Справа № 308/2094/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 грудня 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , представника потерпілого ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000181 від 24.10.2016 року щодо обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Люта Великоберезнянського району, Закарпатської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
23 жовтня 2016 року близько «13» години «20» хвилин водій ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Megane» реєстраційний номер Словацької республіки НОМЕР_1 та рухаючись автодорогою сполученням «Київ-Чоп» в с. Холмок по вулиці Свободи зі сторони міста Ужгород у напрямку міста Чоп, неподалік будинку №73, не оцінив дорожню обстановку та будучи самовпевненим, розраховуючи на свій незначний досвід, не забезпечив безпеку дорожнього руху та грубо порушуючи вимоги п.п. 1.3, 1.4, 1.5. 10.1 Правил дорожнього руху України, здійснюючи маневр повороту ліворуч з головної дороги на другорядну дорогу вулиці Молодіжна в с. Холмок, Ужгородського району, не надав перевагу у русі зустрічному транспортному засобу у результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «Skoda Fabia» реєстраційний номер Словацької республіки НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_7 , який в той час рухався зі сторони м. Чоп у напрямку м. Ужгорода, після чого від удару автомобіль марки «Renault Megane» реєстраційний номер Словацької Республіки НОМЕР_1 розвернуло за годинниковою стрілкою, де він задньою частиною контактував із передньою частиною автомобіля марки «Renault Sandero» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_8 , яка в той час знаходилася на вулиці Молодіжна, що в с. Холмок, Ужгородського району.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля марки «Renault Megane» реєстраційний номер Словацької республіки НОМЕР_1 ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 1104 від 08,12.2016 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому тазу (по типу метелика) без зміщення, розриву сечового міхура, ЗЧМТ, струсу головного мозку, забійної підшкірної гематоми лівої надбрівної дуги, закритої травми грудної клітки, двобічної нижньо-дольової (застійна) пневмонії.

Тілесні ушкодження виявлені у гр. ОСОБА_9 в момент їх заподіяння були небезпечними для життя і за цією ознакою згідно п 2.13 (к, л, н, о) «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження.

ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи №1122 від 14.12.2016 отримав тілесні ушкодження у вигляді : політравми, перелому лобкових та сідничних кісток, ЗЧМТ струсу головного мозку, тупої травми живота, розриву сечового міхура, часткового розриву мембранозної частини уретри, гіповолемічного шоку III ступеня, двосторонньої післятравматичної нижньо-дольової пневмонії з правобічним гемотораксом.

Тілесні ушкодження виявлені у гр. ОСОБА_10 в момент їх заподіяння були небезпечними для життя і за цією ознакою згідно п 2.13 (к, л, н, о) «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження.

Згідно висновку експерта №10/316 від 10 січня 2017, з технічної точки зору, невиконання водієм автомобіля «Renault Megane» реєстраційний номер Словацької республіки НОМЕР_1 , гр. ОСОБА_4 , вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України в даній дорожній ситуації знаходяться в причинному зв`язку з настанням, даної дорожньо-транспортної пригоди.

Своїми діями ОСОБА_4 грубо порушив вимоги п.п. 13, 1.4, 1.5, 10.1 Правил дорожнього руху України: п. 1.3 ПДР - учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими;

п. 1.4 ПДР - кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила; п. 1.5 ПДР - дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 10.1 ПДР перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Невиконання водієм ОСОБА_4 вказаних вимог Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з наступившими наслідками, отриманням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином своїми діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України, кваліфікуючою ознакою якого є порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта згідно з вимогами ст. 337 КПК України.

Діючи відповідно до статті 22 КПК України, суд створив всі необхідні умови для здійснення кримінального провадження на засадах змагальності, обстоювання сторонами своїх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів передбаченими цим Кодексом засобами, забезпечив стороні обвинувачення і стороні захисту можливість надання суду всіх потрібних, на їх думку, доказів.

В судовому засіданні обвинувачений свою вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково, надав пояснення в яких, зазначив, що їхав в таксі, як водій на автомобілі Рено Меган з пасажирами, 4 чоловік було. Його попросили звернути в с.Холмок в бік. На зустріч бачив машину, думав, що встигне проїхати, по правилам дорожнього руху мав пропустити, але не розрахував швидкість. Видимість була нормальна, машина на зустріч була метрів за 50 від нього, бачив добре її. Він призупинився, практично повністю. Він не може сказати з якою швидкістю їхав автомобіль назустріч, але вважає, що при дотриманні швидкісного режиму водієм авто Шкода, він би проїхав поворот без ДТП. Удар був в задню частину його автомобіля, водій Шкоди трохи взяв в право. Він не знайшов свій телефон і попросив дівчину викликати швидку. Був слідчий експеримент він давав пояснення. Частково відшкодував шкоду, бажає відшкодувати все інше, але зараз працює неофіційно. Цивільні позови не визнає частково, виключно внаслідок великих сум, які зазначені в таких, визнає позови по відшкодуванню витрат на лікування, та частково в сумах про відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних заяв заперечує, оскільки є страхова компанія яка може відшкодовувати збитки.

Суд, вивчивши надані матеріали, заслухавши учасників судового провадження, приходить до наступного висновку.

