ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/58/23 Справа № 703/4060/20 Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 серпня 2022 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 09 лютого 2022 року Смілянським міськрайонним судом Черкаської області за ст.395 КК України до покарання у виді арешту на строк 4 місяці; звільнений по відбуттю покарання

засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 обраховувати з моменту фактичного затримання - 23 липня 2020 року, зарахувавши на підставі ч.5 ст.72 КК України до строку відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Застосований щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 186 КК України, який в цій частині не оскаржується.

ВСТАНОВИЛА

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним в тому, що він 22 липня 2020 року в період часу з 18 години 00 хвилин по 18 годину 30 хвилин, знаходячись неподалік гаражного кооперативу, що за адресою: АДРЕСА_2 , в ході раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_10 , який виник під час сварки, діючи умисно, з метою завдання тілесних ушкоджень потерпілому, у зв`язку з неприязними відносинами, наніс близько 20-22 ударів руками, ногами та дерев`яними палицями по голові та тулубу ОСОБА_10 .

В результаті вказаних дій ОСОБА_6 були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_10 , які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя, в наслідок яких останній помер.

В апеляційній скарзі захисник просить змінити вищевказаний вирок, змінивши правову кваліфікацію кримінального правопорушення і застосувати статтю закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення, а саме ст. 124 КК України та призначити ОСОБА_6 максимально м`який вид та розмір покарання, передбачений санкцією цієї статті.

Вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та таким, який підлягає зміні з підстав: невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Стверджує, що у даному випадку висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, а фактично ґрунтується лише на внутрішньому переконанні суду, що призвело до неправильної (упередженої) оцінки доказів судом, без об`єктивного оцінювання наданих стороною обвинувачення доказів та доводів сторони захисту у їх сукупності.

Вказує, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, послався на показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , яких суд не допитував безпосередньо у судовому засіданні, і які були допитані під час досудового розслідування в порядку ст. 225 КПК України, та на протоколи слідчих експериментів із свідком ОСОБА_11 та підозрюваним ОСОБА_9 .

Разом з тим, під час допиту свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , їхні особи не перевірялися. Під час допиту ці особи були одягнені в медичні маски, що робило неможливим їх ідентифікацію. Більше того, після перегляду відеозапису допиту свідків обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_9 пояснили суду, що вони не можуть ідентифікувати осіб на відео як осіб, які були присутні на місці вчинення злочинів, та з якими вони спілкувалися.

З цього приводу посилається на правову позицію, що викладена у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року по справі № 712/11679/18.

Незважаючи на такі обставини, суд не допитав вищевказаних свідків безпосередньо у судовому засіданні, та безпідставно взяв до уваги їхні покази, поклавши їх в основу вироку.

На думку захисника, при оцінці доказів, суд безпідставно поклав в основу доведеності вини протокол проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_9 від 03 листопада 2020року, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону. Вказує, що, будучи допитаним у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 , пояснив, що ОСОБА_6 , захищаючись від нападу ОСОБА_10 , який кидався на нього спочатку із ножем, а потім із розбитою скляною пляшкою (розочкою), з метою самозахисту наніс останньому лише декілька ударів руками та ногами, ніяких ударів палкою ніхто нікому не наносив. Зазначає, що у даному випадку працівниками поліції не здійснювався безперервний відеозапис слідчої дії, ОСОБА_9 слідчим були поспіхом зачитані його права, при цьому детально та ґрунтовно вони роз`яснені не були, також не роз`яснені процесуальні наслідки участі особи в проведенні слідчого експерименту.

В обґрунтування апеляційних вимог покладається на правові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року по справі № 688/756/18, від14 вересня 2020 року по справі № 740/3597/17, а також Рішення ЄСПЛ Stojkovic v.France and Belgium no.25303/08, параграфи 54, 27 October 2011.

Приводить доводи щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_6 , який не заперечив факту заподіяння ударів ОСОБА_10 , але зазначив, що такі дії ним були вчинені з метою самозахисту, та що він діяв у стані необхідної оборони, оскільки потерпілий намагався заподіяти йому ударів ножем та розбитою скляною пляшкою, і він лише захищався. Посилається на вимоги ч. 1 ст. 36 ККУкраїни, а також правові позиці, викладені у постановах Верховного Суду (№ 736/559/19 від 10.02.2021, № 310/9058/17 від 15.12.2020, № 629/1564/16-к від 30.01.2020, № 342/538/14-к від 26.04.2018, № 628/4025/13-к від 04.07.2018) та вважає, що уданому випадку мало місце суспільно-небезпечне посягання з боку ОСОБА_10 та, відповідно, стан необхідної оборони у ОСОБА_6 , а тому його дії належало кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

- обвинувачений та його захисник, які підтримали вимоги апеляційної скарги, пославшись на доводи, що в них викладені;

- прокурор, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність вироку.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого, захисника, прокурора, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що вирок суд першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, а також кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 121 КК України є правильними, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

У суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчинені злочину визнав частково. Суду вказав, що він 22 липня 2020 року близько 18.00 години разом з ОСОБА_9 прийшов до місцезнаходження ОСОБА_10 з приводу крадіжки з городу картоплі. Внаслідок чого у нього з ОСОБА_10 виник конфлікт, в ході якого той погрожував йому ножем. Він вибив вказаний ніж з рук ОСОБА_10 та вдарив його. Після цього ОСОБА_10 взяв до рук пляшку, внаслідок чого він знову його вдарив. Не заперечував, що у подальшому наніс ОСОБА_10 4 удари кулаком та 3 удари ногою по тулубу, ногам і рукам. Коли йшов з місця події ОСОБА_10 був живий. Палицею ОСОБА_10 не бив. На його думку, після вказаних подій, ОСОБА_10 хтось сильно побив, внаслідок чого останній і помер. Стверджує, що наносив ОСОБА_10 тілесні ушкодження з метою самозахисту. Зазначив, що йдучи до ОСОБА_10 не мав наміру його бити, однак після того як останній узяв ножа, він його вдарив.

Обвинувачений ОСОБА_9 у судовому засіданні щодо обвинувачення ОСОБА_6 пояснив, що 22 липня 2020 року у вечірній час, він, ОСОБА_6 , а також ОСОБА_13 пішли до ОСОБА_10 , оскільки ОСОБА_6 мав намір з тим поспілкуватися. Під час чого ОСОБА_10 кидався на ОСОБА_6 спочатку з ножем, а потім з пляшкою. ОСОБА_6 першим наніс удар ОСОБА_10 . У подальшому, ОСОБА_6 бив ОСОБА_10 руками та ногами, при цьому він не бачив, щоб ОСОБА_6 завдавав ударів палицею. Коли вони уходили, то ОСОБА_10 був живий.

Суд першої інстанції ретельно перевірив часткове визнання вини обвинуваченим ОСОБА_6 , а також показання обвинуваченого ОСОБА_9 , вірно встановив, що це є намаганням обвинуваченого ОСОБА_6 уникнути кримінальної відповідальності, оскільки спростовується дослідженими та перевіреними такими доказами.

В обґрунтування обвинувального вироку, суд першої інстанції поклав показання свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_11 , котрі були отриманні у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України. При цьому безпосередній допит вказаних свідків судом під час розгляду кримінального провадженні в суді, не виявився можливим через смерть ОСОБА_12 , а також неодноразовою неявкою свідка ОСОБА_11 у судові засідання та неможливістю встановлення її місця знаходження.

Будучи допитаним слідчим суддею у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, за участі прокурора ОСОБА_14 , підозрюваних ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , а також їхніх захисників ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , свідок ОСОБА_12 пояснив, що він не мав постійного місця проживання, внаслідок чого проживав у бункері, що розташований по АДРЕСА_2 , разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 22 липня 2020 року у вечірній час до вказаному бункеру прийшов один з підозрюваних, якого називали ОСОБА_17 , який наніс йому декілька ударів по обличчю та тулубу, а потім взяв палицю, котрою наніс удари. У подальшому хтось з присутніх сказав, що ОСОБА_10 холодний та що він напевно помер, в зв`язку з чим один з підозрюваний сказав, що слід уходити. На ОСОБА_10 він не дивився, у якому той був стані, не бачив. Було вирішено викликати поліцію. Як били ОСОБА_10 не бачив.

