Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/267/23 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2023 м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку у м. Кропивницькому матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2021 року.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новопавлівка, Маловисківського району, Кіровоградської області, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, працюючого спеціалістом господарчої частини ТОВ «Аквілон Дістрібьюшн», зареєстрованого АДРЕСА_1 , проживаючого АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим та призначено покарання:

- за ч.2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.

- за ч.1 ст.135 КК України у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку на 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації за місцем проживання, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_8 судові витрати по справі в розмірі 2518 гривень 74 копійки на користь держави.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним в порушенні правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжкі тілесні ушкодження та завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, за таких обставин.

Так, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи легковим автомобілем «ЗАЗ 11020617», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_9 та рухаючись близько 06 години 30 хвилин 04.01.2014 року, в темну пору доби навпроти ЛЕП В-І-8,7 м., яка розташована по вулиці Щорса, с. Березівка, Маловисківського району, Кіровоградської області, зі сторони автомобільної дороги «Стрій - Знам`янка», в напрямку центру смт. Смоліно, в порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 (б, д), 2.9 (а) ПДР України (п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним,, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну ..., технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; 2.9. Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння....), проявив особисту неуважність і безпечність до забезпечення елементарних вимог безпеки, чим позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати автомобілем, допустив порушення вимог п.п. 10.1, 12.1, 12.2, ПДР України (п. 10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 12.1 Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; 12.2. У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;), допустив виїзд керованого ним автомобіля за межі проїзної частини та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який рухався по правому узбіччю в зустрічному напрямку автомобілю під керуванням ОСОБА_8 .

В результаті наїзду на пішохода, автомобіль «ЗАЗ 11020617», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 отримав механічні пошкодження у вигляді розбитого скла передньої правої фари, проте останній не зупинившись продовжив рух на пошкодженому автомобілі в напрямку центра смт. Смоліно, Маловисківського району, Кіровоградської області, чим грубо порушив вимоги п. 2.10 (а, б, в, г, ґ, д, е) ПДР (п. 2.10. У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу; ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті г пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників поліції; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди).

У наслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 19 від 11.04.2014 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді саден правої кисті, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень; закритої черепно-мозкової травми в формі струсу головного мозку, гематоми лівої виличної ділянки, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, більше 6 днів; закритого осколкового перелому правої великогомілкової кістки в верхній третині та косого перелому правої малогомілкової кістки в верхній третині зі зміщенням відломків; закритого перелому шийки правої плечової кістки, гематоми правого плеча; тупої травми грудної клітки - гематоми правої половини грудної клітки, переломів 2,3,4,5 ребер справа та 2 ребра зліва по середнім пахвовим лініям, закритого перелому правої ключиці, правобічного гемотораксу, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних в момент їх спричинення.

Крім того, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи легковим автомобілем «ЗАЗ 11020617», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_9 та рухаючись близько 06 години 30 хвилин 04.01.2014 року, в темну пору доби по вулиці Щорса, с. Березівка, Маловисківського району, Кіровоградської області, зі сторони автомобільної дороги «Стрій - Знам`янка», в напрямку центра смт. Смоліно, в порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 (б, д), 2.9 (а) ПДР України (п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну ..., технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; .2.9. Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння....), проявив особисту неуважність і безпечність до забезпечення елементарних вимог безпеки, чим позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати автомобілем, допустив порушення вимог п.п. 10.1,12.1, 12.2, ПДР України (п. 10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь- якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 12.1 Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; 12.2. У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;), допустив виїзд керованого ним автомобіля за межі проїзної частини та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який рухався по правому узбіччю в зустрічному напрямку автомобілю під керуванням ОСОБА_8 .

В результаті наїзду на пішохода, автомобіль «ЗАЗ 11020617», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 отримав механічні пошкодження у вигляді розбитого скла передньої правої фари, проте останній не зупинившись продовжив рух на пошкодженому автомобілі в напрямку центра смт. Смоліно, Маловисківського району, Кіровоградської області, чим грубо порушив вимоги п. 2.10 (а, б, в, г, ґ, д, е) ПДР (п. 2.10. У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу; ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті г пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища па адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди).

ОСОБА_8 достовірно знаючи, що своїми діями, пов`язаними з порушенням Правил дорожнього руху та вчиненням наїзду на пішохода ОСОБА_11 , поставив останнього в небезпечний для життя стан, при цьому, маючи змогу допомогти йому, завідомо залишив потерпілого без допомоги і з місця пригоди зник, переховуючись з 06 год. 30 хв. 04.01.2014 по 16.01.2014 від правоохоронних органів.

Пішохід ОСОБА_10 згідно висновку судово-медичної експертизи № 19 від 11.04.2014 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді саден правої кисті, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень; закритої черепно-мозкової травми в формі струсу головного мозку, гематоми лівої виличної ділянки, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, більше 6 днів; закритого осколкового перелому правої великогомілкової кістки в верхній третині та косого перелому правої малогомілкової кістки в верхній третині зі зміщенням відломків; закритого перелому шийки правої плечової кістки, гематоми правого плеча; тупої травми грудної клітки - гематоми правої половини грудної клітки, переломів 2.3.4,5 ребер справа та 2 ребра зліва по середнім пахвовим лініям, закритого перелому правої ключиці, правобічного гемотораксу, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних в момент їх спричинення.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення та юридичної кваліфікації дії обвинуваченого, просив вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим та засудити: за ч. 1 ст. 135 КК України до 2 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 286 КК України до 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, без застосування положень ст. ст. 69, 69-1, 75 КК України. В решті вирок залишити без змін.

Свої вимоги обґрунтував тим, що суд, призначаючи покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі та звільняючи від його відбування на підставі ст.75 КК України з випробуванням, не врахував особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування. Поряд з цим, судом не у повному обсязі взято до уваги й те, що обвинувачений ОСОБА_8 допустив керування транспортним засобом перебуваючи при цьому в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, судом як одну із підстав для застосування положень ст. 75 КК України, зроблено посилання на відсутність будь-яких претензій потерпілого до обвинуваченого. Водночас судом не взято до уваги, що вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілого щодо виду та розміру покарання хоча і може враховуватися судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною в цьому питанні. Вказане твердження кореспондується із висновками Верховного Суду, викладених у непоодиноких постановах, у тому числі, й по справах №439/548/19 від 11.03.2020 та №497/1643/17 від 18.03.2021.

Вказує, що останній вину у вчиненні кримінальних правопорушень фактично не визнав, що в свою чергу свідчить про відсутність у останнього щирого каяття, оскільки воно характерне тим, що засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність. Крім того, каяття має бути дієвим, однак останній вже безпосередньо суду повідомив, що сплачував потерпілому кошти з метою уникнення кримінальної відповідальності, а не тому, що хотів відшкодувати шкоду завдану злочином. Також ОСОБА_8 після вчинених злочинів, один із яких є тяжким, вживав активних дій щодо переховування від правоохоронних органів, оскільки останній знавши від односельчан про факт наїзду на ОСОБА_10 на місці де він проїжджав та чув глухий удар об автомобіль, до правоохоронних органів не звертався та був встановлений оперативними працівниками через 12 днів після ДТП. Крім того, останній притягувався до адміністративної відповідальності за керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, розглядаємі злочини також вчинено за наявності вказаної обтяжуючої покарання обставини, що свідчить про високу суспільну небезпечність обвинуваченого.

Окрім цього вказує, що в порушення вимог КК України, суд першої інстанції звільнив ОСОБА_8 від відбування як основного покарання у виді позбавлення волі, так і від додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортним засобом на 2 роки, тобто застосував закон, який не підлягає застосуванню, що відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

У запереченнях захисник адвокат ОСОБА_7 просив відмовити прокурору у задоволенні апеляційної скарги, вказуючи на законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, а також безпідставність доводів апеляційної скарги щодо м`якості та несправедливості призначеного ОСОБА_8 покарання.

Заслухавши доповідача, прокурора який просив задовольнити подану апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_7 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна прокурора підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно п.2 ч.1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про наявність в діях ОСОБА_8 ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135 та ч.2 ст.286 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які відповідно до вимог параграфу 3 гл.28 КПК України, повністю досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.135 та ч.2 ст.286 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.

Вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, в повному обсязі доведена матеріалами кримінального провадження.

З апеляційної скарги вбачається, що прокурором обставини вчинення кримінальних правопорушень та юридична кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 не оспорюється, тому колегія суддів не входить в обговорення вини та кваліфікації дій обвинуваченого, та вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється. Колегія суддів доходить висновку, що його дії правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжкі тілесні ушкодження, та кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, а саме як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєних злочинів, які відноситься до категорії тяжких та нетяжких, особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, працює, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позицію потерпілого, який претензій, в тому числі матеріального характеру до обвинуваченого немає. Обставин, які пом`якшують покарання судом не встановлено. Обставин, які обтяжують покарання, судом встановлено вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Та призначив покарання в межах санкції інкримінованих йому статей кримінальних правопорушень. На підставі ст. 75 КК України звільнив останнього від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

Проте, проаналізувавши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить переконливого висновку, що призначаючи обвинуваченому покарання за ч.2 ст.286 КК України, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України, щодо ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, обставини вчинення кримінального правопорушення, а отже, судом залишено поза увагою вимоги п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» та п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

Судом першої інстанції не в повній мірі враховано, що згідно положень п. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного суду у справах: №702/880/16-к від 10.05.2018, №286/2571/16-к від 07.06.2018, №682/956/17 від 21.08.2019, №439/548/19 від 11.03.2020, № 317/1992/18 від 07.10.2020, № 158/1830/19 від 23.12.2020, № 497/1643/17 від 18.03.2021, відповідно до яких застосування судом положень ст. 75 КК України при призначені покарання за обставин вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у стані алкогольного сп`яніння, потрібно вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а тому наявні безумовні підстави для скасування постановленого судом першої інстанції рішення в цій частині.

Крім того, колегія суддів доходить до висновку, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано, що обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення фактично не визнав, що в свою чергу свідчить про відсутність у останнього щирого каяття, оскільки воно характерне тим, що засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність.

Крім того, каяття має бути дієвим, однак останній вже безпосередньо суду повідомив, що сплачував потерпілому кошти з метою уникнення кримінальної відповідальності, а не тому, що хотів відшкодувати шкоду завдану злочином.

Також ОСОБА_8 після вчинення кримінального правопорушення, вживав активних дій щодо переховування від правоохоронних органів, оскільки останній знаючи від односельчан про факт наїзду на ОСОБА_10 на місці де він проїжджав та чув глухий удар об автомобіль, до правоохоронних органів не звертався та був встановлений оперативними працівниками через 12 днів після ДТП. Крім того останній притягувався до адміністративної відповідальності за керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння. Інкриміноване йому кримінальне правопорушення також вчинено за наявності вказаної обтяжуючої покарання обставини, що свідчить про високу суспільну небезпечність обвинуваченого.

Також, судом першої інстанції не враховано, що вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілого щодо виду та розміру покарання та відсутність претензій матеріального та морального характеру хоча і може враховуватися судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною в цьому питанні. Вказане твердження кореспондується із висновками Верховного Суду, викладених у непоодиноких постановах, у тому числі, й по справах №439/548/19 від 11.03.2020 та №497/1643/17 від 18.03.2021.

За правилами ст. 75 КК застосування звільнення від покарання з випробуванням є можливим лише тоді, коли з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що виправлення ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства та безпідставно застосував ст.75 КК України та звільнив останнього від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, а тому, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 підлягає скасуванню у частині призначеного покарання за ч.2 ст.286 КК України у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого із ухваленням в цій частині нового вироку.

Вказана позиція узгоджується із викладеним в постанові ВС від 23.03.2023 року справа №392/1273/17, а саме те що в даному випадку звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, суперечить меті та умовам застосування правил ст. 75 КК, за змістом якої усі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому за ч.2 ст.286 КК України колегія суддів, у відповідності до ст.ст. 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, обставини вчинення злочинів та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений скоїв злочини, які відноситься до категорії тяжких та нетяжких, вину не визнав, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, працює, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, потерпілий до нього матеріальних та моральних претензій не має.

Враховує відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставин, які обтяжують покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння враховує відсутність щирого каяття, та доходить переконливого висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому йому слід призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі, у межах санкції інкримінованої статті кримінального закону з позбавленням права керування транспортними засобами, без застосування ст. 69, 75 КК України, яке буде відповідати тяжкості вчиненого, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, а ще буде відповідати меті покарання, визначеного у ст.50 КК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора стосовно того, що суд першої інстанції в порушення вимог КК України, звільнив ОСОБА_8 від відбування як основного покарання у виді позбавлення волі, так і від додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортним засобом, тобто застосував закон, який не підлягає застосуванню, що відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, хоча і знайшли своє об`єктивне підтвердження, проте на переконання колегії суддів із урахуванням обставин вчинення кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, всіх пом`якшуючих та обтяжуючих обставин покарання, оскільки підстави для застосування до обвинуваченого ст.69 КК України та ст.75 КК України, пом`якшення покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком відсутні, тому вказані доводи апеляційної скарги втратили свою суттєвість та доцільність.

Крім того, доводи апеляційної скарги прокурора щодо призначення покарання обвинуваченому за ч.2 ст.286 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки не підлягають задоволенню. Оскільки, на переконання колегії суддів покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки є справедливим, необхідним і достатнім.

Разом із тим, під час апеляційного розгляду обвинуваченим та його захисником заявлено клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України, та закриття провадження у справі, заслухавши доповідача, прокурора який проти клопотання не заперечував, колегія суддів доходить висновку, що заявлене клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника про звільнення від кримінальної відповідальності, на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України, підлягає задоволенню.

ОСОБА_8 слід звільнити від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.135 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження за ч.1 ст.135 КК України слід закрити, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Оскільки з моменту вчинення злочину сплинув строк притягнення до кримінальної відповідальності за вказаною статтею кримінального закону який складає 3 роки.

Так, згідно формулювання обвинувачення зазначеного як в обвинувальному акті так і вироку суду, ОСОБА_8 інкриміновано вчинення кримінальних правопорушень 04.01.2014 року.

11.10.2021 ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України.

Санкція ч.1 ст.135 КК України передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до двох років або позбавлення волі на той самий строк.

Згідно ст.12 КК України, нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років

Під час судового розгляду кримінального провадження обставин, що свідчать про ухилення обвинуваченого ОСОБА_8 від досудового розслідування або суду не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Таким чином, на час розгляду кримінального провадження в апеляційному суді, сплили строки давності притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_8 .

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 звернувся із клопотанням та надав згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.135 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України. Наслідки йому судом апеляційної інстанції роз`яснені.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене ОСОБА_8 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.135 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження за ч.1 ст.135 КК України стосовно ОСОБА_8 , на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, підлягає закриттю.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 413, 414, 420, 615 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 11 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_8 скасувати у частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі п.2 ч. 1 ст. 49 КК України, ОСОБА_8 звільнити від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження за ч.1 ст.135 КК України стосовно ОСОБА_8 , на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, закрити.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з дня приведення вироку до виконання.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з дня проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного суду, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

(підписи)