Справа № 443/108/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/961/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 15 вересня 2022 року відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , -

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисників обвинувачених -

адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , -

встановила:

цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 393 КК України до шести років позбавлення волі; за ч.2 ст. 125 КК України - до двох років обмеження волі.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді шести років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 04 вересня 2019 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Саргіно, Вельського району, Архангельської області, Російської Федерації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджено за ч.2 ст. 393 КК України до п`яти років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 постановлено рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 04 вересня 2019 року.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

Визнано ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ст. 348 КК України та виправдано.

Вирішено питання із заходами забезпечення кримінального провадження, речовими доказами та процесуальними витратами..

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 01 червня 2017 року, будучи засудженим Дніпровським районним судом м. Києва за ч.1 ст. 153, ч.1 ст. 187 КК України до покарання у виді п`яти років позбавлення волі, 24 січня 2019 року прибув до Державної установи « Миколаївська виправна колонія (№50) для відбуття покарання.

ОСОБА_8 19 квітня 2018 року, будучи засуджений Житомирським районним судом Житомирської області за ч.2 ст. 309 КК України до покарання у виді трьох років шести місяців позбавлення волі, 26 липня 2018 року прибув до Державної установи «Миколаївська виправна колонія (№50) для відбуття покарання.

Згідно постанови начальника установи від 15 травня 2019 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 переведені до дільниці соціальної реабілітації. Відповідно до наказу №233 від 25 червня 2019 року «Про залучення засуджених, які відбувають покарання у дільниці соціальної реабілітації установи до праці на контрагентському об`єкті ТзОВ «Львівський сад» ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залучено до виконання робіт по обслуговуванню та догляду за плодовими деревами на виробничому об`єкті ТзОВ «Львівський сад».

03 вересня 2019 року о 12:00 год. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи на виробничому об`єкті ТзОВ «Львівський сад» у с. Ілів, Миколаївського району, Львівської області, за попередньою змовою групою осіб, маючи умисел на втечу з місць позбавлення волі, скориставшись тим, що за їх діями ніхто не спостерігає, самовільно, без належного дозволу залишили місце відбування покарання, здійснивши тим самим втечу з місць позбавлення волі.

Крім цього, 04 вересня 2019 року о 19:20 год. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи на ґрунтовій дорозі поблизу пішохідного моста прокладеного через річку Стрий, розташованого неподалік с. Межиріччя, Жидачівського району, Львівської області, були виявлені ОСОБА_11 , який працює поліцейським-водієм Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області і повертався із служби додому та рухався в напрямку з м. Жидачева до с. Межиріччя, Жидачівського району, Львівської області. ОСОБА_11 , будучи ознайомленим з орієнтуванням про розшук двох засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які здійснили втечу з Державної установи «Миколаївська виправна колонія (№ 50)», побачивши їх, підійшов з метою з`ясування особистих даних засуджених і пропозицією пройти у відділення поліції. ОСОБА_7 , не бажаючи виконувати вимоги ОСОБА_11 , наніс останньому один удар ножем в грудну клітку зліва, чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді непроникаючого поранення грудної клітки, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Внаслідок дій засудженого ОСОБА_7 між ними зав`язалася боротьба, в ході якої обоє впали на землю і після короткотривалого періоду припинилася у зв`язку з прибуттям на місце подій працівників поліції.

