Дата документу 01.02.2023 Справа № 336/3967/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 336/3967/19 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/64/23 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула 1 лютого 2023 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок колегії суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2020 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянки України, зареєстрованої та мешкаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої органом досудового розслідування у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

Згідно вироку суду першої інстанції, 26.03.2019 року приблизно о 13 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого мешкання у приміщенні кухні квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень на ґрунті раптово виниклого конфлікту зі своїм чоловіком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вимагала від нього кинути ніж, який він тримав в своїй правій руці, а своєю лівою рукою схопив ОСОБА_7 за зап`ястя її правої руки і утримував її, взяла з поверхні стільниці вільною лівою рукою ніж і нанесла ним ОСОБА_10 один удар в область передньої поверхні грудної клітини справа, чим спричинила останньому одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітини з локалізацією шкірної рани на передній поверхні грудної клітки справа в проекції 2-го міжребер`я, в 3 см вправо від серединної лінії, з ушкодженням шкіри, підшкірно-жирової клітковини, передньої групи м`язів грудної клітки, міжреберних м`язів і пристінкової плеври 2-го міжребер`я, перикарду, передньої та задньої стінок висхідного відділу аорти, яке ускладнилося розвитком небезпечного для життя стану крововтрати, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя та перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 , який помер через незначний проміжок часу на місті отримання поранення.

Стороною обвинувачення дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Оцінивши надані суду та досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції дійшов до висновку, що в діях обвинуваченої ОСОБА_7 не доведено наявність умислу на позбавлення життя потерпілого, тому вважав за необхідне перекваліфікувати дії обвинуваченої з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Вироком колегії суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2020 року:

ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і їй призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання - з моменту фактичного затримання.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком суду законної сили ухвалено залишити у вигляді особистого зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати з проведення судово-хімічної експертизи № 6-169 від 03.05.2019 року у сумі 628 грн. 04 коп.

Вирішено долю речових доказів.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг

В апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись з оскаржуваним вироком, вважає, що вирок є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Просить скасувати вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити їй покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції при винесенні вироку у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 в частині перекваліфікації її дій з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України та призначення покарання не додержані вимоги кримінального процесуального закону. На думку прокурора, кваліфікація дій обвинуваченої за ч. 1 ст. 115 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження, висновками експертиз, показаннями свідків та безпосередньо показаннями самої обвинуваченої ОСОБА_7 , які досліджені в судовому засіданні. Вказує, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи обвинувачена спричинила ОСОБА_10 одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітини з ушкодженням аорти, яке ускладнилося гострою крововтратою, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя та перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 . Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 224 від 13.05.2019 року у ОСОБА_7 порушень інтелектуально-мнестичних функцій не виявлено, загальний рівень інтелекту відповідає отриманій освіті та життєвому досвіду у особистості без порушень характеру та поведінки з достатнім рівнем адаптації. Тобто, особа, наносячи ножем удар в область грудної клітки, достеменно усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачала, що внаслідок такої її поведінки буде заподіяно істотну шкоду здоров`ю, однак не відмовилась від нанесення удару в життєво-важливі органи, хоча така можливість у неї була, а навпаки продовжила свої дії та бажала настання смерті потерпілому.

Крім того, вважає, що судом не було надано належної оцінки особі обвинуваченої, тяжкості та характеру вчиненого нею кримінального правопорушення, ступеню його суспільної небезпеки та до обвинуваченої необґрунтовано застосовано положення ст. 69 КК України. Так, у вироку зазначена лише одна пом`якшуюча обставина, яка передбачена п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Таким чином, вважає, що застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України та призначення останній покарання нижче від найнижчої межі є необґрунтованим та невмотивованим, як наслідок обвинуваченій визначено покарання, яке явно не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості.

В апеляційній скарзі обвинувачена, не погоджуючись з оскаржуваним вироком, вважає, що вирок підлягає скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок його суворості.

Просить скасувати вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати її винною за ст. 124 КК України та призначити їй покарання у виді 2 років обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим терміном 2 роки.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в мотивувальній частині вироку зазначено, що вона діяла «маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень». Проте, суд не зазначив, що вона діяла саме з прямим умислом, спрямованим на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, кваліфікувавши, при цьому, її дії за ч. 2 ст. 121 КК України. Вважає, що жодних доказів, які б свідчили про намір обвинуваченої умисно спричинити загиблому тяжке тілесне ушкодження, яке б потягло його смерть, слідством не здобуто. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_10 характеризувався як особа, яка мала залежність від алкоголю, що відобразилося на його поведінці. Факт перебування загиблого 26.03.2019 року в стані сильного алкогольного сп`яніння підтверджено висновком експерта № 1143 від 28.03.2019 року, згідно з яким концентрація етилового спирту у крові загиблого становить 2,9 проміле в крові за життя.

Зазначає, що в судовому засіданні вона повідомляла, що конфлікт із чоловіком виник ще вночі, коли він ліг спати, тримаючи ніж під подушкою, висловлював погрози вбити її сина. Зранку, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знову мав при собі ніж, тим самим створюючи небезпеку для неї та членів її сім`ї. При цьому, висловлював намір «всіх зарізати». Тримаючи в руці ніж та одночасно утримуючи її за руку, ОСОБА_10 створив всі підстави для того, щоб вона розуміла реальну можливість застосування ним ножа та нанесення їй тілесних ушкоджень. Тому, побоюючись за своє життя, вона вимушена була сама застосувати ніж, який випадково потрапив їй під руку у відповідь на те, що він замахувався на неї ножем. Вказані обставини підтверджуються висновком судово-психіатричного експерта № 224 від 13.05.2019 року, згідно з яким ОСОБА_7 у досліджуваній ситуації - 26.03.2019 року знаходилася у стані емоційного збудження та відчуття безвиході та страху. При цьому, вона не виявляє схильності до патологічної брехливості, в неї не виявлено яскраво виражених особливостей, таких як здатність затаїти образу, злість, бажання помсти, тощо.

