УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 362/3496/20

провадження № 51-2350ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Відповідно до ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки із покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

Також ухвалено, що вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2021 року, за яким ОСОБА_5 визнано винуватим за ч. 1 ст. 185 КК та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1700 грн, виконувати самостійно.

Київський апеляційний суд ухвалою від 31 січня 2023 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.

У касаційній скарзі представник публічного обвинувачення, не оспорюючи фактичних обставин справи і кваліфікації дій ОСОБА_5 , просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, внаслідок м`якості і вказує на те, що апеляційний суд безпідставно погодився з рішенням місцевого суду стосовно звільнення ОСОБА_5 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, при цьому не взяв до уваги доводи апеляційної скарги прокурора.

Зокрема, суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки даним про особу ОСОБА_5 , який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за корисливі злочини, не працевлаштований, не займається суспільно-корисною працею та у нього відсутні сталі соціальні зв`язки.

Окрім цього, прокурор стверджує, що суд апеляційної інстанції безпідставно залишив поза увагою не застосування місцевим судом при призначенні остаточного покарання ОСОБА_5 приписів ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК.

Прокурор вважає, що рішення суду апеляційної інстанції є не вмотивованим, а звільнення від призначеного покарання не сприяє виправленню засудженого та запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, немає, враховуючи таке.

Статтею 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, відповідності призначеного покарання і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

Доводи представника публічного обвинувачення щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість призначеного покарання та безпідставне застосування ст. 75 КК є необґрунтованими.

За приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку суспільно небезпечне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.

Тобто, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, особи винного, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_5 у виді 5 років позбавлення волі, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, взяв до уваги та врахував конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, що належить згідно зі ст. 12 КК до тяжких злочинів, дані про його особу, який раніше судимий 15 липня 2021 року за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді штрафу у розмірі 1700 грн, який не сплачений на час ухвалення вироку, обставину, яка пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК, - щире каяття і відсутність обставин, які обтяжують покарання відповідно до статті 67 цього Кодексу.

Звільняючи ОСОБА_5 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, суд врахував його щире каяття, молодий вік, добровільне відшкодування завданого збитку, думку потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, погодився із висновком місцевого суду про те, що обраний ОСОБА_5 вид та розмір покарання за ч. 2 ст. 186 КК відповідає вимогам статей 50, 65 КК. При цьому Суд звернув увагу, що прокурор у апеляційній скарзі не оспорює правильність призначеного покарання за інкримінований злочин, а вважає, що остаточне покарання ОСОБА_5 необхідно призначити з урахуванням приписів ч. 4

ст. 70 КК.

Перевіряючи доводи прокурора в частині законності звільнення ОСОБА_5 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 370, 419 КПК перевірив ці доводи та обґрунтовано вказав, що місцевий суд повною мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та його щире каяття.

Також суд апеляційної інстанції, взяв до уваги, що вартість предмету злочину є незначною і становить 374 грн, матеріальні збитки завдані злочином добровільно відшкодовані, позицію потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні, з часу звільнення з-під варти на підставі вироку місцевого суду від 17 вересня 2021 року у цьому кримінальному провадженні до моменту ухвалення рішення апеляційним судом не вчиняв правопорушення. Також, суд врахував, що період перебування ОСОБА_5 під вартою з 03 березня 2021 року по 17 вересня 2021 року, вплинув на його перевиховання, а тому звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК буде сприяти меті покарання та є достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів.

Стаття 75 КК наділяє суд дискреційними повноваженнями при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, прийняти рішення про звільнення від відбуття покарання з випробуванням та встановити іспитовий строк не більше 3 років, при цьому визнаючи доцільним застосування інституту звільнення від відбуття покарання, суд повинен належним чином врахувати тяжкість вчиненого злочину, відомості про особу винного та інші обставини справи.

У цьому кримінальному провадженні, застосовуючи інститут звільнення від відбуття покарання на підставі ст. 75 КК, судами враховано обставини, які відповідно до закону мають значення, а тому обґрунтовано звільнили засудженого від відбуття покарання з випробуванням, установивши іспитовий строк 2 роки.

Колегія суддів приходить до висновку, що обставини цього кримінального правопорушення, дані про особу винного та інші обставини, які обґрунтовано визнані судами такими, що дають підстави вважати, що виправлення засудженого можливе без реального відбування покарання, були покладені в основу застосування положень ст. 75 КК, апризначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, відповідає вимогам ст. 65 КК, є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його м`якість.

Підстав вважати, що застосування положень ст. 75 КК у цьому кримінальному провадженні призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів не вбачає.

Стосовно доводів прокурора про безпідставне незастосування судом апеляційної інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 положень ч. 4 ст. 70 та ст. 72 КК, Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку помилково зробив посилання на ст. 71 цього Кодексу, а не на ч. 4 ст. 70 КК, однак, виходячи зі змісту вироку ним не застосовано принцип складання покарань, в зв`язку з цим, висновки суду про необхідність застосування в цьому кримінальному провадженні положень ч. 3 ст. 72 КК, яка передбачає, що основне покарання у виді штрафу за сукупністю кримінальних правопорушень з іншими видами покарань, складанню не підлягають, а виконуються самостійно, є правильним.

На переконання колегії суддів, не зарахування ОСОБА_5 у строк відбування покарання, відбуте ним покарання за попереднім вироком, не є істотним порушенням вимог закону, оскільки він звільнений від реального відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, а тому таке зарахування не впливає на виконання вироку. При наявності до цього підстав, таке зарахування може бути здійснено в порядку визначеному статтями 537, 539 КПК, що не буде протирічити висновкам Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеним у постанові від 15 лютого 2021 року (справа № 760/26543/17).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Доводи представника публічного обвинувачення, викладені в касаційній скарзі, що є аналогічними за змістом доводам в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який умотивовано їх відхилив. Розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , апеляційний суд дотримався вимог статей 370, 419 КПК.

З огляду на викладене з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3