УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року

м. Київ

справа № 521/13046/22

провадження № 51-3599ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 та касаційну скаргу з доповненнями його захисника - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Малиновського районного суду м.Одеси від 21 жовтня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000515 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новопетрівка Великомихайлівського р-ну Одеської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 286-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, арешту майна, речових доказів у кримінальному провадженні та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановив суд у вироку, 25 липня 2022 року приблизно о 22:40 ОСОБА_6 у порушення вимог пунктів 2.9 а) , 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху (далі - ПДР), перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «NISSAN-SUNNY», номерний знак НОМЕР_1 , з перевищенням допустимої швидкості руху в населеному пункті та, проїжджаючи перехрестя вул. Василя Стуса - вул. Мельницька в м. Одеса, у порушення вимог пунктів 2.3.б), 12.1 ПДР був неуважним, не врахував дорожню обстановку, обрав швидкість руху автомобіля, яка не забезпечувала безпеку і не давала можливості постійно контролювати рух автомобіля, біля будинку № 43 на вул. Мельницька не зменшив швидкість руху транспортного засобу, не забезпечив його рух в межах своєї смуги, не вжив заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації, втратив контроль над керуванням, у результаті чого допустив виїзд транспортного засобу за межі проїзної частини праворуч та на узбіччі допустив його зіткнення з опорою ЛЕМ № 211.

Допущені ОСОБА_6 порушення вимог пунктів 2.3.б), 2.9а), 12.1, 12.4, 12.9б) перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті пасажирці ОСОБА_7 .

Одеський апеляційний суд ухвалою від 17 травня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить змінити вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 травня 2023 року в частині призначеного покарання та, з застосуванням положень ст. 69 КК, призначити його підзахисному покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Засуджений ОСОБА_6 також просить змінити вказані вище судові рішення в частині призначеного покарання та, з застосуванням положень ст. 69 КК, призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Суть доводів сторони захисту зводиться до того, що місцевий суд помилково не визнав обставинами, що пом`якшують покарання надання допомоги потерпілій після вчинення злочину і позицію потерпілого ОСОБА_8 , який моральних і матеріальних претензій до ОСОБА_6 не має та просив призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі. Крім того, звертають увагу, що засуджений визнав вину та щиро кається, має міцні соціальні зв`язки (дружина, двоє братів та сестра), працював, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, має позитивну характеристику. Зазначені вище обставини, на переконання скаржників, свідчать про можливість застосування положень ст. 69 КК.

Крім того, засуджений звертає увагу Суду, що після вчинення кримінального правопорушення він не втік з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 286-1 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник та засуджений не оскаржують законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Стосовно тверджень касаторів про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, то вони, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Частиною 1 ст. 69 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння) передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається з долучених до касаційних скарг копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: обставини вчиненого кримінального правопорушення та його непоправні наслідки у вигляді спричинення смерті потерпілої; відомості про особу засудженого, який не є суспільно небезпечною особою, до кримінальної відповідальності не притягувався, має місце реєстрації та місце постійного проживання, одружений, дітей не має, працював неофіційно; матеріальний та соціальний стани; ставлення до вчиненого; наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують.

Урахувавши викладене, суд, керуючись принципами законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважав за необхідне, призначити ОСОБА_6 у мінімальному розмірі основне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК. Крім того, суд призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки засуджений, керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив ПДР. На думку місцевого суду, призначення такого покарання буде відповідати характеру вчиненого кримінального правопорушення, його суспільній небезпеці і сприятиме виправленню обвинуваченого та запобіганню вчиненню ним інших злочинів.

Також, суд першої інстанції зауважив, що жодна з наведених стороною захисту обставин, а саме сімейний стан, позитивна характеристика, виховання у дитячому будинку та важке дитинство, не можуть нівелювати вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, з огляду на те, що останній, будучи обізнаним про відповідні заборони, все ж керував транспортним засобом та піддав небезпеці як себе, так і інших осіб. Вказав суд і про відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, потерпілий, засуджений ОСОБА_6 та його захисник подали апеляційні скарги, в яких порушували питання про пом`якшення засудженому покарання.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив викладені у апеляційних скаргах засудженого та його захисника посилання й доводи щодо наявності підстав для пом`якшення покарання. Аргументуючи своє рішення у цій частині, суд апеляційної інстанції зауважив, що обставини, на які посилалася сторона захисту, зокрема щире каяття, наявність родини, постійного місця проживання, відсутність судимостей, неофіційне працевлаштування, та те, що обвинувачений виховувався у дитячому будинку, належним чином врахував місцевий суд під час призначення покарання, та це, відповідно, слугувало підставою для призначення покарання у мінімальному розмірі санкції ч. 3 ст. 286-1 КК.

Щодо обставин, які можуть бути визнані судом такими, що пом`якшують покарання, а саме визнання вини, висловлення жалю з приводу скоєного та втрати сестри, які характеризують щире каяття обвинуваченого, то вони також були враховані судом під час призначення покарання у сукупності з іншими даними про особу обвинуваченого - його сімейний стан, позитивну характеристику.

Крім того, колегія суддів зауважила, що встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та ступінь його суспільної небезпеки, а тому не є достатніми для застосування положень ст. 69 КК, як і та обставина, що засуджений не залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. Також суд вказав, що наявність у ОСОБА_6 братів та сестри, як і перебування на вихованні у дитячому будинку не є тими обставинами, які істотно знижують тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

Вказав Одеський апеляційний суд також, що думка потерпілого щодо призначення покарання, висловлена в поданій ним до суду першої інстанції заяві та в апеляційній скарзі, не є вирішальною під час прийняття відповідного рішення судом, з огляду на конкретні обставини справи, і вона підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 65 КК.

Зазначені вище обставини, на переконання Верховного Суду, свідчать, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення засудженому як основного, так і додаткового покарань в межах мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. З огляду на викладене вище, твердження сторони захисту в касаційних скаргах, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі врахували обставини, які, на їх думку, є достатніми для застосування положень ст. 69 КК і, відповідно, пом`якшення призначеного засудженому основного та додаткового покарань не є слушними.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касаторів, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи сторони захисту, з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, непоправність наслідків у виді спричинення смерті людини, підвищену суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання. За таких обставин, у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.

До того ж Суд зауважує, що факт незалишення засудженим місця дорожньо-транспортної пригоди не свідчить про явну несправедливість призначеного покарання через суворість, оскільки відповідно до ПДР в разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний залишатися на місці пригоди. Недотримання цих норм тягне за собою відповідальність.

Таким чином, наведені в касаційних скаргах сторони захисту доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів засудженого та його захисника, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 та касаційною скаргою з доповненнями його захисника - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 травня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3