Вказує, що заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_10 було вчинено виключно з метою захисту охоронюваних правом інтересів (свого життя) від суспільно небезпечного посягання з боку загиблого.

Факт вживання загиблим алкогольних напоїв на слідстві та в суді підтверджено потерпілою ОСОБА_11 . Крім того, потерпіла підтвердила, що ОСОБА_7 скаржилася, що чоловік кидався на неї, погрожував ножем. Аналогічні покази дали суду свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

За таких обставин вважає, що судом невірно застосовано кримінальний закон, кваліфікувавши її дії за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки своїми діями вона вчинила кримінальне правопорушення, що передбачене ст. 124 КК України, а саме - умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони.

Крім того, вважає, що при винесенні вироку судом недостатньо враховано, що вона завжди вела законослухняний спосіб життя, раніше не притягувалася до адміністративної та кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, її дії стали наслідком тривалого конфлікту в родині, викликаного протиправною поведінкою самого загиблого ОСОБА_10 . Безпосередньо після вчиненого вона намагалася негайно надати йому допомогу, на теперішній час глибоко переживає те, що сталося. Будь-яких обставин, які б обтяжували покарання, немає.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачена просить змінити вирок суду та ухвалити новий вирок, яким визнати її винною за ст. 118 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі терміном на 2 роки, із застосуванням ст. 75 КК України з випробувальним терміном на 2 роки та із застосуванням обмежень, визначених ст. 76 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вона не заперечувала факт заподіяння тілесних ушкоджень своєму чоловіку як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду кримінального провадження. Проте, вона послідовно в своїх показаннях стверджувала, що її дії були викликані протиправною поведінкою ОСОБА_10 , а вона лише захищалася від злочинного посягання на її життя. Вказує, що в той момент вона не усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, не передбачала їх суспільно небезпечні наслідки та не бажала їх настання у виді тяжких тілесних ушкоджень та тим більш - смерті потерпілого. Замахнувшись на неї ножем, ОСОБА_10 вчинив активні дії, що були спрямовані на нанесення їй ударів ножем, що знаходився в його правій руці. Зазначені дії потерпілого були негайною та невідворотною шкодою для її життя. Добре знаючи попередню поведінку ОСОБА_10 , вона усвідомлювала необхідність вжиття заходів щодо захисту себе від його нападу, під час якого він, тримаючи в руці ніж, міг позбавити її життя. Зазначає, що її покази щодо протиправної поведінки потерпілого підтверджені показами свідків захисту, дослідженими в судовому засіданні, які підтвердили факт зловживання ОСОБА_10 спиртними напоями та висловлювання погроз вбивства на її адресу та на адресу інших членів його сім`ї. Факт перебування потерпілого у стані сильного алкогольного сп`яніння підтверджено висновком судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 , згідно з яким концентрація етилового спирту 2,9 проміле в крові за життя могла викликати сильне алкогольне сп`яніння. Таким чином, вона зазнала з боку ОСОБА_10 протиправного посягання достатньої інтенсивності, яке було реальним, захищаючись від якого, мала право на необхідну оборону. Обстановка, яка склалася на момент скоєння даного кримінального правопорушення, давала їй всі підстави вважати, що мало місце реальне посягання на її життя та здоров`я, отже носили характер необхідної оборони та перевищення її меж. Згідно судово-психіатричної експертизи № 224 від 13.05.2019 року в досліджуваній ситуації вона знаходилась у стані емоційного збудження та відчуття безвихіддя та страху. За таких обставин, вважає, що у суду були всі підстави для правової кваліфікації її дій за ст. 118 КК України як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони. Суд повинен був врахувати різницю між нею та потерпілим у фізичній силі, приналежність її до жіночої статі та відсутність сторонніх осіб, у яких вона б могла просити допомоги, при цьому уникнути насильства з боку потерпілого фактично вона не мала змоги. Також зазначає, що в ході огляду місця події працівниками поліції вилучені змиви з лівої та правої кистей трупа, мікрооб`єкти з обох кистей рук трупа, два ножі з приміщення кухні. Вилучивши два ножі, працівники поліції не дослідили питання наявності на одному з них, яким потерпілий замахувався на неї, слідів відбитків пальців рук потерпілого. Також вважає, що суд призначив їй надто суворе покарання, не врахувавши повною мірою дані про її особу, її щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також ставлення до наслідків її дій. Зазначає, що вона раніше ніколи не притягувалася до кримінальної відповідальності, має позитивні характеристики, злочин вчинила внаслідок неправомірних дій потерпілого, щиро розкаюється у скоєному. Судом не враховано також її поведінку після скоєного, а саме після спричинення ножового поранення потерпілому вона намагалася вжити заходів задля збереження його життя, надала йому допомогу та викликала швидку допомогу. Всі ці обставини у своїй сукупності свідчать про можливість призначенні їй покарання, не пов`язаного із позбавленням волі.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу обвинуваченої, проти апеляційної скарги прокурора заперечував. Зазначив, що потерпілий був у стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_7 побоювалась за своє життя і лівою рукою схопила ніж і нанесла удар, тому вважає, що її дії слід кваліфікувати за ст. 118 КК України, оскільки обвинувачена перевищила межі необхідної оборони.

Обвинувачена в судовому засіданні підтримала позицію захисника та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора. Пояснила, що нанесла удар потерпілому, перебуваючи у стані афекту. Зазначила, що загиблий застосовував до неї насильство. У 2016 році померла донька і після цього поведінка потерпілого стала особливо агресивною.

Прокурор у судовому засіданні висловив заперечення вимогам та доводам апеляційної скарги обвинуваченої, підтримавши у повному обсязі апеляційну скаргу прокурору у кримінальному провадженні. Зазначив, що обвинувачена могла уникнути цієї події.

У судове засідання апеляційної інстанції захисник обвинуваченої - адвокат ОСОБА_17 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилась. Враховуючи дані обставини, а також відсутність заперечень з боку обвинуваченої щодо розгляду провадження за відсутності адвоката ОСОБА_17 , за наявності захисника за угодою, відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний суд проводить апеляційний розгляд без участі адвоката ОСОБА_17 .

Потерпіла ОСОБА_11 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилась у судове засідання апеляційної інстанції, у зв`язку з чим апеляційний суд, з урахуванням думки учасників провадження, які не заперечували проти розгляду апеляційної скарги за відсутності потерпілої, та у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, проводить апеляційний розгляд за відсутності потерпілої ОСОБА_11 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Щодо заявленого прокурором під час апеляційного розгляду клопотання про повторне дослідження доказів, колегія суддів зауважує, що процесуальне законодавство передбачає виключні підстави для повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, які мають бути доведені ініціатором клопотання в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України.

Між тим, прокурор не наводить визначених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, фактично прокурор не погоджується із загальним висновком суду щодо визнання винною ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України.

При цьому, ініціатор клопотання при апеляційному розгляді не зазначає обґрунтовані підстави для повторного дослідження доказів, як того вимагають положення ч. 3 ст. 404 КПК України.

Оскільки судове слідство у суді апеляційної інстанції в даному випадку не повинно дублювати дослідження доказів, яке проводилось у суді першої інстанції, що буде порушенням закріплених ст.ст. 7, 22, 26 КПК України засадам кримінального провадження, за відсутності передбачених процесуальним законом підстав апеляційна інстанція відхилила вимогу адвоката ОСОБА_18 про повторне дослідження доказів.

Будь-яких порушень з боку суду першої інстанції під час дослідження доказів чи неповноти у цьому питанні не встановлено, а тому виключних підстав для повторного їх допиту не вбачається.

Наведене узгоджується з правовою позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною в постанові ЄУ № 161/9104/17 (провадження 51-6106км20) від 28.10.2021 року, згідно якої безпосередня наявність клопотання не є підставою для обов`язкового його задоволення.

Одночасно з цього питання, відповідно до ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», судова колегія зауважує на практиці Європейського суду з прав людини, зокрема викладеної у рішенні у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року, згідно якої повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

Стосовно доводів апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги закону.

Відповідно до висунутого обвинувачення, підтриманого прокурором під час судового розгляду, ОСОБА_7 обвинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині.

За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, суд першої інстанції всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені у судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, як умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, за обставин, викладених у вироку, з наведенням у вироку доказів, на яких ґрунтується такий висновок суду.

З висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до показань обвинуваченої ОСОБА_7 під час судового розгляду остання свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала частково, не заперечуючи самого факту заподіяння нею смерті своєму чоловіку ОСОБА_10 , при цьому, заперечила причини та обставини, за яких це сталось, зазначивши, що не хотіла його смерті, умислу вбивати його в неї не було.

Надала пояснення, що з померлим ОСОБА_10 перебувала у шлюбі, у 2016 році померла їх донька, після чого чоловік став дуже зловживати спиртними напоями, виявляв агресію, між ними виникали бійки. Останнім часом вони дуже сварились, під час сварок потерпілий поводився агресивно та погрожував ножем. Разом з ними в квартирі проживали її син від першого шлюбу з невісткою і онукою.

Щодо обставин події зазначила, що 26 березня 2019 року о 03-00 годині ОСОБА_10 розбудив її та почав погрожувати їй ножем, який притулив їй під ребра та повідомив, що спить з ножем та якщо вони, маючи на увазі її сина і невістку, до нього будуть чіплятися, він їх поріже. Вони сильно посварились, син прокинувся хотів вдарити його за те, що він узяв ніж, але вона його заспокоїла, після чого забрала у ОСОБА_10 ніж та віднесла його на кухню. Через деякий час чоловік пішов з дому, а вона заснула. О 09-00 годині чоловік повернувся дуже п`яним та ліг спати у вітальні. О 13-00 годині ОСОБА_10 прокинувся та між ними почалася сварка, чоловік виганяв із квартири, погрожував їх порізати. Зайшла невістка та попросила ОСОБА_10 прибрати за собою брудний посуд, після чого він знову почав лаятись, побіг на кухню, вона за ним, в цей час невістка разом з дівчиною, якій робила манікюр, вийшли у під`їзд палити. Коли вона прибігла у кухню, ОСОБА_10 стояв біля вікна та тримав у правій руці ніж, кричав, що він їх усіх заріже, вона зупинилась біля раковини, попросила його викинути ніж, згодом ще раз, після чого вона підійшла до нього та замахнулась рукою на його обличчя і штовхнула його, він схопив її за зап`ястя правої руки та замахнувся на неї ножем, вона злякалась, схопила лівою рукою зі стільниці, що потрапило під руку - ніж, та штовхнула ним його один раз в груди, кинула ніж в раковину, після чого він відпустив її та схопився за груди, схилившись на підвіконні, в нього з рани бризнула трохи кров, потім він впав між холодильником та підвіконням обличчям донизу. Коли вона почала його перевертати, він почав хрипіти, після того як вона його перевернула обличчям до себе, почала його бити по обличчю, щоб привести до тями. Вона погукала невістку, щоб та викликала швидку медичну допомогу, однак першою приїхала поліція, ОСОБА_10 вже ніяких ознак життя не виявляв.

