ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/170/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст. 385 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002043 від 20 січня 2018 р., за апеляційною скаргою прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 квітня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Уродженку с. Ванжурів Лановецького району Тернопільської області, громадянку України, жительку АДРЕСА_1 , не судиму

визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.385 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу вказаного кримінального правопорушення.
Згідно вироку суду ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.385 КК України, за наступних обставин:
Під час здійснення процесуальної дії у межах розслідування кримінального провадження № № 000177 від 20 січня 2018 р., а саме допиту ОСОБА_8 як свідка 12 липня 2018 року в останньої виник злочинний умисел, спрямований на відмову від давання показань за відсутності поважних причин, які б перешкоджали виконанню цього обов`язку.
Так, слідчим слідчого відділу Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_11 для всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження №000177 від 20 січня 2018 року виникла потреба в здійсненні допиту ОСОБА_8 як свідка, яку і було запрошено на допит до слідчого відділу Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області.
ОСОБА_8 прибула на вказану процесуальну дію 12 липня 2018 року і була допитана в період з 14:30 по 15:03 год. слідчим слідчого відділу Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_11 у службовому кабінеті № 68, що за адресою: бульвар Тараса Шевченка, 10 м. Тернопіль, в процесі якого складений протокол допиту свідка з аудіо-відеофіксацією на камеру.
Перед початком слідчої дії свідкові ОСОБА_8 слідчим слідчого відділу Тернопільського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_11 були роз`яснені права та обов`язки свідка, а також попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та за давання завідомо неправдивих показань за ст. ст. 384, 385 КК України, а також роз`яснено, що її викликано для давання показань у кримінальному провадженні за №000177 від 20 січня 2018 року по факту порушення встановленого порядку відпуску наркотичних засобів провізором аптеки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , - ОСОБА_12 , яке полягало у відпуску комбінованого нарковмісного рецептурного лікарського засобу кодтерпіну - ІС за відсутності у покупця відповідного рецепту на купівлю.
Свідку ОСОБА_8 роз`яснено ст. 63 Конституції України, яка передбачає, що особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом, а саме п. 1 ч. 1 ст. 3 Кримінального процесуального кодексу, якою визначено поняття близьких родичів.
До них відносяться: чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач особи, опікун, чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.
Після ознайомлення із статтями Кримінального кодексу України, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на відмову від давання показань без поважних причин, 12 липня 2018 року ОСОБА_8 категорично відмовилась від давання показань з приводу трудової діяльності ОСОБА_12 на посаді провізора аптеки АДРЕСА_3 , а також її функціональних обов`язків, тим самим не виконала свій обов`язок дати правдиві показання про відомі їй обставини, хоча не мала будь-яких поважних причин для відмови, про що у протоколі допиту свідка від 12 липня 2018 року зроблені відповідні записи, а саме «відмовляється давати відповіді на вказані запитання».
Таким чином, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 385 КК України, - відмова свідка від давання показань під час провадження досудового слідства.
Виправдовуючи обвинувачену ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, суд виходив з того, що ОСОБА_8 скористалась імунітетом свідка від самовикриття, закріпленим як в національному, так і міжнародному законодавстві, що свідчить про відсутність складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.385 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні вважає, що зазначений вирок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що органом досудового розслідування проводилось досудове розслідування кримінального провадження № 0000177 від 20.01.2018 року за ст.320 КК України, розпочатого за фактом незаконного відпуску наркотичних засобів працівницею аптеки ОСОБА_12 , яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , у якій здійснює підприємницьку діяльність фізична особа підприємець ОСОБА_8 .
Необхідність допиту ОСОБА_8 у межах вказаного кримінального провадження полягала в тому, що відповідальність за ст.320 КК України настає тільки у випадку вчинення такого правопорушення спеціальним суб`єктом і враховуючи те, що ОСОБА_8 здійснювала підприємницьку діяльність та укладала трудовий договір із ОСОБА_12 , тому їй були відомі відомості з приводу трудової діяльності ОСОБА_12 ..
Зазначає, що під час допиту ОСОБА_8 12.07.2018 року в межах кримінального провадження № 0000177, слідчим було роз`яснено, що її викликано для дачі показань з приводу факту порушення встановленого порядку відпуску наркотичних засобів провізором аптеки ОСОБА_12 .
Апелянт звертає увагу, що не маючи на те законних підстав, ОСОБА_8 категорично відмовилась відповідати на будь-які питання, незважаючи на те, що слідчим ще не було їх поставлено і це підтверджує її умисел на відмову від дачі показань.
На думку апелянта, отримані відомості під час допиту свідка ОСОБА_8 . З приводу трудової діяльності ОСОБА_12 не могли спричинити негативних наслідків для неї як фізичної особи підприємця, оскільки запитання поставлені слідчим були спрямовані на отримання відомостей щодо трудової діяльності ОСОБА_12 , а не для отримання відомостей щодо господарської діяльності фізичної особи підприємця ОСОБА_8 .
Вважає, що суд безпідставно прийшов до переконання, що свідок ОСОБА_8 користувалася правом на імунітет свідка, так як її дії були спрямовані на те, щоб найманий працівник ОСОБА_12 уникнула кримінальної відповідальності.
Стверджує, що судом неправильно надано оцінку доводам, що відомості якими володіла ОСОБА_8 з приводу трудової діяльності, сторона досудового розслідування могла отримати відповідно до глави 15 КПК України, оскільки вказана підстава не позбавляє обов`язку свідка надавати пояснення з приводу обставин, які йому відомі.
Вважає, що місцевим судом безпідставно визнано недопустимими доказами документи за підписом т.в.о. слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_13 , в тому числі і повідомлення про підозру від 02 липня 2020 року.
Заперечуючи такі висновки місцевого суду, звертає увагу на те, що ОСОБА_13 відповідно до наказу № 54 о/с від 03.03.2020 року призначено на посаду тимчасово виконуючим обов`язки слідчого слідчого відділу Тернопільського ВП ГУНП в області у зв`язку з проведенням відносно нього спеціальної перевірки згідно вимог Постанови КМ України від 25.03.2015 року. При цьому, на нього були покладені обов`язки, передбачені ст.40 КПК України, що давало йому підставу проводити усі необхідні слідчі дії фактично в статусі слідчого.
Просить скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.04.2021 року відносно ОСОБА_8 та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винною за ч.1 ст.385 КК України і призначити їй покарання у виді штрафу розміром 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) грн.
Одночасно, ставить питання про проведення судового слідства та повторне дослідження доказів по справі.
Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просить скасувати вирок Тернопільського місьрайонного суду Тернопільської області від 26.04.2021 року відносно ОСОБА_8 та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винною за ч.1 ст.385 КК України і призначити їй покарання вид та розмір якого зазначені в апеляційній скарзі і у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності, звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання; обвинувачену ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_9 , які вирок суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим і тому просять залишити його без зміни, відмовивши в задоволенні апеляційної скарги прокурора; частково провівши судове слідство в порядку ст.403 КПК України; перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК, якщо у кримінальному провадженні не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.
В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.
З матеріалів провадження вбачається, що місцевий суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення.
При цьому, суд дотримався приписів, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.
Відповідно до положень ст. 92 КПК у кримінальному провадженні обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Ретельно перевіривши надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.354 КК України, суд першої інстанції у вироку навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав їм у відповідності з вимогами ст. 94 КПК належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Дійшовши висновку, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення у відмові свідка від давання показань під час провадження досудового слідства, не знайшло підтвердження, суд навів мотиви, за яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, зазначив, на яких підставах визнав окремі докази недопустимими, і обґрунтовано дійшов висновку про невинуватість обвинуваченої, вказавши у мотивувальній частині вироку підстави виправдання.
За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, а також з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів, місцевий суд дійшов правильного висновку про відсутність в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 385 КК України і виправдав її.
Так, за змістом ч.1 ст.385 КК України передбачено кримінальну відповідальність за відмову свідка від давання показань або відмову експерта чи перекладача без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків у суді, Вищій раді правосуддя, конституційному суді України або під час провадження досудового розслідування, здійснення виконавчого провадження, розслідування тимчасовою слідчою комісією Верховної ради України.
Водночас, ч.2 ст.385 КК України закріплено імунітет свідка, який полягає в тому, що не підлягає кримінальній відповідальності особа за відмову давати показання під час провадження дізнання, досудового слідства або в суді щодо себе, а також членів її сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.
Імунітет свідка це звільнення у передбачених законом випадках особи, яка підлягає допиту як свідок, від обов`язку давати показання у кримінальній, цивільній, адміністративній чи іншій справах.
Таке право особи закріплено у статті 63 Конституції України, відповідно до якої особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.
Виключення відповідальності за відмову давати свідчення щодо себе, закріплене у ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Це важлива гарантія дотримання положення про презумпцію невинуватості особи, що покладає тягар доведення вини особи виключно на сторону обвинувачення. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Право не свідчити проти себе у широкому сенсі слід розуміти як право будь-якої особи відмовитися від давання будь-яких свідчень, які можуть прямо чи опосередковано стати підставою для підозри або обвинувачення особи у вчиненні правопорушення, так само як і право не бути притягненим до відповідальності за відмову від надання таких свідчень або відмову в добровільному порядку надати будь-які докази на підтвердження власної винуватості.
Як встановлено з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 була зареєстрована як фізична особа підприємець з видом діяльності - провадження фармацевтичної діяльності.
Її діяльність регулювалася Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року № 929 Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів).
15.12.2011 року між ОСОБА_8 , як особою, яка використовує найману працю та працівником ОСОБА_12 було укладено трудовий договір № 6, зареєстрований у державному центрі зайнятості, відповідно до якого ОСОБА_12 прийнято на роботу на посаду менеджера з постачання в аптечному пункті за адресою АДРЕСА_2 .
Вказаний трудовий договір, який був предметом дослідження апеляційного суду в порядку ст. 403 КПК України, засвідчує, що вся діяльність ОСОБА_12 на займаній нею посаді, безпосередньо стосується свого роботодавця ОСОБА_8 , оскільки є складовою її підприємницької діяльності.
20.01.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000177 внесено відомості про кримінальне правопорушення, яке розпочато за ст.320 КК України за фактом порушення відпуску наркотичних засобів ОСОБА_12 з аптеки за адресою АДРЕСА_2 .
З реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000177 від 20.01.2018 року, який досліджувався судом апеляційної інстанції, встановлено, що ОСОБА_8 двічі, а саме - 22.03.2022 року та 24.03.2022 року допитувалась як свідок у вказаному кримінальному провадженні.
12.07.2022 року ОСОБА_8 в черговий раз прибула за викликом до слідчого для допиту в якості свідка у кримінальному провадженні № 0000177 від 20.01.2018 року, проте відмовилась давати показання.
Допитана судом першої та апеляційної інстанцій, обвинувачена ОСОБА_8 пояснила, що відмовляючись надавати показання, вона скористалася положеннями ст.63 КК України, оскільки намагалася уникнути негативних наслідків для себе, так як дії, інкриміновані органом досудового розслідування ОСОБА_12 , безпосередньо стосуються її підприємницької діяльності і в подальшому це може мати для неї певні проблеми, зокрема, при отриманні відповідної ліцензії щодо відпуску лікарських засобів.
З дослідженого судом апеляційної інстанції протоколу допиту свідка ОСОБА_8 від 12.07.2022 року слідує, що питання, на які вона відмовилась відповідати, стосувалися трудової діяльності на займаній посаді ОСОБА_12 (т.1 а. п.51-55)
З огляду на те, що обвинувачена у кримінальному провадженні № 0000177 від 20.01.2018 року ОСОБА_12 є найманим працівником фізичної особи підприємця ОСОБА_8 , яка займається провадженням фармацевтичної діяльності і, при цьому ОСОБА_12 , інкриміновані дії, пов`язані з порушенням встановлених правил обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, колегія суддів погоджується з доводами сторони захисту, що характер цих питань стосувався і безпосередньо діяльності ОСОБА_8 і тому це надавало їй право скористатись імунітетом від самовикриття, закріпленого у ст.63 Конституції України.
При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до положень Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів, затверджених Постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року № 929, ОСОБА_8 як фізична особа підприємець з видом діяльності - провадження фармацевтичної діяльності повністю відповідала за роботу аптеки, за виявлені порушення в якій менеджеру з постачання ОСОБА_12 повідомлено про підозру за ст.320 КК України.
Окрім того, на переконання колегії суддів, позицію сторони захисту щодо наявності у обвинуваченої ОСОБА_8 права скористатися імунітетом свідка, підтверджує досліджений апеляційним судом лист Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Тернопільській області, направлений у відповідь на адвокатський запит адвоката ОСОБА_9 , згідно з яким у разі підтвердження фактів протиправної реалізації лікарських засобів менеджером з постачання є порушенням Ліцензійних умов, що призводить до зупинення дії ліцензії повністю або частково згідно Закону України Про ліцензування видів господарської діяльності.
Оскільки менеджеру з постачання ОСОБА_12 у кримінальному провадженні № 0000177 інкриміновано саме такі дії (протиправна реалізація лікарських засобів), тому допит ОСОБА_8 в цьому кримінальному провадженні, на думку колегії суддів, стосувався безпосередньо її діяльності і це давало їй право як свідку відмовитись давати показання.
Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи сторони захисту, що питання у протоколі допиту від 12.07.2018 року до свідка ОСОБА_8 чи працювала у неї як найманий працівник ОСОБА_12 .?; чи працювала ОСОБА_12 у аптеці АДРЕСА_3 , у якій вона ( ОСОБА_8 ) здійснювала господарську діяльність?; що входило у функціональні обов`язки ОСОБА_12 , коли вона працювала у неї як найманий працівник?, чи займалась ОСОБА_12 відпуском лікарських препаратів із аптеки по АДРЕСА_2 фактично стосувалися підприємницької діяльності ОСОБА_8 , тобто її особисто.
Окрім того, слушними є твердження адвоката, що відмова ОСОБА_8 давати показання у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_12 жодним чином не перешкоджала даному кримінальному провадженню, оскільки у сторони обвинувачення не було перешкод отримати інформацію, питання про яку зазначені у протоколі допиту ОСОБА_8 , в порядку визначеному главою 15 КПК України щляхом тимчасового доступу до речей і документів.
Проте, навіть це, на думу колегії суддів, не спростовує право ОСОБА_8 , за даних обставин, скористатись положеннями ст.63 Конституції України і відмовитись давати показання щодо обставин, які вона обґрунтовано вважала такими, що стосуються її особисто.
Колегія суддів також звертає увагу, що правило імунітету свідка міститься також в підпункті g п.3 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права і сформульовано як одна з гарантій при притягнення особи до кримінальної відповідальності.
При цьому, право особи не свідчити проти себе припускає не лише відмову від надання показань, що мають прямо інкримінуючий характер, але поширюються також на відомості про будь-які інші факти, що можуть прямо чи побічно, безпосередньо чи опосередковано бути використані проти інтересів такої особи.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що обвинувачена ОСОБА_8 , правомірно, у визначеному законом порядку, передбаченому ст.63 Конституції України та ч.2 ст.385 КК України скористалась правом не давати показань проти себе.
Це рішення суду належним чином умотивоване і сумніві у колегії судів не викликає.
Тому, доводи прокурора про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, є непереконливі, оскільки спростовуються дослідженими судом першої інстанції та частково апеляційної інстанції доказами.
Що стосується твердження апелянта про безпідставне визнання судом першої інстанції недопустимими доказами документів за підписом т.в.о. слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_13 , то колегія суддів з ними погоджується.
Оцінюючи ці доводи прокурора, апеляційним судом досліджено витяг з наказу ГУНП в Тернопільській області від 03.03.2020 року № 54 о/с, відповідно до якого призначено капрала поліції ОСОБА_13 , поліцейського сектору реагування патрульної поліції № 2 Бережанського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області, тимчасово виконуючим обов`язки слідчого слідчого відділу Тернопільського відділу поліції ГУНП, з 03.03.2020 року.
При цьому, ОСОБА_13 включений в групу слідчих для здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002043 від 19.07.2018 року, про що свідчить постанова про визначення слідчих для здійснення досудового розслідування слідчою групою від 01.07.2020 року. (т.1 а. п.213)
З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду про визнання недопустимими доказами наявних у матеріалах справи документів за підписом т.в.о. слідчого СВ Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_13 .
Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що рішення суду першої інстанції щодо визнання недопустимими ряду доказів за підписом т.в.о. слідчого ОСОБА_13 , жодним чином не вплинуло на остаточний висновок суду щодо відсутності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, яким обвинувачена ОСОБА_8 виправдана за ч. 1 ст. 385 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Таких порушень кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 квітня 2021 року відносно ОСОБА_8 без зміни.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Головуючий

Судді