Незважаючи на часткове визнання своєї вини, винуватість ОСОБА_4 повністю підтверджується дослідженими судом наступними доказами та допитаними свідками.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 показала, що 23 жовтня 2016 року біля обіду викликали таксі у зв`язку з необхідністю їхати з м.Ужгорода в м.Чоп. По дорозі мали завезти Возного Дмитра в с.Холмок. Тому з головної траси мали їхати (звертати) в бік. В цей час назустріч виїхав автомобіль, сталась ДТП. В автомобілі їхала ззаду посередині. З правої сторони біля неї їхав її чоловік, а зліва від неї була ОСОБА_11 .. На передньому місці пасажира був ОСОБА_12 . Не пам`ятає зіткнення. Водій не пропонував пристебнутись. Зазначила, що після ДТП була в реанімації 12 місяців, потім місяць в урології, 2 місяця вдома. Після була реабілітація пів року, їй провели 2 хірургічні операції. Обвинувачений відшкодував 7000 грн. Цивільний позов підтримує повністю.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 показав, що 23 жовтня 2016 року біля обіду викликали таксі у зв`язку з необхідністю їхати з м.Ужгорода в м.Чоп. По дорозі мали завезти Возного Дмитра в с.Холмок. Тому з головної траси мали їхати (звертати) в бік. В цей час назустріч виїхав автомобіль, сталась ДТП. В автомобілі їхав ззаду за пасажиром. На передньому місці пасажира був ОСОБА_13 лівої сторони біля нього була ОСОБА_14 , потім була ОСОБА_11 .. Він перебував 2 місяці в лікарні, потім пів року лікування, більше року реабілітації. 2 роки не працював. Новий договір про роботи уклав тільки влітку 2019 року. Цивільний позов підтримує повністю. В подальшому подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 показав, що 23 жовтня 2016 року були в м. Ужгород з компанією. Викликали таксі біля обіду їхали з м.Ужгорода в м.Чоп. По дорозі мали завезти його в с.Холмок. По дорозі в с.Холмок назустріч їхав автомобіль Шкода, потім маневр, удар. Він втратив свідомість, пам`ятає після цього тільки те, що був в лікарні вже. Зазначив, що водій не зупинявся на повороті, а тільки повільно повертав. Автомобіль Шкода їхала зі швидкістю 60-70 км./год. Автомобіль таксі після удару понесло на узбіччя, по ходу свого руху.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 показала, що 23 жовтня 2016 року їхали в м.Чоп з м. Ужгород з компанією в таксі. На передньому місці пасажира був ОСОБА_15 .. З правої сторони за водієм сиділа вона, біля неї була ОСОБА_14 , потім сидів ОСОБА_10 .. По дорозі в с.Холмок назустріч їхав автомобіль Шкода, водій таксі їхав повільно, маневр був такий, що уникнути зіткнення не можливо було. Вона бачила автомобіль який їхав назустріч, думає швидкість була біля 80 км/год., але точно сказати не може.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 показала, що 23 жовтня 2016 року біля обіду була разом з мамою в машині, вони виїжджали з другорядної дороги на головну. Мама була за кермом, вона дивилась в телефон. Їх машина стояла і не рухалась. Відірвалась від телефону вже після удару в їх машину. Викликала поліцію і швидку.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала, що 23 жовтня 2016 року біля обіду була разом з донькою в машині, вони виїжджали з другорядної дороги на головну. Вона була за кермом, зупинилась перед головною дорогою, зупинилась за 8-10 метрів від дороги та чекала. Біля неї було місце для другої машини для проїзду. Донька була поруч в машині. По головній дорозі з правої сторони їхав автомобіль Рено, з лівої їхав автомобіль Шкода Фабія. Автомобіль Рено почав повертати, і одразу врізається Шкода. Удар попав в задню частину автомобіля Шкода. Після удару Рено відштовхнуло на площадку, а автомобіль Шкода пролетів метрів 20-25 та врізалась в будівлю автозупнки. З Рено випала дівчина без свідомості та хлопець. Дочка визвала швидку та поліцію. В подальшому подала заяву згідно якої цивільний позов підтримує повністю, розгляд справи проводити у відсутності її та представника.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 показав, що 23 жовтня 2016 року їхали з другом в машині Шкода Фабія в бік м.Ужгород. По дорозі не надав перевагу в русі інший автомобіль Рено Меган, трапилась ДТП. Удар був у задню дверку і заднє колесо автомобіля Рено. Вони їхали зі швидкістю приблизно 70 км/год. і водій шкоди гальмував. Коли їхали він дивився в телефон, водій крикинув «Жека, держись», і він встиг руки витягнути вперед. Він втратив свідомість. Пам`ятає як був в лікарні вже.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що 23 жовтня 2016 року їхали з другом в машині Шкода Фабія в бік м.Ужгород. Він був за кермом. По дорозі не надав перевагу в русі інший автомобіль Рено Меган, вирішив проскочити перед ним, указчик повороту при цьому не показував водій Рено, трапилась ДТП на його смузі руху. Удар був у задню частину автомобіля Рено. Вони їхали зі швидкістю приблизно 60-70 км/год. і він гальмував. Він викликав швидку.

Згідно витягу з ЄРДР 24.10.2016 року до реєстру були внесені відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України за №0000181.

З протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 23.10.2016 року встановлено, що ДТП мало місце автодорогою сполученням «Київ-Чоп» в с. Холмок по вулиці Свободи зі сторони міста Ужгород у напрямку міста Чоп, неподалік будинку №73, при сухій ясній погоді, при денному освітленні, при температурі повітря 15 С° тепла, асфальтована суха дорога. Окрім того, у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди також зазначено, що на транспортних засобах наявні пошкодження. Зазначені сліди гальмування. Вилучено транспортні засоби. У дослідженому в судовому засіданні протоколі огляду місця події, об`єктом огляду являється транспортний засіб легковий автомобіль марки «Renault Megane» реєстраційний номер Словацької республіки НОМЕР_1 , «Skoda Fabia» реєстраційний номер Словацької республіки НОМЕР_2 та автомобіль марки «Renault Sandero» реєстраційний, номер НОМЕР_3 . До огляду додано схема місця дорожньо-транспортної пригоди. Додано схему огляду місця ДТП, та фото таблицю до протоколу огляду місця події.

Згідно постанов про визнання речовими доказами від 24.10.2016 року старшого слідчого СУ ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_19 автомобіль марки «Renault Megane» реєстраційний номер Словацької республіки НОМЕР_4 , «Skoda Fabia» реєстраційний номер Словацької республіки НОМЕР_2 та автомобіль марки «Renault Sandero» реєстраційний, номер НОМЕР_3 вказані транспортні засоби визнано речовими доказами.

Згідно протоколів огляду транспортних засобів від 08.12.2016 року старшим слідчим СУ ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_19 проведено огляд автомобіля марки «Renault Megane» реєстраційний номер Словацької республіки НОМЕР_4 , «Skoda Fabia» реєстраційний номер Словацької республіки НОМЕР_2 та автомобіля марки «Renault Sandero» реєстраційний, номер НОМЕР_3 та зафіксовано зовнішні пошкодження вказаних транспортних засобів.

Згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння водія ОСОБА_4 , від 23.10.2016 року за №427, такий не перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Згідно висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння водія ОСОБА_8 , від 23.10.2016 року за №426, така не перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу - автомобіля марки «Skoda» модель «Fabia» реєстраційний номер Словацької Республіки НОМЕР_5 (висновок експерта №10/270 від 09.12.16), на момент огляду робоча гальмова система та рульове керування автомобіля SKODA Fabia р/н НОМЕР_5 знаходяться в працездатному стані, а ходова частина та система освітлення, в непрацездатному стані. Виявлені та зазначені в дослідницькій частині цього висновку несправності ходової частини та системи освітлення автомобіля SKODA Fabia р/н НОМЕР_6 виникли під час ДТП.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу - автомобіля марки «Renault» моделі «Sandero» реєстраційний номер НОМЕР_7 (висновок експерта №10/269 від 05.12.16), на момент огляду робоча гальмова система та рульове керування автомобіля «Renault» моделі «Sandero» реєстраційний номер НОМЕР_7 знаходились в працездатному стані та дозволяли водію транспортного засобу контролювати його швидкість та напрямок руху. Будь-яких ознак несправностей, котрі вплинули б на стійкість та керованість транспортного засобу чи викликали відмову систем або агрегатів, в ході дослідження не виявлено. Питання слідства про час виникнення несправностей вказаних систем відносно моменту ДТП втрачає технічний зміст.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу - автомобіля марки «Renault» моделі «Megane» реєстраційний номер Словацької Республіки НОМЕР_8 (висновок експерта №10/268 від 09.12.16), на момент огляду робоча гальмова система та рульове керування автомобіля «Renault» моделі «Megane» реєстраційний номер Словацької Республіки НОМЕР_8 знаходяться в працездатному стані, а ходова частина, в непрацездатному стані. До моменту ДТП система освітлення досліджуваного автомобіля знаходилась у працездатному стані та могла виконувати функції, передбачені конструкцією. Виявлені та зазначені в дослідницькій частині цього висновку несправності ходової частини та системи освітлення автомобіля «Renault» моделі «Megane» реєстраційний номер Словацької Республіки НОМЕР_8 виникли під час ДТП.

Згідно висновку судової транспортно-трасологічної експертизи (висновок експерта № 10/271 від 12.12.16), автомобіль RENAULT Megane р/н НОМЕР_8 має пошкодження, характерні для контактування з іншим транспортним засобом, які розташовані в задній частині правого борта. Детальний опис пошкоджень наведено в дослідницькій частині. Автомобіль SKODA Fabia р/н НОМЕР_5 має пошкодження, характерні для контактування з іншим транспортним засобом, які розташовані в передній правій частині кузова. Детальний опис пошкоджень наведено в дослідницькій частині. Автомобіль RENAULT Sandero р/н НОМЕР_9 має пошкодження, характерні для контактування з іншим транспортним засобом, які розташовані в передній частині кузова. Детальний опис пошкоджень наведено в дослідницькій частині. Первинний контакт транспортних засобів відбувся між передньою габаритною правою частиною автомобіля SKODA Fabia р/н НОМЕР_5 та задньою частиною правого борта автомобіля RENAULT Megane р/н НОМЕР_8 , при цьому кут між повздовжніми осями автомобілів SKODA Fabia р/н НОМЕР_5 та RENAULT Megane р/н НОМЕР_8 міг складати величину близько 70±5°. Первинний контакт транспортних засобів відбувся між частиною лівого заднього кута автомобіля RENAULT Megane р/н НОМЕР_8 та передньою частиною автомобіля RENAULT Sandero р/н НОМЕР_9 , при цьому кут між повздовжніми осями автомобілів RENAULT Megane р/н НОМЕР_8 та RENAULT Sandero р/н НОМЕР_9 міг складати величину близько 55±5°. Аналізом місць розташування слідів, характер, величину і напрямок деформацій наявних на автомобілях RENAULT» Sandero р/н НОМЕР_9 та SKODA Fabia р/н НОМЕР_2 встановлено, що ознак які б вказували на контактування між вищевказаними автомобілями не встановлено. Місце зіткнення транспортних засобів - автомобілів SKODA Fabia р/н НОМЕР_10 та RENAULT Megane р/н НОМЕР_8 розташоване на смузі руху по напрямку до м.Київ автодороги «Чоп_Київ» в місці, що передує початку фіксації сліду подряпин на проїзній частині. Якщо врахувати, що в момент зіткнення вищевказані автомобілі знаходились у русі, то при визначеному характері зіткнення автомобіль RENAULT Megane р/н НОМЕР_8 почало розгортати за годинниковою стрілкою та зміщуватись вздовж дороги та по напрямку до вул..Молодіжної, де в подальшому відбулося зіткнення з автомобілем марки RENAULT Sandero р/н НОМЕР_9 .

Згідно висновку судової авто-технічної експертизи (висновок експерта № 10/316 від 10.01.17), в умовах даної ДТП швидкість руху автомобіля, при зазначеній вище довжині сліду гальмування, становить 67,9/71 км/год. В зв`язку з тим, що в наслідок зіткнення кінетична енергія транспортних засобів витрачається на деформацію елементів конструкції та відкидання транспортних засобів в останній стадії зіткнення, а також враховуючи, що на поверхні проїзної частини дороги слід гальмування міг не весь відобразитися, тому слід вважати, що швидкість руху автомобіля SKODA-Fabia р/н НОМЕР_10 , при заданих дорожніх умовах, була не менше отриманої розрахункової швидкості руху. В даній дорожній обстановці водій автомобіля SKODA-Fabia р/н НОМЕР_10 ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до технічних вимог п.п. 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації водій автомобіля RENAULT-Megane р/н НОМЕР_8 ОСОБА_4 повинен був діяти у відповідності до вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації для оцінки дій водія автомобіля RENAULT- Sandero р/н НОМЕР_9 ОСОБА_8 не потрібно спеціальних знань у галузі автотехніки і дана оцінка може бути дана здійснена органами слідства. При швидкості руху 60 км/год, максимально допустимій в даних дорожніх умовах, водій ОСОБА_7 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем RENAULT-Megane р/н НОМЕР_8 шляхом зупинки керованого транспортного засобу до лінії руху останнього. Дане питання не досліджувалось по причині, вказаній в дослідницькій частині даного висновку. З технічної точки зору, причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди стали дії водія автомобіля RENAULT-Megane р/н НОМЕР_8 ОСОБА_4 , який, не виконавши вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, перед початком повороту ліворуч, не дав дороги автомобілеві SKODA-Fabia р/н НОМЕР_10 під керуванням водія ОСОБА_7 , який рухався по головній дорозі і був позбавлений технічної можливості зупинити свій автомобіль до місця зіткнення в момент виникнення небезпеки для руху при швидкості допустимій в даних дорожніх умовах. Тому недотримання водієм ОСОБА_7 вимог пункту 12.4 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору, не є у прямому причинно-наслідковому зв`язку з фактом настання даної ДТП.

Згідно висновку судової авто-товарознавчої експертизи транспортного засобу - автомобіля марки «Renault» моделі «Sandero» реєстраційний номер НОМЕР_9 (висновок експерта №11/676 від 03.02.17.), ринкова вартість транспортного засобу, а саме марки RENAULT- Sandero р/н НОМЕР_9 , станом цін на 23.10.2016 року, як транспортного засобу з урахуванням ознак його амортизації може становити 255300 грн. Вартість матеріального збитку заподіяного власнику вищевказаного транспортного засобу становить 49155,41 грн.

В судовому засіданні експерт ОСОБА_20 , підтримав надані ним висновки експертиз, дав чіткі та зрозумілі пояснення з приводу використання ним вихідних даних, крім того пояснивши, що працездатність АВС системи не завжди вказує про відсутність гальмівного шляху, при проведенні слідчого експерименту він робив заміри, які вказували учасники слідчого експерименту, а всі дані брались в сукупності, в тому числі гальмівний шлях, який чітко зафіксований. Крім того, вказував експерт також, що швидкість автомобіля погашається шляхом гальмування та контактування, але встановити її неможливо, тому береться до уваги що така є не меншою ніж зазначена. Крім того, вказував експерт, що зміщення на незначну відстань не може бути об`їздом, та навіть при швидкості 60 км/г не встиг би водій зупинитись, крім того в експертизі зазначено, що саме водій порушив, які вимоги ПДР.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 1104 від 08.12.2016 ОСОБА_9 на основі вище викладених даних судово-медичного обстеження громадянки ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з врахуванням даних медичної документації, заповненої на її ім`я, відповідно з питаннями, поставленими на вирішення даної експертизи, експерт прийшов до наступних підсумків: На момент судово - медичного обстеження на тілі гр. ОСОБА_9 , 1992 р.н. виявлено наслідки тілесних ушкоджень у вигляді ділянки депігментації шкіри на правій гомілці; на грудній клітці та череві асептичні пов`язки; на область тазу накладена металева стиржнева система. Згідно медичної документації у неї виявлено: «Закритий перелом тазу (по типу метелика) без зміщення. Розрив сечового міхура. ЗЧМТ. Струс головного мозку. Забійна підшкірна гематома лівої надбрівної дуги. Закрита травма грудної клітки. Двобічна нижнє-дольова (застійна) пневмонія». Виникли вищевказані тілесні ушкодження одномоментно або у швидкій послідовності одне за одним, внаслідок дії тупих твердих предметів по ударному механізму дії, або внаслідок ударяння об такі, якими могли бути виступаючі частини салону легкового автомобіля під час ДТП, обставини якої описані у постанові про призначення судово- медичної експертизи. Тілесні ушкодження виявлені у гр. ОСОБА_9 , 1992 р.н., в момент їх заподіяння були небезпечними для життя і за цією ознакою згідно п. 2.1.3. (к, л, н, о) "Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р. кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження. По давності виникнення, вищевказані тілесні ушкодження, згідно медичної документації, вкладаються в час ДТП, яка мала місце 23.10.2016 року. Тілесні ушкодження виявлені у гр. ОСОБА_9 , 1992 р.н., є характерними для травми пасажира в салоні автомобіля під час ДТП. Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, які були виявлені у гр. ОСОБА_9 , 1992 р.н., можна допустити, що найбільш імовірно, в момент ДТП вона знаходилася на задньому пасажирському сидінні. Даними за наявність та кількість алкоголю в крові гр. ОСОБА_9 , 1992 р.н., в момент ДТП судово-медичний експерт загального профілю не володіє.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №1122 від 14.12.2016 року на основі вище викладених даних судово-медичного обстеження громадянина ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з врахуванням даних медичної документації, заповненої на його ім`я, відповідно з питаннями, поставленими на вирішення даної експертизи, експерт прийшов до наступних підсумків: На момент судово - медичного обстеження на тілі гр. ОСОБА_10 , 1992 р.н., виявлено тілесні ушкодження у вигляді: наслідків тілесних ушкоджень у вигляді ділянок депігментації шкіри на лобі та на переднє-тильних поверхнях обох передплічь та кистей рук; на область тазу накладений фіксуючий стержневий апарат; післяопераційний рубець на передній черевній стінці. Згідно медичної документації із Ужгородської ЦМКЛ у нього виявлено: «Політравма. Перелом лобкових та сідничних кісток. ЗЧМТ. Струс головного мозку. Тупа травма живота. Розрив сечового міхура. Частковий розрив мембранозної частини уретри. Гіповолемічний шок III ст. Двосторонньої післятравматична нижнє-дольової пневмонія з правобічним гемотораксом».

Виникли вищевказані тілесні ушкодження одномоментно або у швидкій послідовності одне за одним, внаслідок дії тупих твердих предметів по ударному механізму дії, або внаслідок ударяння об такі, якими могли бути виступаючі частини салону легкового автомобіля під час ДТП, обставини якої описані у постанові про призначення судово-медичної експертизи та про які повідомляє потерпілий. Тілесні ушкодження виявлені у гр. ОСОБА_10 , 1992 р.н., в момент їх заподіяння були небезпечними для життя і за цією ознакою згідно п. 2.1.3. (к, л, н, о) "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р. кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження. По давності виникнення, вищевказані тілесні ушкодження, згідно медичної документації, вкладаються в час ДТП, яка мала місце 23.10.2016 року. Тілесні ушкодження виявлені у гр. ОСОБА_10 , 1992 р.н., є характерними для травми пасажира в салоні автомобіля під час ДТП. Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, які були виявлені у гр. ОСОБА_10 , 1992 р.н., можна допустити, що найбільш імовірно, в момент ДТП він знаходився на задньому пасажирському сидінні. Даними за наявність та кількість алкоголю в крові гр. ОСОБА_10 , 1992 р.н., в момент ДТП судово-медичний експерт загального профілю не володіє.

В судовому засіданні експерт ОСОБА_23 підтримав висновки експертиз, дав чіткі та зрозумілі пояснення з приводу проведених медичних експертиз. Зазначив, що виключно швидкість авто для вирішення питання тілесних ушкоджень не має, це залежить від багатьох факторів, але навіть якщо людина в певній позі знаходилась в авто, то можливий бути перелом тазу в такому випадку.

Твердження сторони захисту про порушення слідчим порядку отримання медичної документації потерпілих, і як наслідок - недопустимість доказу - висновки судово-медичних експертиз №1122 від 14.12.2016 року та № 1104 від 08.12.2016, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.242 КПК України, призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

Однією із засад кримінального провадження, закріпленої у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, шляхом витребування та одержання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

В залежності від конкретних обставин слідчий вирішує, чи самому витребувати певні документи, чи звертатись до слідчого судді з клопотанням про надання доступу до речей та документів.

Згідно запиту від 09.12.2016 року за №5045/106/7-2016 слідчого ОСОБА_19 СВ ГУНП в Закарпатській області, головному лікарю Закарпатської обласної лікарні ім.. Новака у зв`язку із розслідуванням кримінального провадження за №0000181 від 24.10.2016, просив надати медичну документацію щодо лікування у закладі оформлену на ОСОБА_9 для передачі її до експерта, а згідно запиту від 13.12.2016 року за №6712/106/7-2016 слідчого ОСОБА_19 СВ ГУНП в Закарпатській області, головному лікарю Ужгородської центральної міської клінічної лікарні у зв`язку із розслідуванням кримінального провадження за №0000181 від 24.10.2016, просив надати медичну документацію щодо лікування у закладі оформлену на ОСОБА_10 для передачі її до експерта, які після проведення судово-медичної експертизи по медичній документації будуть повернуті в найкоротший строк.

Згідно висновків судово-медичних експертиз потерпілих, такі проведено з врахуванням даних медичних документацій, з медичних закладів де знаходились на лікуванні потерпілі.

З огляду на вказані положення закону, той факт, що медичні документації потерпілих лікувальними установами були видані без ухвали слідчого судді про доступ до документів з правом їх вилучення, не може бути підставою вважати, що такі документи є недопустимим доказом.

Інформація, яка міститься в медичній карті потерпілого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , стосується виключно їх осіб, при цьому від потерпілих не надходило ніяких заяв чи скарг про порушення їх прав та свобод при отриманні слідчим вказаної документації та надання її експерту. В судовому засіданні з`ясовано думку потерпілих з приводу вказаних клопотань, які підтвердили що їм відомо про надання їх медичної документації експерту, жодних зауважень з цього приводу ними не висловлювалось.

Крім того, відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, не свідчить про сумнівність їх походження та не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку.

Сторона захисту не клопотала про надання доступу до медичних документів потерпілих, а тому вищевказані доводи щодо їх відсутності в матеріалах справи суд визнає також безпідставними.

Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 того ж Кодексу.

Підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.

При формуванні таких висновків за наслідками розгляду провадження суд виходив з такого щодо цього питання.

Частина 1 статті 87 КПК передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

В постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/93438380) вказано, що «вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи».

У постановах від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/87334567) та від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85238666) ВС зауважив, що «вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті».

В постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к (https://reyestr.court.gov.ua/Review/85238666) ВС указав, що «…суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми.

Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим».

В постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98170716) ВС зауважив, що «Оцінюючи надані сторонами докази на предмет їх допустимості згідно з частиною 1 статті 87 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що зазначені положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані у відповідній нормі. Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими.

У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду».

Повертаючись до обставин цієї справи Суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо - не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.

Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

В постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Як наслідок слід констатувати, що вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд констатує, що в цій справі ці положення не можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими, адже вони мають місце не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Питання допустимості експертизи за таких обставин розглядалось Судом. У постанові від 27 січня 2020 року в справі № 754/14281/17 (провадження № 51-218кмо19) Суд зазначив, що відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання статті 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті статті 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі пункту 1 частини 1 статті 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

Як установлено в цій справі, при ознайомленні в порядку статті 290 КПК з матеріалами досудового розслідування, у тому числі з даними проведеної експертизи, сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, на підставі якої експертом було сформовано висновки.

Враховуючи, що такі експертизи проведені особою, яка володіє спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення відповідних експертиз та була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, об`єктивних підстав не довіряти результатам експертиз та вважати їх висновки недостовірними у суду не має.

Висновки експерта містять посилання на медичні документи, що були об`єктом експертних досліджень, а також перелік запитань, поставлених перед експертом. За наявності сумнівів щодо достовірності медичних документів, які були об`єктом експертних досліджень, сторона захисту, реалізуючи закріплені у статтях 22, 26 КПК принципи змагальності й диспозитивності, відповідно до вимог ст. 93 КПК не була позбавлена можливості звернутися до відповідних медичних закладів для отримання необхідних медичних документів, а у випадку відмови - заявити клопотання про надання відповідної інформації у суді. Порушень порядку отримання наданих експертам для дослідження медичних документів не встановлено.

Відповідно правового висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 5 листопада 2015 року № 5-218кс15, згідно з яким під час розгляду кримінального провадження предметом дослідження має бути питання наявності чи відсутності обов`язкового елементу об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України, - причинного зв`язку між допущеними порушеннями правил безпеки дорожнього руху, якщо такі мали місце, та суспільно небезпечними наслідками (заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень).

В судовому засіданні було досліджено письмові та речові докази, суд вважає, що протиріч між цими висновками, а також суперечностей іншим матеріалам справи з матеріалів кримінального провадження не вбачається, як і не вбачається істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Згідно протоколів проведення слідчих експериментів від 13.12.2016 року старшим слідчим СУ ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_19 було проведено слідчі експерименти за участю ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_24 , понятих, та спеціаліста ОСОБА_20 . За наслідками яких, відповідно було складено схеми до проведеного слідчого експерименту, підписані всіма учасниками такого без зауважень.

Твердження сторони захисту про визнання недопустимим доказом слідчого експерименту, суд вважає необґрунтованими. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, процесуальна дія у вигляді слідчого експерименту проводилася з дотриманням вимог ст.240 КПК, а участь під час вказаної слідчої дії ОСОБА_4 , котрий надалі визнаний підозрюваним, не є порушенням ст. 87 КПК. Крім того, слідчий експеримент проведено з метою відтворення обставин ДТП, а не одержання від свідка ОСОБА_4 викривальних показань.

При цьому при призначенні судових автотехнічних експертиз слідчим були задані експертам вихідні дані, які були встановлені слідством не тільки з пояснень лише ОСОБА_4 , а й з інших фактичних даних, отриманих під час проведення досудового розслідування, а протокол проведення слідчого експерименту від 13.12.2016 року за участю ОСОБА_4 є окремою слідчою дією, яка передбачена ст.240 КПК та спрямована на перевірку й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Окрім того, вирішуючи питання, чи були відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, надані ОСОБА_4 не в статусі підозрюваного під час проведення слідчого експерименту з його участю, такими, що отримані внаслідок вчинення слідчим діянь, які б мали ознаки істотного порушення права заявника на мовчання та свободи від самовикриття, суд бере до уваги те, що відомості про ДТП до ЄРДР були внесені по факту кримінального правопорушення, а не щодо ОСОБА_4 , який, викладаючи власну версію щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, твердив про відсутність своєї винуватості у її наслідках та про дотримання ним правил дорожнього руху. Такі твердження останнього слідчий відповідно до вимог частини 2 статті 9 КПК, зобов`язаний був всебічно, повно і неупереджено дослідити та у разі їх підтвердження прийняти законне процесуальне рішення. Тож, слідчий експеримент за згодою ОСОБА_4 та за участю запрошеного ним захисника був проведений саме з метою перевірки й уточнення наданих ОСОБА_4 відомостей щодо обставин ДТП.

Таким чином, на переконання суду, під час вказаного слідчого експеримента ОСОБА_4 не був позбавлений можливості висловити свою власну точку зору причин та обставин події ДТП і в такий спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що загалом не суперечить засаді верховенства права, а в матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_4 , або слідчий у будь-якій формі примушував ОСОБА_4 до визнання своєї винуватості у ДТП, не було у слідчого й достатніх даних вважати, що надалі ОСОБА_4 буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, і тільки після отримання висновків автотехнічної експертизи, відповідно до яких надані ОСОБА_4 відомості щодо обставин ДТП визнані спроможними з технічної точки зору, останнього було повідомлено про підозру і він набув статусу підозрюваного. До речі, в ході проведення слідчих експериментів з участю ОСОБА_4 було забезпечено право на захист шляхом залучення до участі у слідчій дії адвоката, але ОСОБА_4 добровільно погодився розповісти про обставини дорожньо-транспортної пригоди за його участі.

Зазначені вище обставини цілком узгоджуються з правовою позицією ККС ВС з приводу подібних правовідносин, викладених у постановах від 28 січня 2020 року (справа № 359/7742/17); від 21 жовтня 2020 року (справа № 345/522/16-к), від 30 травня 2019 року (справа № 164/1457/16-к ), відповідно до якої не є істотним порушенням фундаментальних прав та свобод громадянина, що тягне за собою визнання доказу недопустимим, проведення слідчого експерименту з водієм в якості свідка з участю захисника по справам, передбаченим ст.286 КК. Не вважаються недопустимими пояснення свідка, надані під час проведення слідчого експерименту, проведеного з метою відтворення обставин ДТП, якщо до проведення слідчого експерименту були відсутні дані про те, що саме ця особа винна в порушенні правил дорожнього руху, а висновок експерта, яким було встановлено, що саме дії цієї особи призвели до настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у ч.2 ст.286 КК, був наданий після проведення слідчого експерименту.

Після надання пояснень обвинуваченого, потерпілих та свідків, дослідження письмових доказів, допиту експертів у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення частково при обставинах, викладених в обвинувальному акті повністю, зазначив що розкаюється. В судових дебатах вину визнав частково, в останньому слові зазначав, що коли мав змогу компенсувати витрати потерпілим то робив це, але на даний час не має коштів.

Оцінюючи усі досліджені докази по справі у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими та достовірними.