Також, відповідно до вироку, згідно обвинувального акта ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що він 04 вересня 2019 року близько 19:20 год. разом із ОСОБА_7 , перебуваючи на ґрунтовій дорозі поблизу пішохідного моста прокладеного через річку Стрий, розташованого неподалік с. Межиріччя, Жидачівського району, Львівської області, були виявлені поліцейським-водієм Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_11 , який повертався із служби додому, рухався в напрямку з м. Жидачева до с. Межиріччя, Жидачівського району, Львівської області. ОСОБА_11 , будучи ознайомленим з орієнтуванням про розшук двох засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які здійснили втечу з Державної установи «Миколаївська виправна колонія (№ 50)», побачивши їх, підійшов, представився працівником поліції та пред`явивши службове посвідчення, висунув вимогу, щоб вони надали документи, які засвідчують їх особи. ОСОБА_7 , не бажаючи підкоритись законним вимогам працівника поліції, діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_8 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, маючи умисел на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, наніс ОСОБА_11 один удар ножем у ділянку життєво важливих органів, а саме, в грудну клітку зліва, чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді непроникаючого поранення грудної клітки, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, після чого, вони разом із ОСОБА_11 впали на землю та між ними почалася боротьба, в ході якої ОСОБА_7 намагався засунути ніж в грудну клітку ОСОБА_11 . В подальшому, ОСОБА_8 , на прохання ОСОБА_7 , підійшов до них та почав спільно з ним долати опір потерпілого, зокрема, відтискати пальці його рук з ножа, щоб полегшити ОСОБА_7 просунути ніж в грудну клітку ОСОБА_11 , тим самим, намагаючись довести свій злочинний умисел до кінця. В цей час, на вказане місце прибули працівники Жидачівського відділення поліції Стрийського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, які затримали обвинувачених.

В апеляційній скарзі прокурор Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 покликається на те, що рішення суду є незаконним, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що суд однобоко, невмотивовано вважає обґрунтованими версію сторони захисту і доводи обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про те, що їм не було відомо, що потерпілий є працівником правоохоронного органу і умислу у них на позбавлення життя працівника поліції не було.

Звертає увагу, що суд критично оцінив показання потерпілого в частині замаху обвинувачених на його умисне вбивство, оскільки з його показань вбачається, що ОСОБА_7 намагався запхати ніж у серце і не зробив цього через те, що ОСОБА_11 схопився рукою за лезо. Однак, ця обставина не знайшла свого підтвердження, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про наявність ушкоджень на руках, які б неодмінно виникли при вказаних обставинах. А тому суд приходить до переконання, що позиція потерпілого, щодо оцінки вказаних дій ґрунтується на його суб`єктивному сприйнятті.

Наголошує, що суд першої інстанції безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_7 з ст. 348 КК України на ч.2 ст. 125 КК України, та виправдав ОСОБА_8 за ч.2 ст. 28 ст. 348 КК України.

Акцентує, що потерпілим у ході судового розгляду детально повідомлено суд про те, що він, будучи ознайомленим із орієнтуванням про розшук двох засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які здійснили втечу з Державної установи «Миколаївська виправна колонія (№ 50)», побачивши двох осіб, підійшов до них, представився працівником поліції та пред`явивши службове посвідчення, висунув вимогу, щоб вони надали документи, які засвідчують їх особу.

Вважає, що навіть у випадку, якщо суд критично ставиться до показань потерпілого в частині пред`явлення ним службового посвідчення, показання потерпілого в частині телефонного дзвінка працівнику поліції ОСОБА_12 , розмова з ним щодо орієнтування про розшук двох засуджених, їхні характерні прикмети щодо татуювань узгоджується з письмовими матеріалами справи, показаннями потерпілого та свідків.

На думку апелянта, під час вказаної розмови ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було достеменно відомо, що вони зустріли працівника поліції, оскільки звичайні цивільні особи не могли і не були ознайомлені із орієнтуванням про розшук двох засуджених.

Звертає увагу на те, що показання потерпілого ОСОБА_11 є системними, послідовними, логічними від моменту прийняття заяви про вчинення злочину, проведення за його участі слідчого експерименту, до його допиту як потерпілого під час досудового розслідування та судового розгляду, а вищенаведені обставини є узгодженими та достовірними в сукупності з точки зору взаємозв`язку їх між собою із іншими матеріалами кримінального провадження.

