Провадження № 1-кп/761/1/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000025 від 22.01.2018, відносно

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Армавір Краснодарського краю російської федерації, громадянина російської федерації, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст.114 КК України,

за участю:

секретаря - ОСОБА_3 ,

прокурора - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст.114 КК України.

В судовому засіданні прокурор оголосила письмове клопотання про обрання запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_2 у вигляді тримання під вартою у порядку ч.6 ст. 193 КПК України, обумовлюючи таке клопотання обставинами кримінального правопорушення, його ступенем тяжкості, наслідками його вчинення, даними, які характеризують обвинуваченого та ризиками, передбаченими ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Захисник ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, мотивуючи це тим, що у кримінальному провадженні, на думку захисника, відсутні належні докази причетності його підзахисного до вчинення кримінального правопорушення, крім того захисник стверджував про необізнаність обвинуваченого про кримінальне провадження, що унеможливлює розгляд такого клопотання.

Вислухавши думку учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт та долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення в КПК передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

У теоретичному аспекті «належна правова процедура» - це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, у тому числі відносяться право на судовий захист та право на оскарження.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права на справедливий суд.

Статтею 5 Конвенції кожному гарантовано право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «c» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Пунктом 4 цієї статті гарантовано право кожному, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Згідно з ч. 6 ст. 193 КПК слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст. 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Верховний Суд у своїй постанові від 14 лютого 2022 року у справі 991/3440/20 вказує, що рішення слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу, прийняте в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, за своїм правовими наслідками підпадає під поняття «постанова про утримання під вартою» в розумінні ст. 25 Європейської конвенції про видачу правопорушників.

За загальним правилом розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, що відповідає зазначеним вимогам Конвенції та іншим міжнародно-правовим актам.

Процедура, передбачена в ч. 6 ст. 193 КПК, є випадком, який дозволяє суду розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст. 177 КПК, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

Так, аналізуючи доводи захисника про те, що обвинувачений не обізнаний щодо здійснення стосовно нього кримінального провадження, суд нагадує, що вказане питання вже було предметом розгляду в даному кримінальному провадженні, зокрема і під час вирішення питання про можливість здійснення спеціального судового розгляду у кримінальному провадженні.

Зокрема, в матеріалах судової справи містяться дані, на підставі яких судом було встановлено, що ОСОБА_2 переховується від органів слідства та суду на території російської федерації та на тимчасово окупованій території України, а саме території АР Крим, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, також суду надані матеріали про те, що обвинувачений знає про розпочате відносно нього кримінальне провадження.

Крім цього, судом беруться до уваги і відомості, викладені у долучених прокурором до клопотання листах начальника Головного управління СБУ в АР Крим ОСОБА_6 від 25.10.2022 №76/3/154-31 та заступника начальника Головного управління СБУ в АР Крим ОСОБА_7 від 11.01.2023 №76/3/28-1, зі змісту яких вбачається, що обвинувачений ОСОБА_2 постійно проживає на території російської федерації та періодично відвідує тимчасово окуповану територію України АР Крим.

Також, судом раніше вже було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_2 повідомлявся про підозру, а також неодноразово викликався для проведення з ним процесуальних та слідчих (розшукових) дій на стадії досудового розслідування, а також до суду для участі у судовому провадженні шляхом публікації в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а також шляхом розміщення інформації на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора.

Жодних нових доводів на обгрунтування позиції сторони захисту щодо необізнаності обвинуваченого ОСОБА_2 про здійснення стосовно нього кримінального провадження, які б слугували належною підставою стверджувати про необхідність переоцінки раніше встановлених судом обставин, захисником в ході судового засідання надано не було.

Також в матеріалах судової справи містяться документи на підтвердження того, що письмове повідомлення про підозру та повістки про виклик для участі у процесуальних та слідчих (розшукових) діях на стадії досудового розслідування неодноразово направлялись ОСОБА_2 через АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» за місцем проживання близьких родичів (батьків) підозрюваного та за місцем проходження ним служби, а також на електронні поштові скриньки, які перебувають у особистому користуванні ОСОБА_2 , та на офіційну електронну пошту Міністерства оборони російської федерації.

Крім того, суд нагадує учасникам кримінального провадження, що і в ході судового розгляду обвинувачений щоразу повідомляється про кожне судове засідання в порядку, визначеному ст.ст. 135, 297-5, 323 КПК України, з урахуванням вищевказаних відомостей щодо перебування обвинуваченого на території російської федерації.

В контексті надання оцінки вказаному питанню, судом враховуються і правові позиції, наведені у рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема у рішенні ЄСПЛ у справі SOMOGYI v. Italy (N 67972/01), Високий Суд зазначив, що з урахуванням важливого місця права на справедливий суд у демократичному суспільстві (див., серед інших справ, Delcourt v. Belgium, рішення від 17 січня 1970 року, Series A no. 11, pp. 14 - 15, § 25 in fine) стаття 6 Конвенції покладає на кожен національний суд обов`язок перевіряти, чи мав обвинувачений можливість бути поінформованим / ознайомленим із провадженням щодо нього, коли, як і в цій справі це оскаржується з підстав, які відразу не видаються явно необґрунтованими.

Водночас, межі такого обов`язку, на думку суду необхідно визначати аналізуючи у сукупності положення як національного законодавства так і міжнародних стандартів прав людини, встановлених, зокрема, і ЄСПЛ.

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що інформування особи про порушене щодо неї обвинувачення є правовим актом такої важливості, що воно має здійснюватися згідно з вимогами матеріального та процесуального права, здатними гарантувати ефективне здійснення обвинуваченим своїх прав, про що, зокрема, свідчить підпункт (a) пункту 3 статті 6 Конвенції; розпливчастого та неофіційного повідомлення недостатньо (див. T. v. Italy, цит. в цій справі, p. 42, § 28) (пункт 75 рішення).

Як вже було зазначено раніше, на стадії досудового розслідування таких вимог було дотримано органом досудового розслідування, що свідчить про обізнаність обвинуваченого із самим фактом здійснення щодо нього кримінального провадження та суті пред`явлених ОСОБА_2 звинувачень.

Водночас, на етапі судового розгляду, судом зі свого боку вживаються вичерпні заходи для повідомлення обвинуваченого про кожне судове засідання у рамках цього кримінального провадження, в межах повноважень, наданих суду чинним КПК України, зокрема повістки про виклик публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду. Крім того, додатково судом направляються повістки про виклик обвинуваченого ОСОБА_2 і до Офісу Генерального прокурора для публікації на відповідному сайті.

Відповідно до положень ст. 323 КПК України з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

При цьому, судом враховується і послідовна правова позиція Верховного Суду викладена зокрема і в рішенні від 10 березня 2020 року у справі 242/3982/16-к, відповідно до якої у разі, якщо відповідні повістки публікувалися у засобах масової інформації загальнодержавного значення та на інтернет-порталі судової влади, обвинувачений вважається таким, що мав можливість отримувати інформацію щодо часу і місця судового розгляду кримінального провадження, а тому мав можливість взяти участь у судовому розгляді кримінального провадження як особисто, так і шляхом залучення захисника за власним вибором, якщо б мав таке бажання. Такий висновок Верховного Суду є усталеним, що вбачається і з подальших рішень Верховного Суду, зокрема у справі 759/7443/17 від 27.10.2021 та в справі №461/4987/16-к від 25.01.2021.

Шляхом системного тлумачення норм відповідного національного законодавства, зокрема положень чинного КПК України, зокрема положень ст. 323 КПК України, в сукупності із вищезазначеними стандартами ЕСПЛ, щодо інформування особи згідно з вимогами чинного, зокрема і процесуального права, суд, виконуючи свій обов`язок перевірити, чи мав обвинувачений можливість бути поінформованим / ознайомленим із провадженням щодо нього, вважає, що ОСОБА_2 обізнаний із суттю висунутих йому звинувачень, водночас він також належним чином повідомлений як про загальний факт здійснення щодо нього судового провадження в рамках даного кримінального провадження, так і про час та дату конкретних судових засідань, що відбуваються в рамках цього судового провадження.

За таких умов, судом відхиляються доводи захисника ОСОБА_5 про необізнаність обвинуваченого ОСОБА_2 про здійснення щодо нього кримінального провадження.

При аналізі питання наявності зазначених прокурором ризиків, з урахуванням змісту та обсягу обвинувачення, конкретних обставин кримінальних правопорушень, інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_2 , які утворюють сукупність особливо тяжких злочинів, спрямованих проти основ національної безпеки України, вчинені на користь російської федерації, яку визнано державою-агресором відповідно до Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", затвердженої постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, міри покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої, яка може бути призначена обвинуваченому у разі доведення його винуватості, а усвідомлення обвинуваченим цієї обставини переконливо дає підстави вважати про існування наступних ризиків, а саме: можливість переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому суд у контексті наявності ризику щодо переховування ОСОБА_2 , враховує, що останній будучи обізнаним про здійснення щодо нього кримінального провадження в жодний спосіб не контактував ні з органом досудового розслідування, ні з судом, при цьому у зв`язку з переховуванням від органу досудового розслідування та суду, ОСОБА_2 був неодноразово оголошений в розшук, при цьому він обвинувачується у вчиненні на користь російської федерації, яку визнано державою-агресором відповідно до Заяви Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", затвердженої постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, пов`язаних із тяжкими наслідками не лише для конкретної особи, а й для суспільства в цілому, крім того є офіцером головного управління генерального штабу збройних сил російської федерації, а отже має стійкі зв`язки з як з іншими представниками спецслужб рф, так і з військовослужбовцями країни-агресора, які на теперішній час вчиняють особливо тяжкі злочини на території України, а тому розуміючи невідворотність покарання за діяння, у вчиненні якого він обвинувачується, у разі доведення його вини в судовому порядку, намагатиметься у будь-який спосіб уникнути відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування, суду, зокрема у російській федерації.

При цьому судом, поряд із іншими факторами, що свідчать про обгрунтованість ризику подальшого переховування обвинуваченого від суду, враховується і тяжкість покарання. Так, згідно з практикою ЄСПЛ суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» ЄСПЛ визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу, а у рішенні по справі «W проти Швейцарії» зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства. Разом з тим, суд роз`яснює, що при винесенні рішення не спирається виключно на тяжкість обвинувачення, проте оцінює всі доводи сторін та докази якими вони ці доводи обґрунтовують в сукупності, де тяжкість обвинувачення є лише одним з факторів, що беруться до уваги.

Під час оцінки ризику перешкоджати кримінальному провадженню, судом враховується, що ОСОБА_2 є співробітником спецслужб рф, а тому він є обізнаним зі специфікою форм і методів роботи правоохоронних органів, очевидно проходив підготовку у спецслужбах рф, зокрема, як вбачається з формулювання обвинувачення, активно застосовував заходи конспірації щодо передачі інформації, за таких обставин суд вважає, що ризик того, що обвинувачений ОСОБА_2 , користуючись доступом до можливостей та ресурсів спецслужб рф, чи в інший спосіб, використовуючи власні знання та навички, може вчинити дії спрямовані на протиправне ухилення від кримінальної відповідальності - не може бути визнаний очевидно безпідставним в очах стороннього та незацікавленого спостерігача.

Водночас суд вважає недоречними на даній стадії доводи захисника ОСОБА_5 про відсутність доказів причетності обвинуваченого ОСОБА_2 до вчинення інкримінованих йому злочинів.

Так, у контексті порушеного питання слід зазначити, що судом враховується, що перелік доказів, зібраних під час досудового розслідування, що наведений у реєстрі матеріалів досудового розслідування та у клопотанні прокурора про обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, свідчить про їх вагомість, більш детальну оцінку цим доказам суд зможе надати на відповідній стадії судового розгляду, під час вивчення їх змісту та подальшого аналізу.

Окремо суд звертає увагу учасників провадження, що у даному випадку обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності обвинуваченого, хоча й не призводить до негайного взяття особи під варту, однак виступає правовою підставою для затримання і доставки цієї особи до місця кримінального провадження.

Так, ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є одним із обов`язкових документів, на підставі якого уповноважений орган запитує публікацію Генеральним секретаріатом Інтерполу Червоного оповіщення щодо осіб, які розшукуються з метою їх затримання, арешту, обмеження свободи пересування та подальшої видачі (екстрадиції) в Україну (Інструкція про порядок використання правоохоронними органами України інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол, затверджена спільним наказом МВС України, ОГП, НАБ України, СБ України, ДБР, Мінфіну України, Мін`юсту України від 17 серпня2020 року № 613/380/93/228/414/510/2801/5). Після затримання особи за межами України, слідчий, прокурор, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування, або суд, який розглядає справу чи яким ухвалено вирок, готує клопотання про видачу особи в Україну, до якого серед інших документів обов`язково додається засвідчена копія ухвали слідчого судді або суду про тримання особи під вартою, якщо видача запитується для притягнення до кримінальної відповідальності (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 575 КПК). Тобто, ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є документом, на підставі якого здійснюється затримання особи за межами України, ухвалюється рішення про застосування екстрадиційного арешту для забезпечення видачі особи з метою притягнення до кримінальної відповідальності та здійснюється доставка особи на території України до місця кримінального провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 197 КПК України, у разі постановлення судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого на підставі частини шостої статті 193 цього Кодексу строк дії такої ухвали не зазначається.

При цьому час затримання такої особи фактично може перевищувати 30 діб - тримання під вартою за ст. 59 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, 40 діб - тимчасовий арешт за ст. 16 Європейської конвенції про видачу правопорушників та 60 діб - строк дії ухвали про тримання під вартою за ч. 1 ст. 197 КПК.

Тобто, затримана особа на підставі ухвали суду, постановленої в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, може бути затриманою і утримуватись під вартою протягом усього часу, необхідного для екстрадиції та доставки її до місця кримінального провадження. Таку ж позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 14 лютого 2022 року у справі 991/3440/20.

Відповідно до абзацу 2 ч.4 ст.183 КПК України, при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч.6 ст. 193 КПК України щодо обвинуваченого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому суд нагадує, що ч.6 ст. 193 КПК України передбачено, що після затримання особи на підставі ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановленої у порядку ч.6 ст. 193 КПК України, і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження суд за участю обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.177, 178, 183, 186, 193, 197, 331 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора - задовольнити.

Обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою.

На ухвалу суду безпосередньо до Київського апеляційного суду прокурором, обвинуваченим, його захисником протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Суддя ОСОБА_1