Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11.04.2023 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/217/22 за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.03.2022.
Цим вироком:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, несудимий, засуджений:
- ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 01 (один) рік.
На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_6 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати в розмірі 1248,20 грн за проведення товарознавчої, дактилоскопічної експертиз.
Речовий доказ: ноутбук марки «НР», модель «Соmpag nx7300», який передано на зберігання потерпілому ОСОБА_8 , залишено останньому.
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні та кваліфікацію його дій, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок його м`якості, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, через необґрунтоване звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, а також на невірне розв`язання цивільного позову, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним та призначити йому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років, цивільний позов задовольнити в повному обсязі. У решті вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишити без змін. Представник потерпілого вважає, що суд першої інстанції помилково прийняв рішення про наявність пом`якшуючих покарання обставин таких, як щире каяття й часткове відшкодування шкоди, та про призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України. Судом не враховано процесуальну поведінку обвинуваченого, який через ухилення від суду перебував розшуку.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, промову прокурора про безпідставність апеляційної скарги та залишення вироку суду без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, заслухавши сторін в судових дебатах, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Цих вимог закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції дотримано.
Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Викладені у вироку висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються перевіреними судом першої інстанції доказами та учасниками кримінального провадження не оскаржуються, а тому апеляційним судом відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, не перевіряються.
Доводи представника потерпілого про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_6 та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають з таких підстав.
Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
За приписами ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005) та «Фрізан проти Росії» (рішення від 24.03.2005) Суд зазначав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи
оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд призначаючи ОСОБА_6 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, характеризується умисною формою вини, визнав щире каяття та часткове відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди за обставини, що пом`якшують покарання та вказав про відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, за місцем проживання характеризується посередньо, неодружений, непрацюючий.
За наявності сукупності цих обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_6 можливо без позбавлення його волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, поклавши на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені п. 1. 2 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
При цьому, апеляційний суд не погоджується з доводами представника потерпілого про відсутність такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття, з огляду на таке.
Доводи апеляційної скарги представника потерпілого про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_6 щиро каяття, колегія суддів відхиляє та зазначає про таке.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Так, спростовуючи доводи представника потерпілого, який заперечує наявність у обвинуваченого щирого каяття, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_6 у судовому засіданні суду першої інстанції вину визнав, надав правдиві показання щодо обставин, які були поставлені йому в провину, подав докази на підтвердження часткового відшкодування шкоди останньому.
Крім того, обвинувачений в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просив врахувати, що він щиро розкаявся, підтвердив, що заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду частково відшкодував. З часу вчинення кримінального правопорушення нових злочинів не вчиняв, зобов`язується відшкодувати заподіяну шкоду. Просив це врахувати та вирок залишити без зміни.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що щире каяття ОСОБА_6 не носило формального характеру, він відчував щирий жаль щодо наслідків вчиненого кримінального правопорушення.
Інші доводи апеляційної скарги представника потерпілого про неналежне врахування судом при призначенні покарання обвинуваченому його неналежної
процесуальної поведінки, колегія суддів визнає безпідставними й до уваги не приймає, оскільки ці дані не впливають на розмір покарання та на підстави для звільнення від відбування такого, оскільки судом відповідно до вимог ст. 65 КК України усі дані про особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення були в повній мірі враховані при призначенні покарання й наведені у вироку.
Підстав вважати, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі через м`якість не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, немає. Жодних обґрунтувань щодо необхідності призначення обвинуваченому більш суворого покарання в апеляційній скарзі представник потерпілого не наведено, тому, на думку колегії суддів, підстави для призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання відсутні.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
З вироку суду вбачається, що звільняючи обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував і вказав у мотивувальній частині вироку на всі зазначені в ст. 75 КК України обставини.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання і звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, беручи до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, вину визнав, у вчиненому щиро розкаюється, заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду частково відшкодував.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і підстав для ухвалення нового вироку в частині призначення покарання обвинуваченому не вбачає.
За таких обставин, на думку колегії суддів, ізоляція ОСОБА_6 від суспільства та поміщення його до установи відбування покарання для відбування покарання у виді позбавлення волі, не є в даному випадку виправданим заходом примусу щодо обвинуваченого.
Перевіривши доводи апеляційної скарги представника потерпілого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів не може з ними погодитися, оскільки вони не дають підстав для висновку про те, що призначене ОСОБА_6 покарання, як за своїм видом, так і розміром, є явно несправедливим через м`якість.
При цьому колегія суддів враховує і практику Європейського суду з прав людини. В справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009, де суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Також у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості й не ставити особистий і надмірний тягар для особи.
Не заслуговують на увагу і доводи представника потерпілого щодо невірного розв`язання судом цивільного позову та необхідності його задоволення в повному обсязі з таких підстав.
Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до положень частини 5 зазначеної статті цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з положеннями статті 1166 ЦК України (далі ЦК) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частина 1 статті 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди. А відповідно до пункту 2 частини 2 статті 23 цього Кодексу моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Як зазначено у ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Посилання представника потерпілого про необхідність задоволення цивільного позову про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди, колегія суддів відхиляє, оскільки, як вірно зазначено судом, доводи цивільного позову в цій частині не можуть обґрунтовуватись поганим настроєм, стресом, переживаннями, тим більше, що викрадене обвинуваченим майно було частково повернуто потерпілому в цілісному та належному стані.
З таким рішенням суду першої інстанції погоджується й колегія суддів, тим більше, що жодних обґрунтувань про необхідність задоволення цивільного позову ОСОБА_8 в повному обсязі в апеляційній скарзі представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 не наведено.
Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги представника потерпілого без задоволення.
Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатській області від 11.03.2022, щодо ОСОБА_11 ,- без змін.
На ухвалу апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді