Номер провадження: 11-кп/813/1309/23
Справа № 947/8687/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Київського районного суду м. Одеси від 21 березня 2023 року у кримінальному провадженні №0000036, внесеному до ЄРДР 22.01.2023 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця c.Липецьке Котовського району Одеської області, громадянина України, українця, не одруженого, з середньою освітою, не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та мешкав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 09.08.2011 року Котовським міським судом Одеської області за ч.1 ст.185, ч.3 ст. 185, ч.3 ст.70 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбуття покарання з випробовуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

- 06.02.2015 року Котовським міським судом Одеської області за ч.3 ст.185, ч.3 ст.70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнений від відбуття покарання з випробовуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

- 24.03.2016 року Котовським міським судом Одеської області за ч.2 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі, та на підставі ст.71 КК України остаточно призначено покарання у виді 3 років 7 місяців позбавлення волі;

- 28.06.2022 року Приморським районним судом м. Одеси за ч.2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, покарання не відбув,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Приморського районного суду міста Одеси від 28.06.2022 року у виді шести місяців позбавлення волі, та призначено остаточне покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено обчислювати з моменту фактичного затримання, а саме: 22.01.2023 року.

В строк відбування призначеного покарання зараховано період перебування ОСОБА_8 під вартою з 22.01.2023 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі (ч.5 ст. 72 КК України).

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів у справі.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 22.01.2023 року в 13 годин 20 хвилин, біля будинку №53 по вулиці Ільфа і Петрова в м.Одесі ОСОБА_8 побачив раніше незнайому йому особу похилого віку - ОСОБА_9 , що в цей час проходила по тротуару поруч з вказаним будинком, у якої на правому плечі на ремінці висіла жіноча сумка, після чого у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я ОСОБА_9 , вчинене повторно, в умовах воєнного стану, де об`єктом свого злочинного посягання він визначив майно, належне ОСОБА_9 , а саме жіночу сумку, де знаходилось наступне її майно: мобільний телефон марки «Samsung Galaxy J1 Duos» з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Водафон» з абонентським номером НОМЕР_1 ,на рахунку якого було 40 гривень, мобільний телефон марки «Samsung A 6+» з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» з абонентським номером НОМЕР_2 ,на рахунку якого було 35 гривень, православна іконка, паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , картка платника податків на ім`я ОСОБА_9 і гаманець, в якому були її грошові кошти у сумі 960 гривень та банківська картка АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 .

Потім, 22.01.2023 року в 13 годин 21 хвилину, за вказаною адресою ОСОБА_8 , реалізуючи злочинний умисел, діючи в умовах дії воєнного стану, введеного у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 22.04.2022 №2212-ІХ, внесеними Указом від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, зі змінами, внесеними Указом від 12.08.2022 №573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, зі змінами, внесеними Указом від 15.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ), підійшов ззаду до ОСОБА_9 та застосував до останньої насильство, яке не є небезпечним для її життя і здоров`я, а саме: ОСОБА_8 обома руками штовхнув ОСОБА_9 в спину, спричинивши їй фізичний біль. Остання повернулась обличчям до ОСОБА_8 , після чого він, продовжуючи реалізацію злочинного умислу, завдав правою рукою один удар в обличчя ОСОБА_9 , спричинивши останній легке тілесне ушкодження у вигляді крововиливу в слизову оболонку нижньої губи зліва. Від цього удару ОСОБА_9 впала на коліна і на руки на асфальтне покриття тротуару біля вищевказаного будинку, чим в результаті падіння їй були спричинені легкі тілесні ушкодження у вигляді синця на зовнішній поверхні правого передпліччя та синця на лівій кисті по тильній поверхні. Потім, ОСОБА_8 , продовжуючи реалізацію злочинного умислу, шляхом ривка відкрито викрав з правого плеча ОСОБА_9 належну їй жіночу сумку - вартістю 208 гривень 33 копійки, де знаходилось наступне її майно: мобільний телефон марки «Samsung Galaxy J1 Duos» - вартістю 1140 гривень, з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Водафон» з абонентським номером НОМЕР_1 - вартістю 50 гривень, на рахунку якого було 40 гривень, мобільний телефон марки «Samsung A 6+» - вартістю 2600 гривень з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» з абонентським номером НОМЕР_2 - вартістю 50 гривень, на рахунку якого було 35 гривень, православна іконка - вартістю 5 гривень, паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 і картка платника податків на ім`я ОСОБА_9 , що не мають майнової вартості, гаманець - вартістю 69 гривень 66 копійок, в якому були її грошові кошти у сумі 960 гривень та банківська картка АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 , що не має майнової вартості.

Після цього, ОСОБА_8 з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 5157 гривень 99 копійок.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим в частині призначеного обвинуваченому покарання, наводить такі доводи:

- при призначені покарання суд не врахував обставини, що пом`якшують покарання - визнання вини, щире каяття, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, повністю відшкодував шкоду та повернення вилученого майна;

- суд першої інстанції не звернув увагу на те, що обвинувачений вчинив інкримінований злочин у зв`язку з складними життєвими умовами;

- потерпіла не має ніяких претензій до обвинуваченого, а заподіяна шкода повністю їй відшкодована.

На підставі викладеного, сторона захисту просить оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного покарання, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання з урахуванням вироку Приморського районного суду м. Одеси від 28 червня 2022 року із застосуванням ст.ст. 69, 71 КК України у виді 5 років та 6 місяців позбавлення волі.

Позиції учасників судового розгляду.

Захисник підтримала вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Інші учасники кримінального провадження, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, з клопотанням про відкладання справи не подавали, тому з урахуванням ч. 4 ст. 405 КПК України, вказане не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку та кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчинене повторно, вчинене в умовах воєнного стану.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони захисту стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

За вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

При цьому, діючим законодавством передбачено й можливість призначення покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті (частини статті) «Особливої частини» КК України, з урахуванням правил, визначених в ст. 69 КК України.

Так, за змістом ч. 1 ст. 69 КК, при вирішенні питання про можливість застосування більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті, суд повинен установити кілька обставин (не менш як дві), що пом`якшують покарання, та мотивувати, як саме вони істотно знижують ступінь тяжкості злочину.

Отже, підставою для застосування ст. 69 КК України є поєднання, по-перше, наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і, по-друге, врахування особи винного.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Згідно ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к та 07 квітня 2021 року).

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Санкція кримінального правопорушення ч. 2 ст. 186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_8 захід примусу, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину; конкретні обставини кримінального правопорушення; обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також зважив на обставини, що обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

З урахуванням викладеного місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_10 покарання у мінімальних межах санкції інкримінованого злочину, яке необхідно відбувати реально. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які творять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Водночас слід зауважити, що ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, проте, останній висновків для себе не зробив та скоїв новий аналогічний злочин майже через 7 місяці, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 який, будучи особою працездатного віку, після постановлення попереднього вироку, ніде не працює, не навчається та суспільно-корисною працею не займається, постійного законного джерела прибутку не має.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту щодо можливості призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, апеляційний суд прийшов до висновку, що у такому разі покарання буде явно м`яким і не буде сприяти виправленню останнього.

Колегія суддів зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях.

Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Посилань сторони захисту щодо необхідності врахування таких обставин, які пом`якшує його покарання, як - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, апеляційний суд зазначає, що з оскаржуваного рішення убачається, що зазначені обставини, вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, на підставі яких суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, що передбачає санкція статті інкримінованого злочину.

В свою чергу, одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування, має мати для цього достатні підстави, яких апеляційний суд не вбачає.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що обвинувачений вчинив злочин щодо похилої жінки, яка, очевидно для останнього було фізично слабшою та не матиме можливості протидіяти його незаконним діям.

Натомість, викрадене майно було повернуто співробітниками поліції, таким чином відсутність претензій з боку потерпілої, за вказаних обставин, ніяким чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим діяння та, відповідно, не знижують ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Відтак, з урахуванням усіх обставин кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого, апеляційний суд не вбачає підстав для пом`якшення призначеного покарання, як того вимагає в апеляційній скарзі сторона обвиунвачення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга обвинуваченого не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 21 березня 2023 року у кримінальному провадженні №0000036, внесеному до ЄРДР 22.01.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4