ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/4387/18 Номер провадження 11-кп/814/1416/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_16 адвоката ОСОБА_6 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в об`єднаному кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 лютого 2018 року за №0000434, 10 лютого 2018 року за №0000092, задоволено клопотання прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_9 та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 08 січня 2023 року, обвинуваченому

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Харків, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимому, останній раз -

10 травня 2012 року Київським районним судом м. Харків за ч.1 ст.309, ч.ч.2, 3 ст.185, ч.2 ст.389, ст.ст.70, 71 КК України на 11 років позбавлення волі,

Приймаючи таке рішення місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, учинити інше кримінальне правопорушення, обставини й тяжкість інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15 ч.1 ст.115, ч.2 ст.185 КК України, визначене за їх вчинення покарання, особу обвинуваченого та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти вказаним вище ризикам.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2022 року та застосувати йому більш м`який запобіжний захід, посилаючись на те, що він має родину, незадовільний стан здоров`я та тривалий час перебуває під вартою, в той час як його винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів не доведено доказами. Водночас апелянт зазначає, що: судом першої інстанції проігноровано положення ст.52 КПК України щодо його права мати на постійній основі захисника, який би міг здійснювати його захист належним чином.

Прокурор належним чином повідомлявся про місце, дату, час судового засідання та заявив клопотання про здійснення апеляційного розгляду за його відсутності, що на підставі ч.4 ст.405 КПК України не перешкоджає здійсненню розгляду провадження.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника про задоволення апеляційної скарги, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За приписами ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відовідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він 23 січня 2018 року з 21 до 22 години в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , діючи повторно, таємно викрав належні ОСОБА_10 грошові кошти на загальну суму 21 670 гривень.

Затим 08 лютого 2018 року приблизно о 14 годині 30 хвилин ОСОБА_8 в приміщенні будинку по АДРЕСА_3 , діючи умисно, з метою вбивства, в ході сварки наніс ОСОБА_11 ножем щонайменше 4 удари в голову та грудну клітку, завдавши ОСОБА_11 сліпу колото-різану рану щоки, 2 непроникаючі колото-різані рани та проникаючу колото-різану рану грудної клітини, однак з причин, що не залежали від його волі, внаслідок несподіваної появи ОСОБА_12 , не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця.

Такі дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.185, ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, оцінив у сукупності обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст.177, 183, 197, 199 та 331 КПК України, та продовжив ОСОБА_8 зазначений запобіжний захід.

Сама ж необхідність застосування обвинуваченому запобіжного заходу в апеляційній скарзі не оспорюється.

Разом з цим, під час вирішення клопотання прокурора місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що ОСОБА_8 може: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, учинити інше кримінальне правопорушення, врахувавши обставини й тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, одне з яких відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, особу ОСОБА_8 , який не має міцних соціальних зв`язків, що могли би слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення його належної процесуальної поведінки. При цьому, обвинувачений неодноразово судимий за вчинення ряду злочинів, за що відбував тривалі строки покарання в місцях позбавлення волі.

Даних (медичних висновків) про неможливість перебування ОСОБА_8 під вартою перевіркою матеріалів провадження не встановлено та стороною захисту в суді апеляційної інстанції не надано. Водночас, згідно зі ст.49 Конституції України обвинувачений не обмежений у реалізації права на охорону здоров`я шляхом звернення за медичною допомогою до адміністрації установи, в якій він утримується.

Відповідно до ст.178 КПК України, враховуючи доведеність ряду ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які зі сплином часу не змінились і не зменшились, обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів, у тому числі особливо тяжкого злочину проти життя людини, пов`язаного з нанесенням їй численних ударів ножем у життєво важливі органи, що має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, дані про особу ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, що виключає можливість обрання останньому більш м`якого запобіжного заходу, як просить апелянт.

Колегія суддів ураховує те, що ОСОБА_8 має родину, однак дані відомості не спростовують висновки місцевого суду про неможливість запобігти зазначеним вище ризикам у разі незастосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому.

Пунктом 1 ч.4 ст.183 КПК України передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбаченістаттями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні, зокрема особливо тяжкого злочину із застосуванням насильства.

Зважаючи на викладене вище та враховуючи ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, обставини, визначені ст.178 КПК України, місцевий суд на підставі п.п. 1 та 2 ч.4 ст.183 КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали обґрунтовано не визначив розмір застави обвинуваченому.

Доводи ж апелянта, які пов`язані з оцінкою доказів для вирішення питання про визнання особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, винною чи невинною у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, не стосуються процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції при апеляційному перегляді ухвали суду про продовження запобіжного заходу та підлягають вирішенню судом за результатами розгляду кримінального провадження по суті.

Також необґрунтованими є й аргументи обвинуваченого про недотримання першою судовою інстанцію приписів ст.52 КПК України.

З матеріалів справи вбачається, що під час вирішення місцевим судом питання з приводу продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою його захист здійснював захисник ОСОБА_13 , який, діючи в інтересах обвинуваченого, в судовому засіданні заперечував проти клопотання прокурора та наводив доводи про обрання ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу. Зазначена позиція захисника є аналогічна тій, що була зайнята обвинуваченим у апеляційній скарзі та засіданні апеляційної інстанції. Будь-які дані про неналежне виконання захисником ОСОБА_13 професійних обов`язків адвоката, що могло би призвести до обмеження прав ОСОБА_8 , передбачених ст.6 ч.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.59 Конституції України, ст.20, ч.ч.3, 4 ст.42 КПК України, відсутні.

Оркім того, ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами відповідного розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей із використанням власних процесуальних прав і кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках, є обов`язковою, захищатися в передбачений законом спосіб, що було забезпечено ОСОБА_8 відповідно до вимог ч.1 ст.52 КПК України під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції враховує тривалий термін тримання під вартою ОСОБА_8 , проте судовий розгляд до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою наразі неможливо завершити, а застосування інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти встановленим вище ризикам.

Між тим, колегія суддів, з огляду на положення ст.28, ч.1 ст.318 КПК України й ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод уважає за необхідне звернути увагу місцевого суду на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття заходів щодо дотримання наведених вище вимог міжнародного та національного законодавства.

З огляду на викладене вище, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Водночас слід зазначити, що провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_8 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2022 року, за якою обвинуваченому продовжено запобіжний захід до 08 січня 2023 року, розподілено колегії суддів Полтавського апеляційного суду 04 січня 2023 року. У той же час в даному кримінальному провадженні 22 грудня 2022 року Полтавським районним судом Полтавської області продовжено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 19 лютого 2023 року (а.п.37-38). Таким чином, на час розподілу матеріалів провадження та відповідно їх розгляду апеляційним судом оскаржувана ухвала втратила свою актуальність у розумінні положень Глави 18 КПК України з незалежних від колегії суддів причин.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 10 листопада 2022 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4