Під час проведення слідчого експерименту від 26.03.2019 року за участю ОСОБА_7 остання надала пояснення і продемонструвала події, які узгоджуються з наданими нею показаннями під час судового розгляду (т. 2 а.п. 1-6).

Між тим, слід відмітити, що в ході проведення слідчого експерименту ОСОБА_7 не зазначала, що ОСОБА_10 замахувався на неї ножем, перед тим як вона схопила ніж і нанесла йому удар, про що вона вказувала під час пояснень в суді першої інстанції.

Незважаючи на часткове визнання своєї вини обвинуваченою, вина останньої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за викладених у вироку обставин, повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні наступними доказами.

Колегія суддів зазначає, що показання потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_19 не стосуються обставин настання смерті ОСОБА_10 , оскільки останні не були очевидцями даної події. Між тим, їх показання характеризують потерпілого, який зловживав спиртними напоями після смерті своєї доньки, зі слів обвинуваченої знають про складні відносини у сім`ї, про те що потерпілий погрожував ножем та виганяв з квартири.

З показань свідка ОСОБА_12 вбачається, що вона останні 6-7 років мешкала у квартирі, де сталась вказана подія, разом з чоловіком та дитиною, а також свекрухою та померлим свекром. Про обставини події зазначила, що десь о пів на дев`яту свекор прийшов додому дуже п`яний та мовчки ліг спати у вітальні, обвинувачена була у себе в спальні. Вона була із клієнткою у маленькій кімнаті. На початку 12.00 год. свекор прокинувся та через деякий час пішов до свекрухи у кімнату та почав конфліктувати. Вона зайшла до них у кімнату, щоб повідомити, що проводить дівчину, та сказала ОСОБА_10 , щоб той прибрав за собою брудний посуд, він почав обурюватися. Вони з дівчиною вийшли до під`їзду та палили, двері до квартири були трохи відчинені та вона чула як обвинувачена кричала та казала «кинь ножа» та «не чіпай мене», після чого почувся гуркіт, стогін та крики обвинуваченої, яка кликала її. Зайшовши на кухню, побачила, що ОСОБА_10 лежав на підлозі біля вікна на правому боці напівзігнутий, головою до холодильника, ногами до пічки, ОСОБА_10 сиділа біля нього, била його по щокам. Вона викликала швидку допомогу, подзвонила чоловіку, згодом приїхала поліція, а за нею і швидка. Обвинувачена перебувала у стані шоку, до того, як приїхала швидка, вона помила посуд, прибрала біля свекра та не відходила від нього аж доки її не покликали до кімнати поліцейські.

Також свідок пояснила, що конфлікти між свекрухою та свекром виникали, коли останній вживав спиртні напої, що було нерідко, а з грудня 2018 року після того як він втратив роботу почав частіше пити, а останні три місяці взагалі мало не кожен день. Під час сварок часто погрожував їм та свекрусі ножем, не постійно, раз на місяць або на два тижні. Напередодні події чоловік розповів їй, що вночі ОСОБА_10 погрожував свекрусі ножем, кидався на неї. Ніж, яким погрожував потерпілий, був звичайний великий кухонний ніж, без рукоятки, було що потерпілий з ним спав і носив з собою. Вказала, що за її присутності потерпілий не намагався застосовувати ніж, лише обіцяв його застосувати.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона є клієнткою невістки обвинуваченої, в якої вона робила манікюр. Щодо обставин події повідомила, що прийшла на манікюр об 11-00 год., чула у сусідній кімнаті розмову на підвищених тонах між обвинуваченою та її чоловіком. Потім ОСОБА_10 заглянув до них у кімнату, подивився на них та пішов на кухню, потім повернувся до кімнати. Після того, як закінчили робити манікюр, вони вийшли у під`їзд покурити та знов було чутно розмову між обвинуваченою та її чоловіком на підвищених тонах, були чутними слова «кинь», потім щось впало. В цей час їй зателефонував оператор таксі та повідомив, що машина чекає на неї, вона попрощалась з Настею, яку покликала обвинувачена.

Свідок зазначила про те, що потерпілий був у нетверезому стані. В її присутності померлий не погрожував членам сім`ї ножем, тільки чула як він лаявся.

За показаннями свідка ОСОБА_14 (сина обвинуваченої) в той день він був на роботі, йому подзвонила дружина, із розмови зрозумів зрозумів: щось трапилось. Коли він приїхав додому, вже була поліція, йому повідомили про вбивство вітчима. Також пояснив, що коли він виходив з дому на роботу, вітчим повернувся додому у нетверезому стані та ліг спати. Тоді вранці він їм не погрожував, погрожував матері напередодні вночі, серед ночі він прокинувся, почувши сварку, зайшов до кімнати, побачив ніж на підлозі, мати повідомила, що вітчим спав з ножем та погрожував їй, потім вітчим заспокоївся.

Свідок зазначав про те, що вітчим часто погрожував ножем, конфлікти виникали через образи з боку останнього.

З показань свідка ОСОБА_15 вбачається, що обвинувачена є її сусідкою, в день події вони з чоловіком вранці приблизно о 09-00 годині повертались додому, біля під`їзду зустріли ОСОБА_10 , який п`яний повертався до дому. Десь о 14-00 годині у її двері подзвонили поліцейські та повідомили про смерть ОСОБА_10 .

Свідок пояснювала, що була очевидцем погроз з боку потерпілого на адресу обвинуваченої, її сина та невістки.

Допитаний свідок ОСОБА_16 надав пояснення, аналогічні поясненням свідка ОСОБА_15 , зазначивши, що він особисто чув від ОСОБА_10 погрози на адресу обвинуваченої та невістки, демонструючи при цьому ніж.

Протоколом огляду місця події від 26.03.2019 року, оглянуто квартиру АДРЕСА_2 та зафіксовано обстановку кримінального правопорушення. На підлозі у приміщенні кухні виявлено труп чоловічої статі - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зафіксовано його положення, одяг на трупі. Також в ході огляду виявлено та вилучено: змиви та речі, які мають відношення до події злочину (т. 2 а.п. 7-43).

Відповідно до висновку експерта № 1143 від 28.03.2019 року встановлено, що смерть ОСОБА_10 настала від одиночного проникаючого сліпого колото-різаного поранення грудної клітини з ушкодженням аорти, що ускладнилося гострою крововтратою. При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_10 виявлені наступні тілесні ушкодження: одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітини локалізацією шкірної рани на передній поверхні грудної клітки справа в проекції 2-го міжребер`я, в 3 см вправо від серединної лінії, з ушкодженням шкіри, підшкірно-жирової клітковини, передньої групи м`язів грудної клітки, міжреберних м`язів і пристінкової плеври 2-го міжребер`я, перикарду, передньої та задньої стінок висхідного відділу аорти, що ускладнилося розвитком небезпечного для життя стану крововтрати, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя та перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті; група саден в лобній області; садно на тильній поверхні першого міжфалангового суглобу 2-го пальця правої кисті; синець на тильній поверхні 4-5-го п`ястково-фалангових суглобів правої кисті; садно на задньо-зовнішній поверхні лівого плеча - в причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають, у живих осіб оцінюються, як окремо, так і в сукупності, як легкі тілесні ушкодження.

Концентрація етилового спирту 2,9 проміле в крові за життя могла викликати сильне алкогольне сп`яніння. При судово-імунологічній експертизі встановлено приналежність рідкої крові трупа ОСОБА_10 (т. 1 а.п. 154-160).

З висновку судово-медичної експертної комісії № 128/к від 21.05.2019 року вбачається, що, зважаючи на проникаючий характер ушкодження грудної клітки праворуч у 2-му міжребір`ї та ушкодження внутрішніх органів, тілесне ушкодження утворилось від дії предмета, що має колото-різані властивості. Садна в ділянках голови, правої кисті та лівого плеча, синець в ділянці правої кисті за загально-груповими характеристиками, утворились від дії тупих предметів. Співставляючи локалізацію і характер ушкоджень у ОСОБА_10 з механізмом їх утворення за показами ОСОБА_7 , комісія вважає, що виникнення тілесних ушкоджень у потерпілого можливе, якщо травматичний влив прийшовся в ділянку грудної клітки праворуч в проекції 2-го міжребір`я, який супроводжувався утворенням тілесного ушкодження в даній ділянці, з виведенням потерпілого із стану рівноваги і з наступним його падінням обличчям на підлогу та травмуванням ділянки голови (лобова). Тобто, можливість виникнення тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 , за механізмом на який взує ОСОБА_7 в ході проведення її допиту та слідчого експерименту (26.03.2019 року), не виключається. Механізм виникнення тілесних ушкоджень в ділянках правої кисті та лівого плеча у ОСОБА_10 , під час допиту та слідчого експерименту ОСОБА_7 не відображений (т. 1 а.п. 184-198).

Висновком експерта № 260 від 24.05.2019 року встановлено, що рана на клапті шкіри з області передньої поверхні грудної клітки справа від трупа ОСОБА_10 утворилась від дії плаского односторонньогострого колючо-ріжучого предмету, яким міг бути клинок ножа, що має обушок та лезо. Найбільша ширина частини клинка, що занурилася становила близько 14-16 мм. Слідів сполук заліза на стінках і по краях не виявлено. Результати проведеного експериментально-порівняльного дослідження дають підстави вважати, що справжнє ушкодження на клапті шкіри з області передньої поверхні грудної клітки справа могло утворитися від дії наданого на експертизу ножа (т. 1 а.п. 199-203).

Згідно висновку експерта № 174/с від 27.03.2019 року синці в ділянках правого променево-зап`ясткового суглоба, лівого передпліччя, 5-го пальця правої стопи; синці в ділянках правого передпліччя та правого плеча у ОСОБА_7 самі за собою кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що утворились від дії тупого предмета (предметів). Давність утворення синців в ділянках правого передпліччя та правого плеча відповідають строку загоєння приблизно 9-ти та більше діб на момент проведення огляду від 27.03.2019 року. Давність утворення інших тілесних ушкоджень не суперечить терміну, вказаному освідуваною (т. 1 а.п. 166).

Відповідно до висновку експерта № 305 від 16.04.2019 року давність утворення тілесних ушкоджень, зазначених у висновку експерта № 174/с від 27.03.2019 року, не суперечить терміну, зазначеному в обставинах справи. Тілесні ушкодження за даними огляду від 16.04.2019 року у ОСОБА_7 , а саме садна по зовнішній поверхні правого передпліччя, що самі за собою кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, відповідають строку загоєння 9-ти і більше діб (на момент проведення огляду від 16.04.2019 року). Висловитися про спосіб і знаряддя спричинення вказаних тілесних ушкоджень за наданими даними не є можливим. Вірогідне взаємне розташування злочинця і ОСОБА_7 в момент спричинення останній тілесних ушкоджень могло бути будь-яким, за умов доступності травмованих ділянок для їх ушкодження (т. 1 а.п. 164-165).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 224 від 13.05.2019 року ОСОБА_7 розладів психічної діяльності не виявляла та не виявляє у теперішній час. У період здійснення інкримінованого їй правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляла. У досліджуваній ситуації ОСОБА_7 знаходилась у стані емоційного збудження та відчуття безвихіддя та страху, отже вона могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом в теперішній час вона також може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 1 а.п. 204-211).

Суд першої інстанції, оцінивши наявні у справі докази з дотриманням ст. 94 КПК України дійшов обґрунтованого висновку про те, що обсяг обвинувачення та кримінально-правова кваліфікація дій обвинуваченої ОСОБА_7 , що викладені в обвинувальному акті за ч. 1 ст. 115 КК України, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Так, органом досудового розслідування дії обвинуваченої були кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що стороною обвинувачення не надано суду переконливих доказів наявності у ОСОБА_7 умислу саме на позбавлення життя ОСОБА_10 .

Слід відмітити, що для відмежування умисного вбивства від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, слід ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.

Норма, передбачена ч. 2 ст. 121 КК України, встановлює обсяг (стан, зміст, конкретну сукупність) суспільних відносин, які охороняються її дією, разом із тим, вона визначає умови, характер, підстави застосування заходів кримінального примусу до суб`єктів, які порушили встановлений нею (нормою) обов`язок утримуватися від учинення дій певного змісту.

Склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень.

Умисне тяжке тілесне ушкодження є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

З об`єктивної сторони цей злочин характеризуються суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті.

При цьому, тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.

Небезпечними для життя є ушкодження, які в момент заподіяння чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і які без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу ушкоджень, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, повинен перебувати з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, має місце тоді, коли в результаті описаного у ч. 1 ст. 121 КК України діяння настає смерть потерпілого. Особливістю цього кваліфікованого виду умисного тяжкого тілесного ушкодження є те, що у ньому присутні два суспільно небезпечні наслідки (первинний - тяжкі тілесні ушкодження і похідний - смерть), психічне ставлення до яких з боку винного є різним. До заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження він ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження - необережно. При цьому, винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Так, ч. 1 ст. 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

У свою чергу ч. 2 ст. 121 КК передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому, винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину - умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і в прямій, і в непрямій формі. Зокрема, непрямий умисел наявний тоді, якщо винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на певні обставини, які могли б його відвернути. Також непрямий умисел має місце в тому випадку, якщо у обвинуваченого не було чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При цьому, спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.

У контексті наведеного умисне нанесення лише одного удару ножем може свідчити про умисел на позбавлення особи життя - з огляду на його локалізацію та поведінку підсудного після вчинення злочину. Зокрема, нанесення одного удару ножем саме у життєво важливий орган людини - грудну клітку, яке супроводжувалось ненаданням медичної допомоги потерпілому та забороною іншим особам викликати для нього швидку медичну допомогу, обґрунтовано може бути оцінено як бажання настання смерті потерпілого, тобто як ознака суб`єктивної сторони складу такого злочину, як умисне вбивство.

Натомість, за інших обставин, вчинення злочину шляхом нанесення одного удару ножем в життєво-важливий орган, має іншу правову оцінку.

Так, у розпорядженні обвинуваченої ОСОБА_7 був кухонний ніж, яким остання нанесла лише один удар в ділянку грудної клітки, який безпосередньо і призвів до смерті ОСОБА_10 .

При цьому, слід відмітити, що обвинувачена діяла вимушено лівою рукою, будучи правшою, в умовах обмеження можливості вільно рухатися.

Інших тілесних ушкоджень, які б локалізувалися у життєво важливих органах та становили хоча б якусь загрозу життю ОСОБА_10 , обвинувачена не спричинила.

За висновком експерта № 1143 від 28.03.2019 року смерть ОСОБА_10 настала від одиночного проникаючого сліпого колото-різаного поранення грудної клітини з ушкодженням аорти, що ускладнилось гострою крововтратою.

Звертає на себе увагу той факт, що після нанесення ОСОБА_10 проникаючого поранення обвинувачена одразу ж припинила свої дії, хоча мала об`єктивну можливість продовжувати застосовувати ніж та спричиняти удари з метою досягнення бажаного наслідку у виді смерті ОСОБА_10 , який ще був живий, за наявності у неї умислу на його вбивство.

Водночас одразу після спричинення поранення, з огляду на показання не лише обвинуваченої, а і показання вище наведених свідків, ОСОБА_7 здійснювала дії, скеровані на надання допомоги потерпілому, перебувала у стані розгубленості, не очікуваності від скоєного, покликала невістку, щоб та викликала швидку медичну допомогу.