Будучи допитаним слідчим суддею у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, за участі прокурора ОСОБА_14 , підозрюваних ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , а також їхніх захисників ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , свідок ОСОБА_11 пояснила, що не має постійного місця проживання, внаслідок чого живе на вулиці. ОСОБА_10 був її співмешканцем, який також не мав постійного місця проживання. Вона разом з ОСОБА_10 проживали у бункері, що розташований по АДРЕСА_2 . 22 липня 2020 року вона та ОСОБА_10 перебували на вулиці біля бункера та в цей час до них прийшли підозрювані, що присутні у залі судових засідань та яких вона чітко впізнає. Ці особи, висловлюючись нецензурною лайкою, відразу накинулися на ОСОБА_10 , збили його з ніг та почали бити ногами та палками. ОСОБА_6 бив ОСОБА_10 ногами та палками більше. Потім ті пішли. Через деякий час підозрювані знову прийшли та ОСОБА_6 почав знову бити ОСОБА_10 . Після цього, підозрювані зайшли до бункеру та витягли звідти ОСОБА_12 , якого також побили. Потім вона підійшла до ОСОБА_10 , який лежав на спині та не рухався, в зв`язку з чим подумала, що він помер, про що повідомила всім. Удари ОСОБА_10 наносили по голові, тулубу та ногам, при цьому той намагався захистити обличчя руками та просив його не бити.

В апеляційній скарзі захисник не погоджується з висновком суду про допустимість та достовірність цих показань. Він зазначає, що суд першої інстанції цих свідків не допитав безпосередньо у судовому засіданні. Разом з тим, під час допиту не встановлені відомості про свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Вказує, що під час допиту ці особи були одягнені в медичні маски, що робило неможливим їх ідентифікацію. Більше того, після перегляду відеозапису допиту свідків обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_9 пояснили суду, що вони не можуть ідентифікувати осіб на відео як осіб, які були присутні на місці вчинення злочинів, та з якими вони спілкувалися.

Апеляційний суд відкидає ці доводи захисника, як на підставу для визнання цих показань свідків недостовірними чи недопустимими доказами.

У відповідності до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Отже ст. 225 КПК України передбачає в певних випадках можливість судового допиту особи під час досудового розслідування, і такі показання є допустимими за умови дотримання порядку, передбаченого цим положенням.

Захисником не наведено переконливих доводів, за яких можливо б вважати, що допит свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в порядку ст. 225 КПК України відбувся без дотримання визначеного порядку.

Наведені свідки були попереджені про кримінальну відповідальність та приведені до присяги, що відповідає визначеному порядку, передбаченому ст. 352 КПК України.

Апеляційний суд враховує, що при допиті вказаних свідків були присутні всі сторони кримінального провадження, включаючи обвинувачених та їхніх захисників. При цьому жодних зауважень щодо встановлення відомостей про свідків сторона захисту не заявляла. За таких обставин, перебування свідків під час їхнього допиту у медичних масках, у зв`язку з пандемією коронавірусної хвороби (COVID-19) не перешкодило слідчому судді виконати вимоги ч. 1 ст. 352 КПК та встановити відомості про свідків.

У цьому кримінальному провадженні було дотримано принцип безпосередності дослідження доказів при допиті вказаних свідків, адже стороні захисту було забезпечено право на перехресний допит свідків, цебто надана можливість з`ясувати всі обставини, які вона вважає важливими для вирішення справи, уточнити показання свідка та поставити під сумнів ті чи інші повідомлення особи або її репутацію.

Разом з тим, суд першої інстанції здійснив усі необхідні та можливі заходи для забезпечення явки в судове засідання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , однак вони виявилися безуспішними з вищезазначених причин.

У подальшому змінена позиція обвинувачених щодо неможливості ідентифікувати свідків, після встановленій нереальності повторного допиту свідків, є обраненим способом захисту, що не тягне за собою визнання показань вказаних свідків недопустимими доказами лише на тій підставі, що неможливо було забезпечити явку таких осіб під час судового розгляду.

Слід відзначити, що захисник в апеляційній скарзі приводить нерелевантну практику Верховного Суду, зокрема, постанову Верховного Суду від 24 березня 2021 року по справі № 712/11679/18, оскільки в ній йде мова про розумні сумніви у сторін щодо особистості свідка, що відсутнє в цьому кримінальному провадженні.

При цьому апеляційний виходить з того, що показання вказаних свідків є важливим елементом у сукупності доказів, представлених стороною обвинувачення під час судового розгляду, втім не є єдиними та вирішальними доказами.

З фактичних даних протоколу огляду місця події від 23 липня 2020 року з фототаблицею до нього, вбачається, що слідчим у період часу з 01 години 21 хвилини по 04 годину 32 хвилин 23 липня 2020 року у присутності понятих провів огляд місця події - ділянки місцевості, яка розташована на території гаражного кооперативу за адресою: АДРЕСА_2 , під час якого виявлено труп ОСОБА_10 з тілесними ушкодження. Крім того, під час огляду місця події виявлено та вилучено, серед іншого, декілька фрагментів палиць зі слідами речовини бурового кольору (т.1 а.п. 123-132).

Під час огляду трупа ОСОБА_10 23 липня 2020 року, що зафіксовано відповідним протоколом з фототаблицею до нього, у присутності понятих та судово-медичного експерта ОСОБА_18 , виявлено численні тілесні ушкодження по всьому тілу трупа. Під час огляду трупа вилучено: одяг з трупа ОСОБА_10 (штани, шкарпетки); зразки крові ОСОБА_10 на 4 марлевих тампонах (т.1 а.п.117-122).

Висновком експерта №05-6-02/257 від 26 жовтня 2020 року встановлено, що смерть ОСОБА_10 настала від закритої черепно-мозкової травми у вигляді субдуральної гематоми із забиттям мозкової речовини, що отяготилася набряком із набубнявінням головного мозку. Окрім того на трупі ОСОБА_10 встановлені інші тілесні ушкодження: пошкодження внутрішній органів, перелом ребер, синці на тулубу. Також, виявлено тілесні ушкодження на ділянках тіла: верхні та нижні кінцівки, які, як правило, зазвичай підставляються під удари або ними вони наносяться, за умов боротьби чи самооборони (т.1 а.п. 206-209).

У відповідності до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 липня 2020 року свідок ОСОБА_11 впізнала по фотознімками ОСОБА_6 , як особу, яка 22 липня 2020 року наносила тілесні ушкодження її співмешканцю ОСОБА_10 (т.1 а.п.211-213).

Згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 липня 2020 року свідок ОСОБА_12 впізнав по фотознімку ОСОБА_6 як особу, яка 22 липня 2020 року спричинила йому та ОСОБА_19 тілесні ушкодження (т.1 а.п.229-231).

У ході проведення слідчого експерименту 03 листопада 2020 року ОСОБА_9 за участі свого захисника ОСОБА_20 , судово-медичного експерта ОСОБА_18 та понятих добровільно і самостійно показав та пояснив про обставини спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . Під час проведення слідчого експерименту з застосуванням відеофіксації, ОСОБА_9 вказав про 20-22 ударів ногами та палицею, які ОСОБА_6 наніс потерпілому по голові та різним частинам тіла. Після нанесення вказаних ударів ОСОБА_21 вже ніяк не реагував, чи був той живий не зміг вказати (т.2 а.п.181-185).

Апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що протокол даного слідчого експерименту є належним доказом, оскільки він прямо підтверджує подію кримінального правопорушення та винуватість ОСОБА_6 у його вчиненні. Також цей доказ є допустим, через те що він отриманий у порядку встановленим ст. 240 КПК України. Доводи апеляційної скарги захисника про недопустимість доказу, оскільки працівниками поліції не здійснювався безперервний відеозапис слідчої дії, ОСОБА_9 слідчим були поспіхом зачитані його права, при цьому детально та ґрунтовно вони роз`яснені не були, також не роз`яснені процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту є безпідставними.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, права ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту не були порушені, про що не заявляли сам обвинувачений чи його захисник. Напроти ОСОБА_9 пояснив у судовому засіданні, що під час слідчого експерименту показував як все відбувалося, що відповідало дійсності, не перекручуючи нічого, при цьому, працівники поліції, під час вказаної слідчої дії, не змушували його надавати показання та фізичну силу до нього, з метою отримання необхідних свідчень, не застосовували.

Отже у цьому кримінальному провадженні не може бути застосована правова позиція, котра викладена у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року по справі № 688/756/18, від14 вересня 2020 року по справі № 740/3597/17, оскільки наведені постанови касаційного суду не відповідає критеріям цього кримінального провадження.

Та обставина, що обвинувачений ОСОБА_9 змінив показання в суді першої інстанції та вказав, що ОСОБА_10 кидався на ОСОБА_6 спочатку із ножем, а потім із розбитою скляною пляшкою («розочкою»), не вказав про знаряддя злочину палицю, не тягне за собою авоматичне визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, через зміну позиції особи, що приймала участь у слідчому експерименті.

Під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_9 відтворив дії ОСОБА_6 , обстановку, обставини події за участю обвинувачених та потерпілого ОСОБА_10 .

