Справа № 185/5927/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2022 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участі секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши у з підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Павлограді кримінальне провадження № 0000109 від 12 липня 2022 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Павлограда Дніпропетровської області, громадянки України, із середньо-спеціальною освітою, заміжньої, військовослужбовця військової служби за контрактом на посаді санітарного інструктора медичного пункту 3 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

за участі:

прокурора - ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченої - ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

15.06.2022 року солдат ОСОБА_7 , діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, без поважних причин, з метою виїзду до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , самовільно залишила військову частину НОМЕР_1 , яка тимчасово дислокувалась за адресою: АДРЕСА_3 , свої службові обов`язки не виконувала, час проводила на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляла. Таким чином, вчинення кримінального правопорушення було розпочато у н.п. Адамівка Краматорського району Донецької області та закінчено у м. Павлограді Дніпропетровської області, що охоплюється умислом та метою обвинуваченої ОСОБА_6 (Козюри).
12.07.2022 року солдат ОСОБА_7 самостійно прибула до Дніпровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, розташованої за адресою: вул. Феодосіївська, 2, м. Дніпро.
Таким чином, 15.06.2022 року солдат ОСОБА_7 самовільно залишила військову частину НОМЕР_1 , яка тимчасово дислокувалась за адресою: АДРЕСА_3 , без поважних причин, в умовах воєнного стану з метою виїхати до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 та незаконно перебувала за її межами, ухилившись від військової служби до 12.07.2022, перебуваючи в цей період за місцем своєї реєстрації в м. Павлоград Дніпропетровської області.
Дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби).
07 листопада 2022 року між прокурором Новомосковського відділу Дніпровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_4 та ОСОБА_8 укладена угода про визнання винуватості у відповідності до вимог ст. 472 КПК України. Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно до укладеної угоди ОСОБА_8 беззастережно визнала свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, в обсязі висунутого обвинувачення.

ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що вона повністю розуміє, що має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину кримінального правопорушення. Також обвинувачена пояснила, що вона розуміє наслідки укладення та затвердження угоди у вигляді обмеження права оскаржити вирок згідно з положеннями статей 394 та 424 КПК України, а також відмови від судового розгляду, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого її обвинувачують, та відмову допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подавати докази, що свідчать на його користь. Також обвинувачена пояснила, що вона розуміє характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винною, вид покарання, який буде застосовано до неї у разі затвердження угоди. Угоду щодо визнання винуватості з прокурором вона уклала добровільно, без насильства, примусу чи погроз, та без впливу будь-яких обставин, не обумовлених в угоді. Просила суд затвердити укладену між нею та прокурором угоду про визнання винуватості.

Також зазначила, що повністю погоджується з обвинуваченням, вона на час залишення військової частини перебувала в стані вагітності, внаслідок чого їй необхідно було відвідати відповідного лікаря. В місці тимчасового перебування лікаря відповідної спеціалізації не було, тому вона залишила частину та приїхала в м.Павлоград. Далі вона втратила дитину, після чого перебувала в депресивному стані. На даний час вона знову вагітна, у вчиненому розкаюється, однак її вчинок був викликаний її фізіологічним станом.
Прокурор та захисник в підготовчому судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просили цю угоду затвердити і призначити обвинуваченій узгоджену міру покарання.

В угоді передбачено, що у разі невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до ст. 476 КПК України прокурор має право упродовж строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку та судового розгляду кримінального провадження в загальному порядку.

Розглядаючи у порядку п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. ст. 468, 469 КПК України у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості внаслідок згоди на це потерпілих.

Суд шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачена повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватою, цілком розуміє свої права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Тому суд приходить до висновку, що умови угоди не порушують інтереси сторін і відповідають інтересам суспільства, обвинувачена взмозі виконати взяті на себе зобов`язання та присутні фактичні підстави для визнання її винуватості у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК України, що встановлено під час допиту обвинуваченої.

Враховуючи викладене, оскільки умови угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим відповідають вимогам КПК України та КК України, суд, врахувавши викладені доводи сторін кримінального провадження, дійшов висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, та наявні всі правові та фактичні підстави для затвердження угоди.

Крім того, відповідно до укладеної угоди, сторони погодили покарання відповідно до санкції за ч. 5 ст. 407 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного у санкції ч. 5 ст. 407 КК України, у виді штрафу у розмір 4120 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 70 040 грн.

Оцінюючи узгоджене покарання на відповідність чинному КК України, суд приходить до висновку, що таке покарання з урахуванням особи обвинуваченої, пом`якшуючої обставини та відсутності обтяжуючих обставин може бути призначено.

Положення ч. 1 ст. 69 КК України надають повноваження можливість у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.
Встановлені пом`якшуючі обставини в своїй сукупності (визнання винуватості, активне сприяння встановленню істини, щире каяття, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких обставин ( перебування в стані вагітності та її природнє переривання в момент вчинення правопорушення а також перебування в стані вагітності на час розгляду провадження) істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, а тому призначення винній навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.
Запобіжний захід обвинувачені не обирати.

Керуючись ст. ст. 314, 373, 374, 474, 475 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості між прокурором Новомосковського відділу Дніпровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_4 та ОСОБА_8 від 07 листопада 2022 року.

ОСОБА_9 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, за який призначити їй узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу у розмірі 4120 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 70 040 (сімдесят тисяч сорок) гривень.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення: обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами 4,6,7 статті 474 цього Кодексу; прокурором виключно з підстав призначення покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною 4 статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок, якщо інше не передбачено законом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1