ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/1581/22 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15 - ч.1 ст.115 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Валківського районного суду Харківської області в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2022 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою освітою, в силу ст. 89 КК України не судимого, не працюючого, не одруженого, зареєстрований та мешкає: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Цим вироком встановлено, що 17.04.2021 приблизно о 13-30 год., ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_2 , де під час спільного вживання алкогольних напоїв зі своїми знайомими, між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 в ході словесної сварки виникли неприязні відносини.
В ході конфлікту, ОСОБА_7 , діючи умисно, протиправно, маючи умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, в ході сварки з ОСОБА_10 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, наніс тому один удар кухонним ножем, який тримав в правій руці, в область грудної клітини зліва, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини та живота, що бере свій початок з ушкодження, розташованого в проекції 7-8 міжреберних проміжків по біля-грудинній лінії зліва, із ушкодженням м`яких тканин грудної клітини за ходом ранового каналу, міжреберного м`язу та плеври, серцевої сорочки, правого шлуночка серця, лівого купола діафрагми та селезінки, що супроводжувалося лівобічним гемопневмотораксом (скупченням повітря та крові у лівій плевральній порожнині - до 2000 мл крові), гемоперикардом (крововиливом у серцеву сумку) та гемоперитонеумом (крововиливом у черевну порожнину - до 1500 мл), що по ступеню тяжкості належить до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння, а також втрату органу - селезінки.

На зазначений вирок суду першої інстанції прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та захисником ОСОБА_9 подані апеляційні скарги.

До початку апеляційного розгляду прокурор відмовився від своєї апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить змінити вирок Київського районного суду м. Харкова від 20.09.2022 року, змінивши правову кваліфікацію кримінального правопорушення і застосувавши статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення, а саме: змінити правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.1 ст.121 КК України на ст. 128 КК України, що є менш тяжким кримінальним правопорушенням, про що постановити новий вирок.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник зазначає про те, що висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні, не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки у обвинуваченого ОСОБА_7 не було умислу та мотиву спричинення потерпілому ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, яке останній отримав під час спільного падіння разом із обвинуваченим па підлогу. Крім того, апелянт зазначає, що як обвинувачений, так і потерпілий в день вчинення злочину були нетверезими та їх спільне падіння на підлогу відбулося внаслідок того, що потерпілий потягнув ззаду обвинуваченого за ліву руку, а останній тримав в це час кухонний ніж, яким нарізав ковбасу на кухні, та не зміг втриматися на ногах. Зазначені обставини, як зазначає захисник, підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також відомостями письмових доказів у справі. Крім того, апелянт вказує на те, що батько ОСОБА_7 - ОСОБА_14 допомагав ОСОБА_10 в лікуванні, придбанні ліків та реабілітації у медичних закладах, сплативши за це 14 000 грн., а також станом на 24.11.2021 року потерпілий ОСОБА_10 примирився із обвинуваченим ОСОБА_7 та уклав з ним мирову угоду від 24.11.2021 року, в якій сторони визначили суму матеріальної та моральної шкоди завданої потерпілому ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Колегія суддів, дослідивши матеріали провадження і доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 , встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочину та обґрунтовано прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, а саме умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння та яке призвело до втрати органу.
На підтвердження винуватості ОСОБА_7 та доведеності його вини у вчиненні злочину, встановленого під час судового розгляду, суд обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які були допитані безпосередньо під час судового розгляду за участю сторони захисту та обвинувачення.
Крім того, судом першої інстанції досліджено та оцінено відомості, що містяться у: протоколі огляду місця події від 17.04.2021 року з фототаблицею; довідці з КНП «ГКБСНМП ім.проф. А.І. Мещанінова» від 17.04.2021 року; довідці КНП «ГКБСНМП ім.проф А.І. Мещанінова» від 19.04.2021 року; постанові слідчого СВ ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області від 18.04.2021 року про визнання речовими доказами; протоколі проведення слідчого експерименту від 29.04.2021 року, зафіксованого на відео та з фото таблицею, за участі підозрюваного ОСОБА_7 ; даних з НКП «Центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» про події від 17.04.2021 року; висновку експерта №СЕ-19/121-21/8914-Д від 30.04.2021 року; висновку експерта №15-12/420-Ц/дм від 04.06.2021 року; висновку експерта №12-14/233-А/21 від 20.05.2021 року; медичній картці № 6747 стаціонарного хворого відділення політравми КИП «МКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова» ХМР; висновку експерта №СЕ-19/121-21/8915-Д від 05.05.2021 року; висновку експерта №14/1010-Дм/21 від 11.06.2021 року; висновку експерта №СЕ-19/121-21/9985-БД від 05.08.2021 року.
За таких обставин, в мотивувальній частині вироку суд навів переконливі докази вини ОСОБА_7 в спричиненні тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , тобто об`єктивні відомості та дав їм належну оцінку, з якою колегія суддів погоджується і наводити їх вдруге вважає недоцільним.
Більш того, в своїй апеляційній скарзі захисник не наводить будь-яких доводів та доказів про недопустимість вищезазначених письмових доказів, а тому, в силу вимог ст.404 КПК України, колегія суддів не перевіряє оскаржуване судове рішення в цій частині.
При цьому, колегія суддів бере до уваги те, що обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 121 КК України, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.
Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (стаття 128 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого статтею 121 КК України, за умови, якщо були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (частина перша статті 121 КК України) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (стаття 128 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.
Згідно роз`яснень, що містяться в пункті 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 № 2 «Про судову практику в справах проти життя та здоров`я особи»: у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст. 119 КК або ст. 128 КК.
Так, потерпілий ОСОБА_10 пояснив в суді першої інстанції, що з 16.04.2021 року по 17.04.2021 року вони випивали разом з ОСОБА_18 , ОСОБА_19 і ОСОБА_20 в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Кошель і ОСОБА_20 прийшли до них з ОСОБА_19 у гості. Випивали на кухні. 17.04.2021 року зранку купили ще спиртного і закуску - ковбасу, яку різав ножем Кошель біля столу. Він сидів на топчані біля столу. Що потім сталося, не пам`ятає, оскільки був дуже нетверезий. Пам`ятає тільки, що перейшов вже травмований до спальні з кухні і ліг там. Прокинувся в лікарні і лікар сказав, що йому зробили операцію, видалили селезінку, оскільки в нього був удар ножем в живіт. Відносини у нього з Кошелем нормальні, однак коли вони випивали, то могли і посваритися з будь-якого приводу. Інколи йому ОСОБА_18 і погрожував, однак це все було по п`яні. Зараз він претензій до Кошеля не має, його родичі допомагали у лікарні і ліками, і грошима.
Свідок ОСОБА_12 надала в суді першої інстанції показання про те, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 разом з сожителем ОСОБА_21 . 16.04.2021 року зустріла ОСОБА_22 разом з ОСОБА_23 та запросила їх до себе випити. Кошель і ОСОБА_20 залишилися у них ночувати, і 17.04.2021 вони продовжили пити. При ній конфліктів у ОСОБА_21 з Кошелем не було, про що розмовляли не пам`ятає. Близько 13-00 год. вона пішла виносити сміття, на кухні залишилися ОСОБА_21 , який сидів біля столу, Кошель, який стояв біля столу та різав ковбасу її кухонним ножем, і ОСОБА_20 , яка сиділа на кухні, і ОСОБА_18 з ОСОБА_24 вже збиралися уходити. Коли вона повернулася десь через 15-20 хвилин, то побачила, що ОСОБА_21 лежить в спальні і в нього отвір у животі, на кухні нікого не було. Вона одразу викликала швидку допомогу і його забрали у лікарню.
Свідок ОСОБА_13 пояснила під час судового розгляду в суді першої інстанції, що вона є цивільною дружиною ОСОБА_25 . 16.04.2021 року вони разом з ОСОБА_26 пішли випивати до ОСОБА_27 , де був і ОСОБА_21 . Там же вони і заночували і 17.04.2021 продовжували пити. Десь близько 13-00 години 17.04.2021 року вона говорила ОСОБА_26 , що треба йти додому, однак той сказав, що ще 50 грм. Вип`є з ОСОБА_21 і підуть. Боровик сидів біля столу, Кошель стоячи різав ковбасу кухонним ножем, який тримав в правій руці, та який потім залишився на кухні. Боровик хотів піднятися і чіплявся за Кошеля за ліву руку, однак вони впали разом. Кошель ОСОБА_26 піднявся сам, поклав ніж на стіл, підняв ОСОБА_21 , посадив того у крісло і вони пішли додому, оскільки вже напилися до того, що стали падати. Коли уходили, не бачили у потерпілого крові на ньому, ОСОБА_21 тільки щось мичав. Потім сиділи біля її будинку недалеко і бачили, що приїхала швидка допомога, ОСОБА_26 пішов дізнатися, що сталося і його повезли у відділ поліції. Підчас того, як вони 16.04.-17.04 випивали, то сварок не було, чому її показання відрізняються від тих. що вона говорила на слідстві, пояснити не може.
Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснила, що ОСОБА_7 знає як сусіда, і також знає ОСОБА_19 . Знає, що багато разів в квартирі АДРЕСА_4 , де проживає ОСОБА_19 були сварки, п`янки. У квітні 2021 року бачила ОСОБА_18 випивши, він сидів біля будинку АДРЕСА_3 .
Свідок ОСОБА_16 надала в суді першої інстанції показання про те, що знає і ОСОБА_21 , і ОСОБА_18 . Із-за ОСОБА_21 вона відбувала покарання в колонії, оскільки він до неї чіплявся і вона його вдарила ножем. ОСОБА_28 про ОСОБА_18 нічого не може сказати, а ОСОБА_21 є буйним коли вип`є.
Свідок ОСОБА_29 , який є батьком обвинуваченого, в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснила, що син працював на будівництві, коли пив, то був нормальним, як звичайна людина, поважний і діти його люблять. В той день, 17.04.2021 року він одразу, коли дізнався що сталося, прийшов на квартиру АДРЕСА_4 , де проживає ОСОБА_19 . Боровик лежав на дивані і в нього на футболці був малий отвір, і співмешканка ОСОБА_19 сказала, що його син ОСОБА_22 вдарив ОСОБА_21 ножем в ході сварки, коли вони випивали.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про критичну оцінку показань свідка ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_30 про те, що між останнім та потерпілим ОСОБА_10 не було конфлікту, а отже і мотиву та умислу на спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, до подій, які передували до вчиненого злочину, оскільки потерпілий надав показання під час свого безпосереднього допиту в суді першої інстанції про те, що у них з обвинуваченим раніше виникали конфлікти з будь-якого приводу, коли вони випивали, а інколи ОСОБА_18 навіть і погрожував йому у стані алкогольних сп`яніння. Потерпілий ОСОБА_10 також в судовому засіданні під час свого допиту в суді першої інстанції не заперечував фактичні обставини викладені в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_30 (судове засідання від 24.11.2021 року акр.211-212 т.1).
При цьому належить врахувати, що свідок ОСОБА_13 , яка є співмешканкою обвинуваченого ОСОБА_30 , в ході судового розгляду в суді першої інстанції (судове засідання від 29.09.2021 року арк.81-83 т.1) не змогла пояснити, чому саме вона змінила свої показання, надані нею під досудового розслідування.
Більш того, згідно відомостей протоколу слідчого експерименту від 29.04.2021 року, ОСОБА_7 в присутності захисника пояснив, що 17.04.2021 під час розпиття спиртних напоїв в них з Боровиком були словесні конфлікти, оскільки той його тягнув, був агресивний, чіплявся до нього, висловлював образи в його бік, а він говорив йому сісти та нічого не говорити. В якійсь момент ОСОБА_21 піднявся, коли він різав ковбасу ножем, ніж був в його правій руці, і став чіплятись знов до нього, та хватати його, і тоді він розвернувся до Боровика, тримаючи ніж в правій руці, і завдав поранення Боровику в область лівого підребер`я, ніж попав в живіт потерпілого від його удару, потім вони покачнулися, однак встояли. Боровик потім сів знову, а він поклав ніж на стіл та пішов покурити. На вулиці зустрів знайому, якій також скаржився, що ОСОБА_21 до нього чіпляється. Повернувшись до квартири, побачив, що ОСОБА_21 лежить на ліжку, біля нього сидить ОСОБА_19 і задравши футболку, показала, що у Боровика пляма крові під ребром і дірка. Заболотна викликала швидку, а він пішов покурити на вулицю, де і залишався, поки не приїхала поліція (арк. 118-130 т.1).
Захисником та обвинуваченим не надано жодного доказу про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, в тому числі ст.ст. 104, 240 КПК України, при проведенні слідчого експерименту чи під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, які б тягнули за собою визнання недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 29.04.2021 року та відеозапис до нього.
В ході огляду місця події від 17.04.2021 року була оглянута квартира АДРЕСА_4 та було зафіксовано розташування кімнат, меблі, в тому числі на кухні, на кухні було виявлено бутилі з горілкою, зафіксовано та вилучено ніж кухонний з нашаруванням бурого кольору, який лежав на столі в кухні, відкопійовані сліди рук. (арк 85-93,95-99 т.1).
Відповідно до висновку експерта №15-12/420-Ц/дм від 04.06.2021 року, згідно якого при проведені судово-медичної експертизи кухонного ножу, вилученого під час огляду місця події в кв. АДРЕСА_4 , на клинку знайдені сліди крові людини, в якій виявлен антиген А. Таким чином, сліди крові могли походити від людини з групою крові А(ІІ)з ізогемаглютиніном анти-В, в тому числі і від потерпілого ОСОБА_10 (арк 163-168 т.1).
Згідно висновку експерта №12-14/233-А/21 від 20.05.2021 року, у ОСОБА_10 має місце проникаюче поранення грудної клітини та живота, що бере свій початок з ушкодження, розташованого в проекції 7-8 міжреберних проміжків по біля-грудинної лінії зліва, із ушкодженням м`яких тканин грудної клітини за ходом ранового каналу, міжреберного м`язу та плеври, серцевої сорочки, правого шлуночка серця, лівого купола діафрагми та селезінки, що супроводжувалося лівобічним гемопневмотораксом (скупченням повітря та крові у лівій плевральній порожнині - до 2000 мл крові), гемоперикардом (крововиливом у серцеву сумку) та гемоперитонеумом (крововиливом у черевну порожнину-до 1500 мл). За механізмом: вищевказане тілесне ушкодження утворилося від одноразової травматичної дії колюче-ріжучого предмета, можливо клинка ножа, індивідуальні особливості якого в ушкодженнях не відобразилися, тому, судити про конкретне знаряддя травми не є можливим При цьому, характер ушкодження не виключає можливості його утворення 17.04.2021 року. На момент госпіталізації у лікувальний заклад у ОСОБА_10 виявлений етиловий спирт у кількості 2,748%, що згідно з методичними рекомендаціями «судова-медична діагностика смертельних отруєнь етиловим алкоголем» може відповідати вмісту його до сильного алкогольного сп`яніння
Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами сторони захисту про те, висновок експерта №12-14/233-А/21 від 20.05.2021 року підтверджує невинуватість ОСОБА_30 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, оскільки в цьому висновку зазначено, що : «…Механізм утворення колото-різаного поранення, що має місце у ОСОБА_10 в цілому не суперечить об`єктивним судово-медичним даним відповідного способу та строку їх утворення на який вказує підозрюваний ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту в частині локалізації та кількості травматичних впливів…»
Колегія суддів також бере до уваги дані про особу обвинуваченого, який хоча, в силу ст.89 КК України, судимостей не має, але раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності: вироком Московського районного суду м.Харкова від 11.03.1999 року за ч.3 ст.206, ч.1 ст.101 КК України; вироком Жовтневого районного суду м.Харкова від 08.02.2000 року за ч.2 ст.141, ст.43 КК України; вироком Жовтневого районного суду м.Харкова від 08.02.2000 року за ч.2 ст.296 КК України; вироком Жовтневого районного суду м.Харкова від 20.11.2015 року за ч.2 ст.185, ч.3 ст.186 КК України (акр.101-102 т.1).
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №252 (арк. 135-137 т.1), як вбачається з її дослідницької частини, виявлені при цьому амбулаторному обстеженні у підкеспертного особливості зі стійкою позицією зневаги існуючих норм і правил, з нездатністю отримувати користь з досвіду раніше пережитих покарань при емоційній нестійкості особистості, що не супроводжуються психічною симптоматикою, зниженням інтелекту та не позбавляє його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Отже, з встановлених судом першої інстанцій обставин справи вбачається, що в ході конфлікту, ОСОБА_7 , діючи умисно, протиправно, маючи умисел, направлений на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, в ході сварки з ОСОБА_10 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, наніс тому один удар кухонним ножем, який тримав в правій руці, в область грудної клітини зліва, чим заподіяв останньому тяжке тілесні ушкодження.
За встановлених судом фактичних обставин дії ОСОБА_7 носили активний характер та останній раптово діяв щодо потерпілого.
Наведені обставини в сукупності з відомостями про відносини між обвинуваченим та потерпілим, що передували до вчиненого злочину, даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що ОСОБА_7 в ході конфлікту з ОСОБА_10 умисно наніс останньому один удар кухонним ножем, який тримав в правій руці, в область грудної клітини зліва. При цьому тяжкість цих наслідків у його свідомості не була конкретизована, тобто ОСОБА_7 діяв з невизначеним і непрямим умислом. У такому випадку є всі підстави констатувати наявність непрямого умислу в діях ОСОБА_7 щодо спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження за якого особа хоча не бажає спричинити, але свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, однак при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкості цієї шкоди. У таких випадках, особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, тобто умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.
Зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ст.121 КК України, що виключають можливість кваліфікації цього діяння за ознаками необережного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження за ст.128 КК України.
За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції навів в оскаржуваному вироку ті докази, в тому числі показання свідків, які вважав необхідним та достатнім для підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_30 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.
Таким чином, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_30 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
З огляду на викладене, захисником не наведено в його апеляційній скарзі переконливих доводів, які могли свідчити про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку, тобто недотримання судом вимог ст.ст.370, 374 КПК України при ухваленні судового рішення. Цих доказів не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.
Отже, версія та доводи захисника ОСОБА_9 щодо незгоди з оскаржуваним вироком, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини ОСОБА_30 у злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги захисника.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного вироку, не вбачається.
За таких обставин, оскаржуване судове рішення є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки відповідає вимогам ст.370 КПК України.
Керуючись ст.ст.405, 407 ч.1 п.1, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Київського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_25 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді