В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" липня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в №0003088

за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_8

на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 вересня 2022 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Заставці, Старосинявського району, Хмельницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого за ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 вересня 2022 року ОСОБА_6 засуджений:

- за ч. 2 ст. 127 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років;

- за ч. 2 ст. 146 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

- за ч. 2 ст. 189 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з покладанням на нього обов`язків, передбачених до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор ОСОБА_9 просить вирок скасувати в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням та ухвалити новий вирок яким ОСОБА_6 вважати засудженим:

- за ч. 2 ст. 127 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років;

- за ч. 2 ст. 146 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

- за ч. 2 ст. 189 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор ОСОБА_9 зазначив, що застосовуючи ст. 75 КК України, суд послався на формальні обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого (визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів та вперше притягується до кримінальної відповідальності), безпідставно надавши їм перевагу над тяжкістю вчинених злочинів і суспільною небезпечністю особи обвинуваченого.

Вказав, що суд повною мірою не врахував конкретних обставин кримінального правопорушення, зокрема що ОСОБА_6 тривалий час у змові з іншими особами свідомо займався злочинною діяльністю, вчинив три кримінальні правопорушення, одне з яких тяжке у сфері життя та здоров`я особи (катування), а два інших - нетяжкі. На думку прокурора, обставини, за яких ці злочини вчиненні, вказують на стійкість сформованої злочинної поведінки та підвищену суспільну небезпеку (незаконне позбавлення волі та вимагання).

Зазначив, що судом недостатньо враховано, що у ході злочинної діяльності ОСОБА_6 у групі із іншими особами, керуючись корисливим мотивом, без вагань, жорстоко і цинічно піддавав потерпілих, у тому числі жіночої статі, фізичним стражданням, поміщав їх на тривалий час у виснажливі для людського організму умови. Також суд не в повній мірі дослідив і оцінив особу обвинуваченого, констатувавши лише його посередню характеристику за місцем проживання. Натомість, судом не враховано те, що обвинувачений не має соціальних зав`язків, ніде не працює, вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 14.05.2015 притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 185 КК України, яким до нього вже застосовувалася ст. 75 КК України.

Також прокурор не погоджується з позицією суду першої інстанції про визнання обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , його щире каяття у вчиненому, оскільки із матеріалів кримінального провадження не вбачається наявності у ОСОБА_10 належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки, її осуду, бажання виправити ситуацію, яка склалась, адже він навіть не вибачився перед потерпілими.

Також необґрунтованим прокурор вважає визнання судом обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_10 , активне сприяння розкриттю злочинів, оскільки це не підтверджується матеріалами кримінального провадження. Вважає, що оскільки докази під час судового розгляду згідно зі ч. 3 ст. 349 КПК України це досліджувалися, то погодження ОСОБА_10 з викладеними у обвинувальному акті обставинами вчинення ним кримінальних правопорушень, не є тотожним активному сприянню розкриттю злочинів.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Починаючи з кінця вересня 2018 року ОСОБА_6 за попередньою змовою з Особою №1, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження та Особою №2, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, діючи з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, почали вимагати грошові кошти в сумі 2 000 грн. у мешканки с. Мигія, Первомайського р-ну, Миколаївської області, ОСОБА_11 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння грошовими коштами потерпілої, Особа №1, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, за допомогою мобільного зв`язку періодично телефонувала ОСОБА_11 та у телефонній розмові чи при особистій зустрічі з потерпілою, разом зі своїми спільниками Особою №2, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження та ОСОБА_6 , систематично вимагали передачі грошових коштів на свою користь із застосуванням психологічного тиску, поступово збільшуючи суму, котра станом на 05.12.2018 складала 15 000 грн.

При цьому, своєю протиправною поведінкою ОСОБА_6 , Особа №1, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження та Особа №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, змусили потерпілу ОСОБА_11 сприймати їх дії як реальну загрозу її життю та здоров`ю у випадку невиконання їх незаконних вимог.

Сприймаючи дані погрози як реальні, 17.11.2018, ОСОБА_11 була змушена написати розписку про неіснуючу позику в сумі 7 000 грн., яку разом із своїм паспортом громадянина України передала Особі №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження.

Крім того, 17.11.2018, близько 18:00 год. Особа №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, наказала своїм спільникам ОСОБА_6 та Особа №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, привели ОСОБА_11 до його домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_3 , так як остання не виконувала його злочинних вимог щодо передачі на його користь грошових коштів.

Виконуючи вказівку Особи №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, діючи з корисливих мотивів, ОСОБА_6 та Особа №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, прийшли до будинку АДРЕСА_3 , де мешкає ОСОБА_11 . Далі, супроводжуючи свої дії фізичним примусом, позбавивши ОСОБА_11 можливості обирати за своєю волею її місцезнаходження та фактично обмежуючи свободу переміщення потерпілої, ОСОБА_6 та Особа №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, привели останню до будинку АДРЕСА_3 , де мешкає Особа №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження.

На подвір`ї даного домоволодіння, ОСОБА_6 за попередньою змовою із своїми спільниками, знову почали незаконно вимагати з потерпілої грошові кошти на користь Особи №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження.

Отримавши від ОСОБА_11 усну відповідь про неможливість виконання даних вимог, Особа №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження наказала ОСОБА_6 та Особі №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, підвісити потерпілу на дереві за допомогою мотузки, маючи на меті незаконне позбавлення її волі.

Виконуючи незаконні вимоги особи, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, Особа №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження зв`язав ноги потерпілій ОСОБА_11 , а ОСОБА_6 перекинув інший кінець мотузки через гілку на дереві, внаслідок чого підняв її над землею вниз головою. У такому положенні потерпілу ОСОБА_11 , тримали близько 30 хв., внаслідок чого остання не мала можливості обирати за своєю волею місце знаходження та вільно пересуватись.

Таким чином, ОСОБА_6 за попередньою змовою із Особою №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження та Особою №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, переслідуючи корисливий умисел, направлений на незаконне вимагання грошових коштів, всупереч волі ОСОБА_11 , незаконно позбавили її волі і тримаючи її у виснажливих для людського організму умовах, заподіяли їй фізичних страждань.

Крім того, 03.12.2018, близько 18:00 год., ОСОБА_6 , за попередньою змовою із Особою №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження та Особою №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, на автомобілі ВАЗ 21099, червоного кольору із державним номерним знаком НОМЕР_1 , яким керувала Особа №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, приїхали до магазину «Фонтан», що розташований по вул. Первомайській в с. Мигія, Первомайського р-ну, Миколаївської області, з метою незаконного позбавлення волі ОСОБА_12 , переслідуючи при цьому корисливий мотив, направлений на незаконне збагачення шляхом незаконного вимагання у потерпілого грошей. У даний момент потерпілий ОСОБА_12 знаходився у зазначеному місці.

Здійснюючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 за попередньою змовою із Особою №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження та Особою №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, застосували відносно ОСОБА_12 насилля, яке виразилось у нанесенні неодноразових ударів кулаками і ногами по різним частинам тіла, внаслідок чого заподіяли потерпілому фізичний біль та тілесні ушкодження, подолавши його опір. В подальшому, помістили ОСОБА_12 до багажника зазначеного автомобіля проти волі останнього, внаслідок чого незаконно позбавили його волі та повезли у невідомому для нього напрямку.

Після цього, приїхавши до будинку АДРЕСА_4 , де мешкає ОСОБА_13 , обвинувачений ОСОБА_6 за попередньою змовою із своїми вищевказаними спільниками завели потерпілого ОСОБА_12 до погребу, розташованого на території зазначеного домоволодіння, зачинили його ззовні, де утримували потерпілого проти його волі до наступного ранку. При цьому, ОСОБА_12 був позбавлений можливості обирати за своєю волею місцезнаходження та фактично обмежений свободою переміщення.

Крім того, 04.12.2018, близько 08:00 год., Особа №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження за попередньою змовою із ОСОБА_6 та Особою №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, переслідуючи корисливий мотив, направлений на незаконне збагачення, шляхом незаконного вимагання у ОСОБА_12 грошей, приїхали на автомобілі ВАЗ 21099, червоного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , до будинку ОСОБА_13 ( АДРЕСА_5 ).

Спочатку Особа №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження разом із своїми вищевказаними спільниками вивели ОСОБА_12 з погребу і завели до однієї з кімнат житлового будинку, розташованого на території зазначеного домоволодіння, де продовжили незаконно вимагати у потерпілого грошові кошти, застосовуючи відносно нього фізичне насильство у вигляді нанесення чисельних ударів руками, ногами, палицями, гумовими шлангами по різним частинам тіла.

При вчиненні зазначених протиправних дій Особа №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження наказав ОСОБА_6 залишатись разом із ОСОБА_12 , щоб останній не втік, а сама за попередньою змовою із Особою №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, маючи на меті більш ефективне досягнення результату незаконного збагачення, поїхала на автомобілі ВАЗ 21099, державний номерний знак НОМЕР_1 , до місця мешкання ОСОБА_14 , який являється знайомим потерпілого ОСОБА_12 .

Після цього Особа №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження із Особою №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, привезли ОСОБА_14 до будинку АДРЕСА_4 , де застосовуючи до нього безпосередній вплив фізичним примусом, позбавляючи його права керувати своїми вчинками, надали йому плоскогубці, за допомогою яких наказали вирвати зуб ОСОБА_12 .

Будучи під безпосереднім впливом фізичного примусу з боку Особи №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, ОСОБА_6 та Особи №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, внаслідок якого керування своїми вчинками було неможливим, ОСОБА_14 , не бажаючи здійснення таких дій та настання відповідних наслідків, взяв плоскогубці та вирвав один зуб з верхньої щелепи потерпілого ОСОБА_12 .

При цьому, ОСОБА_6 та Особа №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, тримали потерпілого по боках, а Особа №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження знаходилась поруч, керуючи діями останніх.

Відповідно до висновку експерта, у ОСОБА_12 виявлено: закрита черепно-мозкова травма, яка проявилася струсом головного мозку, посттравматичний правобічний перфоративний отит, травматична екстракція першого зуба верхньої щелепи справа, синець правої гомілки, садна І синці голови, тулуба і кінцівок.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, в період часу з 03.12.2018 по 04.12.2018, ОСОБА_6 за попередньою змовою із Особою №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження та Особою №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, діючи з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, почали вимагати грошові кошти в сумі 5 000 грн. у мешканця с. Мигія, Первомайського р-ну, Миколаївської області - ОСОБА_12 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на вимогу незаконного отримання грошових коштів потерпілого, ОСОБА_6 разом зі своїми вищевказаними спільниками в усній формі висловлювали погрози фізичною розправою на адресу ОСОБА_12 , що супроводжувалось нанесенням йому тілесних ушкоджень та фізичних страждань, тим самим своєю протиправною поведінкою ОСОБА_6 , Особа №1, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження та Особа №2, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, змусили потерпілого ОСОБА_12 сприймати їх дії як реальну загрозу його життю та здоров`ю у разі невиконання їх незаконних вимог.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винними у:

-вимозі передачі чужого майна (вимагання), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, та його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 189 КК України;

-незаконному позбавлення волі, вчиненого з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалось заподіянням потерпілому фізичних страждань, та його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 146 КК України;

-катуванні, тобто умисному заподіянні сильного фізичного болю, шляхом нанесення інших насильницьких дій, з метою примусити потерпілого вчинити дії, що суперечать їх волі, вчинене за попередньою змовою групою осіб, та його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 127 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 вважали вирок суду законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_15 належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи до апеляційного суду не з`явились. Їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційні скарзі прокурора доводи, суд дійшов таких висновків.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень є правильними. Дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК України.

З огляду на межі вимог апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, що йому інкримінуються, апелянтом не оспорюються. Тому висновки суду першої інстанції в цій частині, відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, не обговорюються.

Що стосується призначеного покарання ОСОБА_6 , то воно призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, в межах санкцій ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК України.

Вирок в цій частині прокурором не оспорюється, оскільки судом першої інстанції призначено за видом та розміром таке покарання, яке і просить апелянт.

Разом з тим, є обґрунтованими доводи апелянта про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність внаслідок неправильного звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. На думку суду, висновки суду першої інстанції в цій частині є хибними.

Згідно ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Проте, зазначених вимог закону судом першої інстанції при звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням не дотримано.

Так, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений вчинив нетяжкий та тяжкий злочини, як особа за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав повне визнання своєї вини, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, те що він вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

З урахуванням наведених даних про особу винного та обставин, які пом`якшують його покарання, суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, та його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Але, приймаючи рішення про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції повною мірою не врахував конкретних обставин вчинених кримінальних правопорушень, зокрема, що ОСОБА_6 тривалий час у змові з іншими особами свідомо займався злочинною діяльністю, вчинив три кримінальні правопорушення, а саме: тяжкі за ч.2 ст. 189 та ч.2 ст.127 КК України, та нетяжкий за ч.2 ст. 146 КК України.

Окрім того, судом недостатньо враховано обставини кримінального провадження, а саме, що у ході злочинної діяльності ОСОБА_6 у групі із іншими особами, керуючись корисливим мотивом, жорстоко і цинічно піддавав потерпілих, у тому числі жіночої статі, фізичним стражданням, поміщав їх на тривалий час у виснажливі для людського організму умови.

Суд вважає, що обставини, за яких ці злочини вчинені, вказують на стійкість сформованої злочинної поведінки та підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого.

Також суд не в повній мірі дослідив і оцінив особу обвинуваченого, констатувавши лише його посередню характеристику за місцем проживання. Натомість судом не враховано те, що обвинувачений не має соціальних зав`язків, ніде не працює, не має постійного джерела доходу.

Окрім того, суд також вважає слушними доводи апелянта про відсутність щирого каяття ОСОБА_6 у вчиненні злочинів та безпідставне врахування цієї обставини як такої, що дає підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, виходячи з наступного.

Так, відповідно до роз`яснень, наведених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 р. №12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

У вказаному випадку, хоча ОСОБА_6 визнав вину у вчиненні злочинів, але відсутні підстави вважати, що він висловив щире каяття, оскільки воно проявляється не тільки у визнанні вини обвинуваченим. Із матеріалів кримінального провадження не вбачається наявності у ОСОБА_10 належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки, її осуду, бажання виправити ситуацію, яка склалась, адже він навіть не вибачився перед потерпілими.

Також необґрунтованим є визнання судом обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_10 , активне сприяння розкриттю злочинів, оскільки це не підтверджується матеріалами кримінального провадження.

На переконання суду, погодження ОСОБА_10 з викладеними у обвинувальному акті обставинами вчинення ним інкримінованих злочинів, не є тотожним активному сприянню розкриттю злочинів.

Хоча обвинувачений раніше не судимий, посередньо характеризується, визнав вину у вчиненні злочинів, але ж ці дані щодо особи обвинуваченого достатньо враховані при призначенні покарання за ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК України.

В той же час, дійшовши висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, суд першої інстанції взагалі не мотивував рішення в цій частині, не достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочинів, два з яких є тяжким та такими, що супроводжувався заподіянням фізичних страждань потерпілим (ч. 2 ст. 127 КК України), а також конкретних обставин вчинення цих злочинів, зокрема, що злочини були вчинені за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів.

На переконання апеляційного суду, поведінка обвинуваченого, діючого за попередньою змовою з іншими особами, ретельна підготовка, обрання часу, місця та способу вчинення злочинів, свідчить про стійку антисоціальну поведінку обвинуваченого та його особливу небезпечність для суспільства.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання та про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки це рішення прийнято без врахування вищевказаних обставин.

Колегія суддів дійшла висновку, що звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, не сприятиме його виправленню.

З урахуванням наведеного, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, застосування судом закону, який не підлягав застосуванню, оскаржуваний вирок підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, із ухваленням нового вироку на підставі п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Тому апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420, 424, 425, 532, 615 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 вересня 2022 року щодо ОСОБА_6 скасувати в частині звільнення від призначеного покарання з випробуванням.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 вважати засудженим:

- за ч. 2 ст. 127 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років;

- за ч. 2 ст. 146 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

- за ч. 2 ст. 189 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки,

та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_16