Стверджує, що органом досудового розслідування достовірно встановлено, що ОСОБА_7 , не бажаючи підкоритись законним вимогам працівника поліції, діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_8 , наніс ОСОБА_11 один удар ножем у ділянку життєво важливих органів, а саме: в грудну клітку зліва, після чого намагався засунути ніж в грудну клітку ОСОБА_11 . В подальшому, ОСОБА_8 на прохання ОСОБА_7 підійшов до них та почав спільно з ним долати опір потерпілого, зокрема віджимати пальці його рук з ножа, щоб полегшити ОСОБА_7 спробу просунути ніж в грудну клітку ОСОБА_11 , тим самим намагаючись довести свій злочинний умисел до кінця.

Вважає, що дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 слід кваліфікувати як замах на умисне вбивство.

Також зазначає, що висновки місцевого суду про наявність щирого каяття у обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і про можливість їх виправлення при призначеному покаранні є помилковим та таким, що не ґрунтується на нормах закону

Наголошує, що під час обрання виду та міри покарання визначальним для суду мають бути тяжкість вчиненого діяння, фактичні обставини кримінального правопорушення, а також подальша поведінка обвинуваченого.

Акцентує, що наведені судом позитивні характеристики обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 мають формальний характер та не зменшують суспільної небезпечності як їх самих, так і правопорушення, учиненого ними, оскільки обвинувачені втекли з місця позбавлення волі, вчинили замах на умисне вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, за попередньою змовою групою осіб.

Просить скасувати вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 15 вересня 2022 року, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та призначити покарання за ч.2 ст. 393 КК України у виді восьми років позбавлення волі; за ч.2 ст. 28, ст. 348 КК України - у виді дванадцяти років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити покарання у виді дванадцяти років позбавлення волі.

ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, та призначити покарання за ч.2 ст. 393 КК України у виді восьми років позбавлення волі; за ч.2 ст. 28, ст. 348 КК України - у виді одинадцяти років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити покарання у виді одинадцяти років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без зміни.

На апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_7 подав заперечення, в якому покликається на обґрунтованість вироку Миколаївського районного суду Львівської області від 15 вересня 2022 року та просить залишити такий без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і виступи їх захисників - адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про її заперечення та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

За правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді даного кримінального провадження були дотримані.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги прокурора, останній не оспорює доведеності винуватості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч.2 ст. 393 КК України, однак, не погоджується з перекваліфікацію злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.2 ст. 28, ст. 348 КК України на ч.2 ст. 125 КК України та із висновком суду першої інстанції про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ст. 348 КК України. Крім цього, сторона обвинувачення вважає призначене обвинуваченим покарання надто м`яким.

Так, згідно ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Крім цього, законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Відповідно до ч.3 ст. 337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Правильна кваліфікація забезпечує реалізацію конституційного принципу законності у кримінальному судочинстві (ст. 129 Конституції України), гарантує охорону й здійснення прав і свобод людини і громадянина, виступає необхідною умовою призначення справедливого покарання.

Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Як вбачається з матеріалів справи, органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема, кваліфіковано за ч.2 ст.28, ст. 348 КК України, а саме, як замах на вбивство працівника правоохоронного органу за попередньою змовою групою осіб.

Таке обвинувачення ґрунтується на показаннях потерпілого ОСОБА_11 про те, що він пред`являв ОСОБА_7 і ОСОБА_8 службове посвідчення працівника поліції, а відтак, останні повинні були усвідомлювати, що він поліцейський.

В свою чергу, обвинувачен ОСОБА_8 та ОСОБА_7 заперечили такі твердження потерпілого і останній крім цього зазначив, що не мав умислу на позбавлення життя працівника поліції, так як йому не було відомо про те, що потерпілий ОСОБА_11 -правоохоронець.

Разом з тим, суб`єктивна сторона інкримінованого злочину характеризується умисною формою вини, коли винний усвідомлює, що посягає на життя працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням працівником службових обов`язків, передбачає настання смерті названих осіб внаслідок своїх дій і бажає або свідомо допускає її настання.

Критерієм розмежування складів злочинів, передбачених ст. 348 КК України та відповідною частиною ст. 125 КК України є суб`єктивна сторона, тобто ставлення обвинуваченого до наслідків своїх дій. У разі замаху на вбивство працівника правоохоронного органу умислом винного охоплюється позбавлення потерпілого життя, а в разі умисного заподіяння тілесного ушкодження, має місце умисел на заподіяння лише тілесних ушкоджень.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції на підставі пояснень допитаних свідків достовірно встановлено, що потерпілий не був одягнений у формений одяг працівників поліції, що в такому разі, на переконання колегії суддів, не давало можливості ідентифікувати останнього, як працівника правоохоронного органу.

Крім цього, місцевим судом констатовано відсутність доказів, які б підтверджували достовірність показань потерпілого ОСОБА_11 щодо наявності у нього службового посвідчення поліцейського та пред`явлення такого обвинуваченим за обставин, що мали місце 04 вересня 2019 року.

Таким чином, з огляду на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, за відсутності об`єктивної спроможності у обвинуваченого за відповідними ознаками встановити належність ОСОБА_11 до працівників правоохоронного органу, судом першої інстанції мотивовано та вірно перекваліфіковано насильницькі дії ОСОБА_7 з ч.2 ст. 28, ст. 348 КК України на ч.2 ст. 125 КК України, так як внаслідок дій обвинуваченого, потерпілому ОСОБА_11 були заподіяні легкі тілесні ушкодження, з короткочасним розладом здоров`я.

З таким висновком погоджується і колегія суддів.

Також, не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного виправдання обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст. 28, ст. 348 КК України, виходячи з наступного.

Ухвалюючи виправдувальний вирок в цій частині, суд першої інстанції прийшов до висновку, що органом досудового розслідування не доведено наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу вищезазначеного кримінального правопорушення.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_13 вину у інкримінованому злочині не визнавав та пояснив, що жодних дій відносно потерпілого ОСОБА_11 не вчиняв.

Наведене підтвердив обвинувачений ОСОБА_7 , який у своїх показаннях в судовому засіданні зазначив, що під час його конфлікту з потерпілим ОСОБА_11 ОСОБА_13 стояв осторонь.

Основними ж доказами сторони обвинувачення на підтвердження версії події, що відображена у обвинувальному акті є показання потерпілого ОСОБА_11 та свідків-працівників поліції ОСОБА_14 і ОСОБА_15 .

В цьому контексті, колегія суддів вважає за доцільне наголосити, що у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 26 червня 1992 року «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» йдеться про неприпустимість упередженого ставлення до показань потерпілих у справах даної категорії, а також їх невиправданої переоцінки. Показання цих осіб повинні оцінюватись у сукупності з усіма іншими дослідженими доказами.

В свою чергу, оцінка доказів судом, у порівнянні з їх оцінкою стороною обвинувачення, не може свідчити про неправильність такої чи упередженість суду.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції показання вищезазначених свідків та потерпілого до уваги не взяв, з огляду на їх непослідовність і суперечливість з іншими доказами, зокрема, з поясненнями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 та висновками судово-медичних експертиз, згідно яких на одязі ОСОБА_13 слідів крові не виявлено, як і не виявлено його слідів (відбитків пальців рук) на ножі, яким було завдано удар ОСОБА_11 .

Об`єктивними, на переконання колегії суддів є покликання місцевого суду про те, що у випадку наявності умислу у ОСОБА_13 на вбивство, обвинувачений міг скористатися під час боротьби ОСОБА_11 та ОСОБА_7 вилученим згідно протоколу затримання від 04 вересня 2019 року у нього ножем, однак, обвинувачений цього не зробив.

Таким чином, колегії суддів вважає, що місцевий суд, розглянувши кримінальне провадження в цій частині, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, обґрунтовано визнав невинуватим та виправдав ОСОБА_13 за ч.2 ст. 28, ст. 348 КК України, що цілком відповідає фактичним обставинам, встановленим судом першої інстанції і не спростованим під час апеляційного розгляду.

Що стосується призначеного обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання, то колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, врахувавши ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, призначив таке у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65, 70 КК України, яке є необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає вирок суду законним і обґрунтованим і не вбачає підстав для його скасування.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 15 вересня 2022 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .