УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 178/1424/19

провадження № 51-1772 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_6 ,

встановив:

За вироком Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2021 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Як убачається з вироку суду, 25 серпня 2019 року близько 17:00, ОСОБА_6 перебуваючи на території подвір`я по АДРЕСА_2 , під час розмови з ОСОБА_7 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, умисно завдав удару скляною чашкою в область лівого ока ОСОБА_7 , внаслідок чого спричинив останньому травму лівого ока з раною верхньої повіки, розтрощенням очного яблука, яке призвело до втрати лівого ока, що належить до тяжких тілесних ушкоджень, зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину та ушкодження у вигляді ран на лобній та скроневій області, що належить до легких тілесних ушкоджень.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 07 квітня 2022 року вищезазначений вирок змінив у частині призначення покарання - постановив вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладенням на нього обов`язків передбачених ст. 76 цього Кодексу. В решті вирок залишив без змін.

Постановою Касаційного кримінального суду від 10 листопада 2022 року ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 7 квітня 2022 року стосовно ОСОБА_6 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції, зокрема, у зв`язку з відсутністю достатніх підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК і звільнення його від відбування призначеного покарання. При цьому Суд зазначив, що за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення і тих же даних про особу винного, звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме - ст. 75 КК.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задоволено частково - вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2021 року змінено в частині вирішення долі речових доказів.

У касаційній скарзі захисники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просять змінити вказані судові рішення та на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. В обґрунтування своїх вимог захисники стверджують, що призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без застосування приписів ст. 75 КК є надто суворим. На думку захисників, при призначенні покарання судами попередніх інстанцій не в повній мірі враховано дані про особу ОСОБА_6 , який, зокрема, був у складі територіальної оборони та захищав державу від нападу агресора.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За правилами ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які зводяться до незгоди захисників із незастосуванням судами ст. 75 КК, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини кримінального провадження, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості у особи, що притягується до кримінальної відповідальності.

Мотивуючи своє рішення про призначення засудженому ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, суд першої інстанції, з чим обґрунтовано погодився апеляційний суд, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який визнав свою вину, характеризується посередньо за місцем проживання, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, закінчив навчання в ПТУ, де позитивно характеризувався, позицію потерпілого, який наполягав на призначенні суворого покарання обвинуваченому, обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, які його обтяжують.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання у мінімальних межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 121 КК, за якою його засуджено.

Не погодившись із вироком суду, захисник ОСОБА_8 звернулась до апеляційного суду зі скаргою, доводи якої по суті аналогічні доводам касаційної скарги, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок в частині призначення покарання - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що під час призначення обвинуваченому покарання місцевий суд дотримався вимог КК, та в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, внаслідок якого потерпілому спричинено непоправні наслідки - втрату ока та стійку втрату працездатності не менше ніж на одну третину, а також дані про особу винного, який вчинив кримінальне правопорушення вперше, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем навчання характеризується позитивно, визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину. При цьому колегія суддів слушно зазначила, що наявність у ОСОБА_6 на утриманні малолітніх дітей та дружини, яка перебуває у декретній відпустці не можуть бути запорукою належної поведінки останнього, оскільки ці обставини не зашкодили йому вчинити умисний злочин. Крім того, на думку апеляційного суду, пом`якшуючі покарання обставини - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також дані про особу обвинуваченого в даному випадку не є підставами для призначення більш м`якого покарання.

Таким чином, перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника в частині незастосування судом першої інстанції інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що встановлені судом дані про особу обвинуваченого вказують на те, що для виправлення і перевиховання ОСОБА_6 необхідний певний строк ізоляції від суспільства.

З такими висновками погоджується і колегія суддів Касаційного кримінального суду.

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень статей 370, 419 КПК із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги захисника, рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, і положень закону, якими він керувався.

Обставини, на які посилаються в касаційній скарзі захисники в інтересах засудженого щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі останнього внаслідок суворості, були враховані судами під час призначення покарання, ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни чи скасування судових рішень.

Доводи захисників у касаційній скарзі про перебування ОСОБА_6 у складі територіальної оборони Болтишського Старостинського округу Божадарівської ТГ Кам`янського району Дніпропетровської області, на думку колегії суддів, не впливають на висновки судів попередніх інстанцій про необхідність реального відбування покарання засудженим.

Отже, колегія суддів вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати, що незастосування судами до засудженого положень ст. 75 КК призвело до призначення явно несправедливого покарання через суворість, колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питання призначення засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисники у касаційній скарзі не навели.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій оскаржуваних судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 грудня 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3