Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/667/23
Провадження №: 1-кс/332/39/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2023 р. м. Запоріжжя

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Заводського районного суду м. Запоріжжя скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність начальника слідчого відділу Заводського ВП Дніпровского ВП ГУНП в Запорізькій області, яка полягає у невнесені відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань..

ВСТАНОВИВ:

09.02.2023 року у провадження слідчого судді Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла скарга на бездіяльність начальника слідчого відділу Заводського ВП Дніпровского ВП ГУНП в Запорізькій області, яка полягає у невнесені відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

В обґрунтування скарги зазначено про те, що 03.02.2023 року за вих. № 20230202 від 02.02.2023 року ОСОБА_3 подано до Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області заяву про вчинене кримінальне правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 2 ст. 189 КК України, яка полягає у тому, що протягом 2020-2023 років на особистий номер ОСОБА_3 декілька разів надходили дзвінки від невідомих осіб , котрі представлялись Запоріжгаз ЗБУД з вимаганням погашення безпідставного боргу і повідомленням про внесення його персональних даних до «Реєстру відключення» та погрозами про відключення від послуги життєзабезпечення. Записи викладені на каналі «Ютуб», з назвою ОСОБА_4 . Вважаючи бездіяльність начальника Заводського ВП Дніпровского ВП ГУНП в Запорізькій області та начальника слідчого відділу Заводського ВП Дніпровского ВП ГУНП в Запорізькій області, яка полягає у невнесені відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань неправомірною, скаржник просить зобов`язати начальника слідчого відділення Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області внести відомості за заявою ОСОБА_3 від 03.02.2023 року про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР за попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 2 ст. 189 КК України .

У судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, через скриньку для документів, яка знаходиться в приміщенні суду надав заяву про розгляд справи без його участі.

Слідчий та прокурор у судове засідання не з`явилися.

Перевіривши матеріали справи, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

Слідчим суддею встановлено, що 03.02.2023 року за вих. № 20230202 від 02.02.2023 року ОСОБА_3 подано до Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області заяву про вчинене кримінальне правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 2 ст. 189 КК України, що полягає у тому, що протягом 2020-2023 років на особистий номер ОСОБА_3 декілька разів надходили дзвінки від невідомих осіб , котрі представлялись Запоріжгаз ЗБУД з вимаганням погашення безпідставного боргу і повідомленням про внесення його персональних даних до «Реєстру відключення» та погрозами про відключення від послуги життєзабезпечення. Записи викладені на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », з назвою ОСОБА_4 . Проте, відомості викладені у заяві ОСОБА_3 не внесено Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Диспозицією ч. 2 ст. 189 КК України передбачена кримінальна відповідальність за вимагання, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або службовою особою з використанням свого службового становища, або з погрозою вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, або з пошкодженням чи знищенням майна, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому.

Основним безпосереднім об`єктом вимагання є право власності, а його додатковими обов`язковими об`єктами виступають психічна та фізична недоторканість особи, й особиста свобода, здоров`я. Додатковими факультативними об`єктами злочину можуть бути честь, гідність, право на таємницю приватного життя та інші права громадян.

Предметом злочину може бути як майно, так і право на нього, а також будь-які дії майнового характеру. Особливістю предмета вимагання є те, що ним може бути не тільки майно, яке на момент посягання знаходиться у потерпілого, а й майно, яке перебуває в цей момент у фактичному володінні винного (одержане ним у борг, на зберігання, для ремонту тощо). Володіючи певною річчю, вимагач може зажадати від її власника не пред`являти претензій до її повернення. Відтак майно як предмет вимагання відрізняється від предмета інших посягань на власність. Неможливо, наприклад, шляхом грабежу або в результаті розбою заволодіти чужим майном, якщо воно на момент посягання вже знаходиться у винного. Предметом вимагання може бути також майно, якого немає у потерпілого в момент вимоги про його передачу і надходження якого до нього лише передбачається.

Об`єктивна сторона вимагання характеризується двома взаємопов`язаними діями , а саме: пред`явлення майнової вимоги та погрозою застосування насильства , знищення або пошкодження майна, заподіяння іншої шкоди.

Вимога як ознака вимагання означає викладену в рішучій формі пропозицію винного до потерпілого (власника, особи, у віданні чи під охороною яких перебуває майно) про передачу майна, права на майно або вчинення останнім інших дій майнового характеру. Пред`явлена суб`єктом майнова вимога утворює ознаку об`єктивної сторони цього злочину тільки за умови, що вона є завідомо протиправною. При вимаганні винна особа прагне заволодіти не належним їй майном чи правом на таке майно або бажає вчинення на її користь дій майнового характеру. Вимога задовольнити законні майнові претензії не утворює складу вимагання, як не утворює його вимога вчинити інші, крім передбачених у ст. 189, дії.

Коментованим КК України ст. 189 КК України визначено: якщо ж винна особа, застосовуючи відповідні погрози, не керується умислом на заволодіння чужим майном, а має на меті примусити потерпілого припинити займатися господарською діяльністю чи обмежити її або укласти яку-небудь угоду чи не виконувати укладену угоду, виконання якої може заподіяти матеріальної шкоди або обмежити законні права (інтереси) того, хто займається господарською діяльністю, вчинене слід розглядати як протидію законній господарській діяльності і кваліфікувати за відповідною частиною ст.206.

Застосування погроз без такого умислу з метою примусити потерпілого до виконання чи невиконання цивільно-правового зобов`язання слід кваліфікувати за відповідною частиною ст. 355. Але відповідальність за цією статтею може наставати лише тоді, коли особа примушується до виконання (невиконання) існуючого зобов`язання, що виникло з підстав, передбачених чинним законодавством. Предметом такого зобов`язання можуть бути гроші, майно, послуги, результати творчості тощо. Вимога виконати (не виконувати) зобов`язання, що виникло з підстав, не передбачених чинним законодавством, або неіснуючого зобов`язання, або зобов`язання з невизначеним предметом, а так само використання факту існуючого зобов`язання для заволодіння майном, правом на майно або для вчинення дій майнового характеру, які ним не передбачені, кваліфікується як вимагання.

Стаття 189 КК України називає чотири види погроз; 1) погроза насильством; 2) погроза обмеження прав, свобод або законних інтересів; 3) погроза знищенням чи пошкодженням майна; 4) погроза розголошенння відомостей, які потерпілий чи його близькі бажають зберегти в таємниці.

Погроза насильством, при вимаганні полягає у погрозі негайно або в майбутньому застосувати насильство до потерпілого або близьких його родичів.

Вимагач може погрожувати застосуванням будь-якого насильства; нанесенням побоїв, мордуванням, заподіянням тілесних ушкоджень, позбавленням життя, зґвалтуванням особи жіночої або чоловічої статі, насильницьким задоволенням статевої пристрасті неприродним способом, позбавленням волі, іншими насильницькими діями. Встановлення, яким саме насильством погрожував вимагач, є обов`язковим у кожному випадку висловлення такої погрози, оскільки від характеру насильства, яке є змістом погрози, залежить правильна кваліфікація дій винних. Якщо винна особа погрожувала потерпілому позбавленням життя або заподіянням тяжкого тілесного ушкодження, її дії за відсутності інших кваліфікуючих ознак належить кваліфікувати за ч. 2 ст. 189.

Відповідно до закону погроза знищити чи пошкодити майно має місце тоді, коли вона стосується: а) майна, яке належить потерпілому або його близьким родичам за правом власності; б) майна, що перебуває У їхньому віданні чи під охороною. Погрозу пошкодження чи знищення майна у складі вимагання можна визначити як залякування потерпілого приведенням у повну чи часткову непридатність майна, у збереженні якого він зацікавлений. Спосіб, яким винний погрожує привести таке майно у непридатність, характер, кількість, розмір майна у грошовому вимірі тощо значення для правової оцінки дій вимагача не мають. Фактичне знищення чи пошкодження майна потребують кваліфікації за ч. ч. 2, 3 чи 4 ст. 189 або іншими відповідними статтями Особливої частини КК.

Вимоги до змісту заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, що підлягає внесенню до ЄРДР, передбачені у ч. 5 ст. 214 КПК України та конкретизовані у пункті 1 Розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора №298 від 30.06.2020, у відповідності до яких, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Положення частин 4, 5 ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння , яке містить склад злочину, і саме тому наявність фактичних даних, які вказують на ознаки складу злочину є невід"ємною складовою заяви чи повідомлення про вчинення кримінального правопорушення.

Аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Це є гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

За змістом заяви ОСОБА_3 поданої до Заводського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області про вчинене кримінальне правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 2 ст. 189 КК України встановлено, що у телефонному режимі представник ТОВ «Запоріжгаз збут» вимагав від ОСОБА_3 погашення боргу, а у разі несплати заборгованості попередив про відключення від природного газу.

Тобто, між фізичною та юридичною особами виникли цивільні відносини (спори), які вирішуються в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи той факт, що заява ОСОБА_3 від 03.02.2023 року не містить жодних фактів, які б вказували на вчинення кримінальних протиправних дій, а містить лише думку та твердження заявника про вчинення кримінального правопорушення, така заява не може вважатись заявою про вчинення кримінального правопорушення, а тому відсутні підстави для внесення відомостей із цієї заяви до ЄРДР.

Відповідно до ч. 3 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 214, 303, 307 КПК України, слідчий суддя-

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність начальника слідчого відділу Заводського ВП Дніпровского ВП ГУНП в Запорізькій області, яка полягає у невнесені відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1