При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винним. Покази потерпілої та свідків узгоджуються між собою та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами.
Враховуючи вищенаведене, суд, заслухавши учасників судового засідання та дослідивши матеріали кримінального провадження, матеріали, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Порушення водієм ОСОБА_4 вимог п.п. 1.3, 1.4, 1.5, 10.1 Правил дорожнього руху України, знаходяться у прямому причинному зв`язку з наступившими наслідками.

Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до ч.5 ст. 12 КК України ( в ред. чинній на момент постановлення вироку) кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 286 КК України відноситься до тяжких злочинів.

При призначенні обвинуваченому покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, одружений, має на утриманні дитину, негативних характеристик суду не надано, офіційно не працює, працює на будівництв не офіційно, на спеціальних обліках не перебуває, немає судимості, потерпілі мають претензії, обставин що обтяжують покарання органом досудового розслідування не встановлено.

На підставі викладеного та враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12КК України є тяжким злочином, а також характер допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та їх наслідки, зокрема, те, що склад злочину за ст. 286 КК України передбачає необережну форму вини щодо наслідків, які настали, дані про особу винного, відсутність судимості, часткове відшкодування шкоди потерпілій; при цьому суд вважає доцільним позбавити права керування транспортними засобами обвинуваченого, тому суд вважає, що відносно обвинуваченого необхідно і доцільно призначити покарання в межах, визначених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Разом із цим, суд з врахуванням фактичних обставин справи, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, неофіційно працює, вважає за можливе його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства, обравши йому покарання пов`язане з позбавленням волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст. 76 КК України.

Суд звертає увагу на позицію потерпілих, яким шкода в повному обсязі не відшкодована і які наполягають на суворій мірі покарання.

Разом з тим, суд враховує, що така позиція потерпілої сторони у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги. Справедливість покарання повинна визначатись з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин. Покарання має відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.

Крім того, суд також звертає увагу на те, що після вчинення необережного злочину обвинувачений не був помічений у будь-яких інших протиправних діях.

На переконання суду, враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин та усі вище наведені обставини, часткове визнання вини обвинуваченим, суд вважає достатнім призначити обвинуваченому покарання в виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Застосовуючи до обвинуваченого додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд враховує, що він вчинив злочин проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, тяжкі наслідки вчиненого злочину безпосередньо пов`язані з наявністю у нього такого права, а також те, що керування транспортним засобом не є для нього виключним джерелом доходу та засобом для існування, оскільки протилежного обвинуваченим не доведено.

Саме таке покарання, на переконання суду, є необхідним, доцільним і буде цілком достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Водночас, судом враховуються і те, що ОСОБА_4 вчинив грубе порушення Правил дорожнього руху України, поставив під загрозу життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху, наслідком його дій є травмування потерпілих та пошкодження майна, що свідчить про несумлінне ставлення обвинуваченого до безпеки дорожнього руху, недостатню обережність по відношенню до інших учасників дорожнього руху і створює для них реальну небезпеку.

Покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху обвинуваченим.

При цьому, як зазначив у постанові від 12.03.2019 № 495/9188/16-к Верховний Суд, закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Більш того, стороною захисту не наведено суду жодних доводів з приводу того, що позбавлення права керування транспортними засобами призведе до абсолютної неможливості обвинуваченого для самозабезпечення.

Саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Метою вказаного покарання є виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню як ним нових злочинів, так і іншими особами.

Міра запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 обиралася у виді домашнього арешту, строк дії якого закінчився, клопотань про обрання запобіжного заходу не подавалось.

Питання про речові докази суд вирішує в порядку ч.9 ст. 100 КПК України.

Стосовно цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 про відшкодування завданої злочином матеріальної та моральної шкоди, а саме матеріальної шкоди у розмірі 55250,00 грн. та 250000 грн. моральної шкоди та цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування завданої злочином матеріальної та моральної шкоди, а саме матеріальної шкоди у розмірі збитків пов`язаних з лікуванням у розмірі 62692,47 грн., 154768,40 грн. збитки втраченого заробітку та 200000 грн. моральної шкоди, цивільного позову поданого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальних збитків завданих внаслідок вчинення злочину у розмірі 45975,96 грн., суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Ч. 1 ст. 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної особи, яка за законом несе відповідальність за шкоду, завдану їхніми діями.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно з частинами 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику застосування судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», (зі змінами та доповненнями) розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Потерпіла ОСОБА_9 у кримінальному провадженні заявила цивільний позов, в якому, згідно остаточної його редакції, просила стягнути з обвинуваченого матеріальну шкоду, заподіяну її життю та здоров`ю у зв`язку з лікуванням у розмірі 41650,00 грн., шкоду пов`язану з фактично втраченим заробітком у розмірі 13600 грн. та моральну шкоду у розмірі 250000 грн.

Також потерпілий ОСОБА_10 у кримінальному провадженні заявив цивільний позов, в якому, згідно остаточної його редакції, просив стягнути з ОСОБА_4 та з МТСБУ як із солідарних відповідачів матеріальну шкоду, заподіяну його життю та здоров`ю у зв`язку з лікуванням у розмірі 62692 грн. 47 коп., 154768,40 грн. збитки втраченого заробітку та 200000 грн. моральної шкоди.

Також цивільний позивач ОСОБА_8 у кримінальному провадженні заявила цивільний позов, в якому, згідно остаточної його редакції, просила стягнути з ОСОБА_4 та з МТСБУ як із солідарних відповідачів матеріальну шкоду, завданих внаслідок вчинення злочину у розмірі 45975,96 грн.

Представник МТСБУ у відзиві на позовну заяву відзначив, що потерпілий ОСОБА_10 та цивільний позивач ОСОБА_8 не набули права на вимогу до страхової компанії, така вимога потерпілого та цивільного позивача є передчасною, оскільки ОСОБА_8 не виконала умови щодо порядку отримання страхового відшкодування, зокрема, не подала заяву про страхове відшкодування та не дотрималася строків, обумовлених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закон № 1961-IV). Водночас, зазначив, що в позовній заяві відсутні обґрунтовані розміри сум завданих збитків, в частині оціненої шкоди завданої майну ОСОБА_8 , та обґрунтовані витрати на лікування потерпілого ОСОБА_10 підтвердженні закладом охорони здоров`я, не надано потерпілим доказів перебування на лікарняному від Фонду соціального страхування та не надано довідку про середньомісячний заробіток розрахований відповідно до норм законодавства України про працю, що у разі задоволення позову призведе до подвійного відшкодування. У зв`язку із зазначеним, вважав вимоги потерпілого ОСОБА_10 та цивільного позивача ОСОБА_8 такими, що задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні обвинувачений зазначив, що частково відшкодував шкоду потерпілій ОСОБА_9 розмірі 7000 грн., що не заперечила потерпіла в судовому засіданні, бажає відшкодувати все інше, але зараз працює не офіційно, має невеликі заробітки. Цивільні позови визнає частково, визнає позови по відшкодуванню витрат на лікування потерпілій ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 , та частково в сумах про відшкодування моральної шкоди, але в менших сумах. В іншій частині позовних вимог заперечив. Стосовно позовних вимог цивільного позивача ОСОБА_8 заперечив повністю.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Суд звертає увагу на те, що на момент коли мала місце дорожньо-транспортна пригода цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП ОСОБА_4 , не була застрахована. Відомостей про зворотне суду надано не було.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Також, у вищенаведеному законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, що правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів спрямоване на захист матеріальних інтересів потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та на компенсацію шкоди, заподіяної їх життю та здоров`ю, а також завданих їм матеріальних та моральних збитків, у тому числі за рахунок Моторно-транспортного бюро, у випадках, передбачених Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Моторно-транспортного бюро України, є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у моторно-транспортного бюро України є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до пп.а) п.41.1, ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,МТСБУ зарахунок коштівфонду захиступотерпілих відшкодовуєшкоду наумовах,визначених цимЗаконом,у разіїї заподіяння: а) транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогампункту 1.7статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

На день розгляду даної справи винуватцем ДТП, не зважаючи на вимоги позивачів, не відшкодовано завданої майнової шкоди. З виключенням часткового відшкодування 7000 грн. потерпілій ОСОБА_9 ..

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Таким чином, у разі звернення потерпілого до страховика винної особи у ДТП, страховик має виплатити потерпілому страхові відшкодування у розмірі ліміту страхових виплат, передбачених договором, у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу деталей.

У пункті 33.1.4статті 33 Закону № 1961-IVпередбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбаченихстаттею 41 цього Закону), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Згідно з підпунктом «а» пункту 41.1статті 41Закону №1961-IV МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Отже, обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності покладено на страхову компанію, а у разі заподіяння шкоди: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону - на МТСБУ.

Згідно п. 35.1ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбаченихстаттею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1статті 36 Закону № 1961-IVстраховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 37.1.1, 37.1.4статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є:

- навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку;

- неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4статті 37 Закону № 1961-ІVстрок є присічним і поновленню не підлягає.

Такий правовий висновок щодо застосування норм права висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 753/5293/16-ц (провадження № 14-310цс18), від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19) та Верховним Судом в постановах від 21 березня 2019 року у справі № 758/16132/16-ц (провадження № 61-30263св18), від 01 липня 2019 року у справі № 513/1275/14-ц (провадження № 61-22420св18) та від 05 лютого 2020 року у справі № 748/1893/18 (провадження № 61-11557св19).

Статтею 1194 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором абоЗаконом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених устатті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 752/16797/14-ц (провадження № 14-80цс19).

Непред`явлення вимоги до страховика, який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди. За загальним правилом, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована відповідно доЗакону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є страховик у межах страхової суми, зазначеної у страховому полісі. У разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди як співвідповідач має залучатися до участі у справі.

З огляду на зазначене, вбачається, що позивач повинен був вимагати кошти за майнову шкоду зі страхової компанії, а у разі недостатності ліміту цивільно-правової відповідальності страховика для страхової виплати, решту завданої і доведеної шкоди відшкодовує особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність (стаття 1194 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено що потерпіла ОСОБА_9 , потерпілий ОСОБА_10 та цивільний позивач ОСОБА_8 із заявою про відшкодування шкоди до МТС БУ не зверталися. Суду не надано доказів того, що позивачі, зверталися із заявою про відшкодування шкоди до МТС БУ, та про отримання ними будь-якого відшкодування. Суду не надано доказів наявності у відповідача ОСОБА_4 страхового полісу також.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.

Відповідно до ст.23.1 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Ст.24 Закону передбачено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

У зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності (ст.25 Закону).

Відповідно до ст. 26 Закону шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України.

Ст. 27.3. Закону встановлено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (ст. 27.4).

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Підпункт 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором абоЗаконом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року в справі №286/1643/18, провадження №61-11107св19.

Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав, особою яка її завдала, і така шкода може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, смертю близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц.

Зазначеним судовим рішенням Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована, визнавши, що наведений правовий висновок не відповідає змісту та сенсу чинного законодавства.

Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

За таких обставин, у разі, якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи, відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року, справа №640/12615/15-ц, провадження №61-31141св18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року, справа № 369/8675/16-ц, провадження № 61-25447св18; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року, справа №759/9261/15-ц, провадження №61-15093св18.

Отже, зобов`язаною особою внаслідок заподіяних позивачу у результаті дорожньо-транспортної пригоди збитків, є страховик відповідача.

Згідно зі ст.993 ЦК та ст.27 закону «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

У Постанові Верховного Суду від 4.12.2019 у справі №359/2309/17 зазначено, що системний аналіз п.32.7 ч.1ст.32 закону №1961-IV, ст.22, абз.3 п.3 ч.1 ст.988, стст.1166, 1187, 1194ЦК, пп.1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 - IV).

За таких обставин, у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог.

Звернення потерпілого до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач на момент скоєння ДТП не був застрахований, позивач повинен був вимагати кошти за майнову шкоду (у розмірі визначеному відповідно до законодавства) від МТСБУ. Відтак, враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час ДТП не була застрахована, саме МТСБУ повинно відповідати за завдану шкоду в межах ліміту відповідальності.

До позовних заяв не додано письмових доказів відмови страховика відповідача у виплаті страхового відшкодування.

Позивачами не надано доказів, що у МТСБУ не виникає обов`язок з виплати страхового відшкодування. Подача відзиву на цивільні позови такими доказами не можуть бути.

Визначення різниці між фактичним розміром шкоди та розміром страхового відшкодування, яка підлягає стягненню з винної особи, можливо лише після здійснення страховиком виплати страхового відшкодування.

Крім цього, що стосується вимоги ОСОБА_10 в частині відшкодування матеріальної шкоди з ОСОБА_4 , а саме суми втраченого заробітку внаслідок ДТП, суд зазначає, що статтею 1197 ЦК України передбачено, що розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Відповідно до частини третьої цієї статті якщо потерпілий на момент завдання йому шкоди не працював, його середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється, за його бажанням, виходячи з його заробітку до звільнення або звичайного розміру заробітної плати працівника його кваліфікації у цій місцевості.

Аналіз даних норм вказує на те, що позивач повинен довести факт каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності, а за її відсутності загальної працездатності.

Згідно роз`яснень наданих в Постанові Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», 12) розмір відшкодування шкоди, пов`язаної з втратою потерпілим заробітку (його частини) у зв`язку з ушкодженням здоров`я, встановлюється виходячи зі ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, який потерпілий мав до ушкодження здоров`я. Встановлення групи інвалідності потерпілих, причини і часу її виникнення провадиться в усіх випадках медико-соціальними експертними комісіями - МСЕК.

Доказів наявності висновку МСЕК стосовно ОСОБА_10 щодо втрати професійної (загальної) працездатності, її ступеню, строку тощо немає, доказів на підтвердження того, що позивачем вживалися всі заходи для одержання коштів по договору (контракту) на виконання послуг не має, не доведено, що неотримання цих доходів знаходяться у причинному зв`язку з відмовою роботодавця від його послуг.

У Постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)) вказано, що вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на потерпілу особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б нею отримані в разі належного виконання нею своїх обов`язків.

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу не є підставою для його стягнення.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 липня 2019 року в справі № 200/14946/16-ц.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, враховуючи, що позивачами не надано суду доказів, що у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування позивачам потерпілому ОСОБА_10 та цивільному позивачу ОСОБА_8 , чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Вимоги потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині відшкодування матеріальної шкоди з ОСОБА_4 , а саме витрати на лікування ОСОБА_9 у розмірі 41650,00 грн, а також вимоги потерпілого ОСОБА_10 відшкодування шкоди заподіяної його життю та здоров`ю у зв`язку з лікуванням у розмірі 62692 грн. 47 коп., з ОСОБА_4 суд вважає, з урахуванням визнання в цій частині позовних вимог ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

Так, цивільним позивачем ОСОБА_9 заявлено вимогу до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на лікування у сумі 41650,00 грн., та цивільним позивачем ОСОБА_10 заявлено вимогу до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на лікування у сумі 62692 грн. 47 коп..

В обґрунтування вказаних вимог вказували, що вони були госпіталізовані до лікарні. Їм були проведені хірургічні операції, перебували на стаціонарному лікуванні в медичних закладах.

Дослідивши надані позивачами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 письмові докази, суд встановив, що потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , знаходилися на стаціонарному лікуванні. Протягом лікування отримували медикаментозне лікування за власні кошти, на підтвердження чого позивачами надано ксерокопії фіскальних чеків.

Згідно статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Крім того, у своїх правових висновках Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Таким чином, суд вважає, що витрати потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на лікування підлягають відшкодуванню з ОСОБА_4 з урахуванням визнання позовних вимог в цій частинні останнім.

Крім того, у частині третій статті 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З урахуванням наведеного розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, судом враховуються стан здоров`я потерпілих від ДТП, ступінь тяжкості завданих тілесних ушкоджень, тяжкість вимушених змін у їх життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Так, позивачі в силу отриманих травм були позбавлені звичного для них побуту та умов життя. Їм також були спричинені моральні страждання, що виразились у негативних емоційних переживаннях, які виникають у кожної людини в стресовій ситуації.

Враховуючи вимоги розумності та справедливості, визнання частково позвоних вимог в цій частині ОСОБА_4 , виключно в розмірі моральної шкоди, суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди ОСОБА_9 у сумі 20000 грн. та ОСОБА_10 у сумі 20000 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Позов потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про відшкодування витрат на лікування та в частині стягнення з обвинуваченого на їх корить на відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково, оскільки обвинувачений такі позовні вимоги визнає (в частині відшкодування витрат на лікування повністю, в частині відшкодування моральної шкоди визнав частково виключно у меншому розмірі такого відшкодування), визнання позову у в цій частині не суперечить закону, оскільки очевидним є те, що потерпілим завдано моральної шкоди вчиненим злочином, зокрема діями обвинуваченого, вони лікувались, перенесли фізичні та моральні страждання, що кардинально змінило їх життя та відносини з оточуючим світом, а також розмір позовних вимог відповідає принципам розумності та справедливості.

Щодо вимоги ОСОБА_9 в частині відшкодування матеріальної шкоди з ОСОБА_4 , а саме суми втраченого заробітку внаслідок ДТП, суд зазначає наступне.

В обґрунтування вказаних вимог ОСОБА_9 посилається на наступне. Вона перебувала у трудових відносинах з Навчально-методологічним центром ЦЗ та БЖД Закарпатської області, не вказуючи посаду. Разом з тим, згідно довідки про середню заробітну плату видану ОСОБА_9 працювала на час скоєння ДТП ОСОБА_4 у вказаному закладі. Позивач вказує, що внаслідок скоєння ОСОБА_4 ДТП перебувала на лікарняному.

Вимогами ст. 1179 ЦК України передбачено визначення заробітку (доходу), втраченого внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка працювала за трудовим договором …

Суду потерпілою ОСОБА_9 надано довідку про середню заробітну плату з Навчально-методологічного центру ЦЗ та БЖД Закарпатської області, за період часу з січня по грудень місяць.

Суд звертає увагу на ту обставину, що визначення заробітку (доходу), втраченого внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, стосується особи яка працювала за трудовим договором.

Крім того, дані правовідносини врегульовані спеціальним законом, а саме Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

Згідно з ч. 2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, у даному випадку цивільному позивачу як застрахованій особі повинна виплачуватися допомога по тимчасовій втраті працездатності, яка компенсує втрату заробітної плати (доходу) за рахунок роботодавця (перші 5 днів) та Фонду соціального страхування України.

Отже, законні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_9 про стягнення розміру втраченого заробітку у сумі 13600 грн. відсутні, а тому в даній частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають.

Згідно ст.118 КПК України процесуальні витрати складаються з: витрат на правову допомогу; витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов`язані із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрати, пов`язані із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Питання щодо речових доказів вирішується в порядку ст. 100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 369-371, 373-376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

На підставі ст. 75 КК України - звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, з іспитовим строком на три роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речовий доказ: транспортний засіб марки автомобіля SKODA-Fabia р/н НОМЕР_5 , автомобіль марки «Renault» моделі «Sandero» реєстраційний номер НОМЕР_9 , автомобіль марки «Renault» моделі «Megane» реєстраційний номер Словацької Республіки НОМЕР_8 повернути власникам або уповноваженим особам.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 про відшкодування завданої злочином матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_4 у відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 55250,00 грн. та 20000 грн. моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування завданої злочином матеріальної та моральної шкоди, - задовольнити частково стягнути з ОСОБА_4 у відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 62692,47 грн. та 20000 грн. моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 про відшкодування матеріальних збитків завданих внаслідок вчинення злочину до ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави процесуальні витрати у справі, а саме 4071,85 грн., з яких: 550,25 грн. за виконання судової авто-технічної експертизи технічного стану транспортного засобу - автомобіля марки «Skoda» модель «Fabia» реєстраційний номер Словацької Республіки НОМЕР_5 (висновок експерта №10/270 від 09.12.16); 550,25 грн. за виконання судової авто-технічної експертизи технічного стану транспортного засобу - автомобіля марки «Renault» моделі «Sandero» реєстраційний номер НОМЕР_3 (висновок експерта №10/269 від 05.12,16); 550,25 грн. за виконання судової авто-технічної експертизи технічного стану транспортного засобу - автомобіля марки «Renault» моделі «Megane» реєстраційний номер Словацької Республіки НОМЕР_8 (висновок експерта №10/268 від 09.12.16); 550,25 грн. за виконання судової транспортно-трасологічної експертизи (висновок експерта № 10/271 від 12.12.16); 1100,50 грн. за виконання судової авто-технічної експертизи (висновок експерта № 10/316 від 10.01.17), 770,35 грн. за виконання судової авто-товарознавчої експертизи транспортного засобу - автомобіля марки «Renault» моделі «Sandero» реєстраційний номер НОМЕР_9 (висновок експерта №11/676 від 03.02.17.

Вирок може бути оскаржений, з підстав, передбачених статтею 394 КПК України до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копію вироку суду після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1