З показань обвинуваченої, які не спростовані іншими доказами, вбачається, що між нею та ОСОБА_10 не було стійких неприязних відносин, які могли б викликати у обвинуваченої бажання позбавити чоловіка життя, вони досить тривалий час жили у зареєстрованому шлюбі, від якого мали спільну доньку.

При цьому, обвинувачена зазначала, що сварки та конфлікти між ними виникали, лише коли чоловік перебував у стані алкогольного сп`яніння. Під час його перебування у тверезому стані, відносини були нормальні, що підтверджується і показаннями інших осіб.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність того, що ОСОБА_7 завдала потерпілому тяжке тілесне ушкодження, діючи з умислом, направленим на його вбивство.

На користь такого висновку суду першої інстанції свідчать встановлені в судовому засіданні вище наведені обставини, що передували події, а так само обставини після події, які засвідчують відсутність жодних дій, спрямованих на продовження насильства після раптово виниклого конфлікту, та, навпаки, вказують на намагання ОСОБА_7 відвернути наслідки.

Загалом поведінка ОСОБА_7 після вказаних дій, у своїй сукупності не свідчить про її бажання досягнути саме такого тяжкого наслідку як смерть потерпілого.

Між тим, наносячи ножем удар в область грудної клітки потерпілого, обвинувачена достеменно усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій і не могла не передбачати, що внаслідок такої її поведінки буде заподіяно істотну шкоду здоров`ю ОСОБА_10 .

Водночас, обвинувачена не конкретизувала у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно нею ОСОБА_10 .

У цьому контексті необхідно виходити з правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 28 травня 2015 року у справі № 5-25кс15. Зокрема, якщо, цілеспрямовано наносячи удари, особа не конкретизує у своїй свідомості, яку саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично спричинено ним потерпілому, то в цьому випадку така особа діє з невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого вона хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди. У таких випадках винувата особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно.

Що стосується смерті потерпілого ОСОБА_10 , то в її настанні присутня лише необережна форма вини, бо хоча обвинувачена і не бажала цього настання і навіть свідомо не допускала його, але повинна була і могла передбачити, що внаслідок її злочинних дій може настати і такий наслідок, як смерть потерпілого.

Таке поєднання умислу та форми вини підтверджує правильність висновків суду першої інстанції щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 саме за ч. 2 ст. 121 КК України та відповідно за цією ж ознакою виключає кваліфікацію дій за ч. 1 ст. 115 КК України.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 121 КК України, з таким висновком погоджується і колегія суддів.

При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, про наявність умислу у обвинуваченої саме на вбивство потерпілого з тих підстав, що обвинувачена нанесла удар ножем потерпілому в життєво-важливий орган - в область грудної клітки, колегія суддів вважає непереконливими.

На думку колегії суддів, поведінка обвинуваченої свідчить про наявність у неї неконкретизованого умислу на настання будь-яких наслідків у результаті вчинених дій, у тому числі, й можливої смерті потерпілого. Проте, підстав стверджувати, що в момент нанесення удару ножем ОСОБА_7 бажала настання лише одного конкретного наслідку саме у виді смерті потерпілого, з матеріалів кримінального провадження не вбачається.

На переконання колегії суддів, надані стороною обвинувачення докази підтверджують лише існування самого факту кримінального правопорушення, а не його кваліфікацію за ч. 1 ст. 115 КК України.

Сумнівний характер вчинення ОСОБА_7 інкримінованого їй органом досудового розслідування умисного вбивства потерпілого ОСОБА_10 не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій прояв як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, рішенні у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

А тому висновок місцевого суду про те, що орган досудового розслідування невірно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України як умисне вбивство потерпілого, колегія суддів вважає достатньо обґрунтованим та вмотивованим, а доводи прокурора про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України слід визнати безґрунтовними та такими, що повністю спростовуються встановленими в суді першої інстанції фактичними обставинами справи.

Надаючи оцінку доводам обвинуваченої щодо перевищення нею меж необхідної оборони внаслідок застосування до неї фізичного насильства з боку самого потерпілого, який погрожував їй застосуванням ножа, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 36 КК України під необхідною обороною слід розуміти дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. А така необхідність виникає тоді, коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди тому, хто посягає, загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних законом прав та інтересів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», при розгляді справ даної категорії судам необхідно беззастережно додержуватись вимог ч. 3 ст. 27 Конституції України і ст. 36 КК України, враховуючи те, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади. Слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Згідно з ч. 3 ст. 36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму № 1 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Отже, для констатації того, що оборона перебуває у межах необхідності, дії щодо оборони повинні відповідати конкретній обстановці з урахуванням особистих уявлень особи, що обороняється.

Колегією суддів не встановлено таких обставин, які б свідчили, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_7 , які б, у зв`язку з цим, викликали невідкладну необхідність у заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому. А отже, вважати, що обвинувачена, завдаючи удар ножем в область грудної клітини справа, перебувала у стані необхідної оборони, або ж перевищила її межі, підстав немає.

На переконання колегії суддів, така позиція обвинуваченої є обраним нею способом захисту та бажанням пом`якшити покарання за скоєне кримінальне правопорушення.

Як вбачається з показань самої ОСОБА_7 , остання не зазначала про застосування до неї насильства з боку ОСОБА_10 у тій мірі, щоб це створювало реальну або хоча б уявну загрозу її життю чи здоров`ю, а фактично виявлені у неї тілесні ушкодження свідчать лише про те, що від чоловіка вона отримала кілька синців, що не могли призвести навіть до короткочасного розладу здоров`я обвинуваченої.

Так, згідно висновку експерта № 174/с від 27.03.2019 року при огляді ОСОБА_7 були виявлені синці в ділянках правого променево-зап`ясткового суглоба, лівого передпліччя, 5-го пальця правої стопи, які утворились від дії тупого предмета (предметів) та які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, давність утворення яких не суперечить терміну, вказаному ОСОБА_7 , а саме що 26.03.2019 року о 13-00 год. чоловік хапав її за руки.

Як вбачається з показань ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , ОСОБА_10 неодноразово в стані алкогольного сп`яніння погрожував обвинуваченій ножем.

Отже, слід вважати, що така поведінка ОСОБА_10 була звичайною під час його перебування у стані алкогольного сп`яніння, але обмежувалась лише його висловленнями, ніяких активних дій для спроб реалізації своїх висловлювань ОСОБА_10 не вчиняв, тобто така поведінка не мала реальних підстав з боку, зокрема обвинуваченої, побоюватись за своє життя чи стан здоров`я.

З цього приводу слід відмітити, що сама обвинувачена, надаючи пояснення в суді першої інстанції щодо своїх дій, вказувала: зрозумівши, що ОСОБА_20 побіг на кухню, щоб взяти ніж, що він зазвичай робив, вона побігла за ним та стала вимагати, щоб він кинув ніж.

Судова колегія зазначає, що за вказаних обставин, як би ОСОБА_7 дійсно відчувала загрозу посягання на себе з боку потерпілого, то обвинувачена мала реальну можливість покинути приміщення квартири, однак цього не зробила.

На користь таких висновків вказує і зміст протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 , в ході проведення якого остання не зазначала про наявність вчинення потерпілим активних дій, що були б спрямовані на нанесення їй ударів ножем, що знаходився в правій руці ОСОБА_10 , навпаки, вона пояснювала, що вона забігла за ним в кухню, розуміючи, що він пішов туди за ножем, і побачивши ніж у нього в руці штовхнула його в обличчя своєю правою рукою першою, після чого він перехопив її праву руку і утримував за неї, у відповідь на що вона вільною лівою рукою вхопила ніж і нанесла йому удар в груди.

За таких обставин колегія суддів вважає, що існування у ОСОБА_7 обґрунтованих побоювань за свою безпеку як на час початку конфлікту, так і безпосередньо перед заподіянням нею тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , об`єктивно не підтверджено жодними доказами.

Судова колегія приходить до переконання, що у обвинуваченої не було невідкладної необхідності в заподіянні шкоди постраждалому, а дії ОСОБА_10 не загрожували негайною і невідворотною шкодою охоронюваним правам та інтересам ОСОБА_7 , а тому обвинувачена не знаходилася як у стані необхідної оборони, так і не діяла з її перевищенням.

Таким чином, доводи обвинуваченої про те, що вона діяла в стані необхідної оборони та захищалась, є безґрунтовними.

За вказаних встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК кваліфіковано правильно, а підстави для перекваліфікації її дій з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 або ст. 118 КК України відсутні.

Щодо доводів прокурора та обвинуваченої про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і даним про особу обвинуваченої, колегія суддів зазначає наступне.

Всупереч твердженню апелянтів, міра покарання, призначена обвинуваченій ОСОБА_7 з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

Згідно ст.ст. 50 та 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про її особу, яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується позитивно, працевлаштована неофіційно.

Негативної інформації про особу обвинуваченої матеріали провадження не мають.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 , місцевий суд визнав щире каяття, що мало прояв в щиросердному каятті, понесенні нею одноособово витрат на поховання; активне сприяння розкриттю злочину, підтвердженням чого є вказівка обвинуваченої на знаряддя злочину на місці його вчинення, первісні пояснення на місці вчинення злочину, завдяки чому органом досудового розслідування були здійснені першочергові невідкладні процесуальні дії, і злочин було розкрито; вчинення нею злочину внаслідок домашнього психологічного насильства, оскільки ОСОБА_7 протягом тривалого часу піддавалася з боку чоловіка його словесним образам, погрозам, приниженню, залякуванню, що були спрямовані на обмеження її волевиявлення.

Обставин, що згідно ст. 67 КК України, обтяжують покарання, суд першої інстанції не встановив.

На переконання колегії суддів, місцевий суд, належним чином обґрунтувавши своє рішення, дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі на строк, який визначив в межах, передбачених відповідною санкцією статті, застосувавши положення ст. 69 КК України.

Дане покарання відповідає вимогам закону, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів і не є занадто суворим або м`яким.

Всі обставини справи та дані щодо особи обвинуваченої при призначенні останній покарання були враховані місцевим судом.

Доводи прокурора щодо необґрунтованого застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України та призначення їй покарання нижче від найнижчої межі, оскільки наявна лише одна пом`якшуюча покарання обставина, не відповідають дійсності та спростовуються змістом вироку.

Підстав для застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, про що вказувала обвинувачена в своїй апеляційній скарзі, з огляду на тяжкість вчиненого злочину, колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегія суддів не вбачає.

З урахуванням обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні, у зв`язку з чим апеляційні скарги прокурора та обвинуваченої задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок колегії суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 травня 2020 року відносно ОСОБА_7 , визнаної винною за ч. 2 ст. 121 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4