й обсягу перенесених потерпілою нестерпних моральних страждань, пов`язаних із непоправною втратою нею своєї доньки, яку обвинуваченим було вбито з особливою жорстокістю та закопано в яру, перебуванням у депресивному емоціному стані у зв`язку з відсутністю будь-якої інформації про місцезнаходження ОСОБА_13 більше ніж на протязі 10 днів. Підстави для зменшення названого вище розміру відшкодування, як просить захисник, відсутні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого постановити законне, обґрунтоване, справедливе судове рішення, та були би безумовними підставами для призначення нового розгляду в місцевому суді, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 , у інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , залишити без задоволення, а вирок Червонозаводського районного суду м. Харків від 26 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_10 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4