Вказана слідча дія складається не лише з показань ОСОБА_9 , тому підстав розцінювати протокол слідчого експерименту як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК, у цьому кримінальному провадженні відсутні.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, що викладена у постанові об`єднаної палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17).

Отже, законних підстав для визнання недопустимими доказами протоколу слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_9 у суду першої інстанції не було, тому цей суд цілком обґрунтовано поклав зазначений доказ в основу вироку.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 про відсутність умислу у обвинуваченого на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, нанесення меншої кількості ударів, чим встановлено досудовим розслідуванням, нанесення таких ударів виключно ударами руками та ногами, що той діяв при перевищенні меж необхідної оборони, не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції обґрунтовано, критично оцінив вказані доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки вони суперечать матеріалам кримінального провадження та спростовуються дослідженими безпосередньо судом під час судового розгляду доказами, серед інших показаннями свідка ОСОБА_11 , яка перебувала на місці події від початку нанесення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень до приїзду працівників поліції у зв`язку зі смертю ОСОБА_10 .

Апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що будь-яких доказів, які свідчать про нанесення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень з моменту залишення обвинуваченими місця події та до прибуття на місце події працівників поліції, матеріали провадження не містять.

Суд першої інстанції мотивовано прийняв до уваги протоколи слідчих експериментів за участі свідка ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_9 , врахувавши, що обставини вказані зазначеними особами були підтверджені висновком судово-медичної експертизи №06-6-01/398 від 16 листопада 2020 року,

Також суд першої інстанції аргументовано відкинув версію обвинуваченого ОСОБА_6 , що той тілесні ушкодження ОСОБА_10 наніс з метою самозахисту, оскільки останній у ході конфлікту накинувся на нього з ножем, а після вибиття ножа - з пляшкою.

З цього приводу, суд першої інстанції, відхиляючи можливість такої версії, з посиланням на ч. 3 ст. 27 Конституції України та ст.36 КК України, зауважив на показання свідків ОСОБА_11 , а також на фактичні дані, що містяться у протоколах слідчих експериментів за участю вказаного свідка та підозрюваного ОСОБА_9 , котрі не вказували про знаходження у ОСОБА_10 будь-яких предметів або вчинення останнім по відношення до ОСОБА_6 дій, які б могли становити загрозу життю та здоров`ю останньому.

Суд першої інстанції на підставі оцінки сукупності доказів, прийшов до висновку, що під час судового розгляду не встановлено обставин, які б вказували, що ОСОБА_10 вчиняв чи мав намір вчиняти дії (напад), які несли реальну загрозу обвинуваченому ОСОБА_6 , в зв`язку з чим підстави для кваліфікації дій ОСОБА_6 за ст.124 КК України, відсутні.

На підтвердження вказаних висновків суду першої інстанції свідчить висновок судово-медичного експерта №05-6-02/257 від 26 жовтня 2020 року, яким встановлено, що виявлені тілесні ушкодження на ділянках тіла трупа ОСОБА_10 : верхні та нижні кінцівки, які, як правило, зазвичай підставляються під удари або ними вони наносяться, за умов боротьби чи самооборони (т.1 а.п. 206-209).

Отже наявність ознак, що ОСОБА_10 діяв в стані самооборони, захищаючись від насильницьких дій ОСОБА_6 , а також кількість нанесених ударів обвинуваченим виключає можливість кваліфікації дій останнього за ст. 124 КК України.

Колегія суддів вважає, що вирок, ухвалений судом першої інстанції на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

За таких обставин, твердження апеляційної скарги захисника про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого є безпідставними.

Характер умисних дій обвинуваченого ОСОБА_6 , при усвідомленні ним, що в результаті нанесення численних ударів кулаками, ногами і палицею по голові та тулубу потерпілого ОСОБА_10 , можливо настане смерть останнього; обстановка, яка передувала вчиненню злочину, знаряддя злочину; локалізації тілесних ушкоджень свідчать про правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України.

Версія обвинуваченого про непричетності його до смерті потерпілого була предметом перевірки судом першої інстанції, проте вона не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів переконана, що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримано стандарт доведення поза розумним сумнівом, оскільки сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений ОСОБА_6 є винним у вчиненні цього злочину. Отже немає обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення, також відсутня реальна можливість іншої версії інкримінованої події.

З урахуванням наведеного, колегія суддів робить висновок про відсутність підстав для розумного сумніву в доведеності вини ОСОБА_6 , через те що версія сторони захисту була спростована фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника є необґрунтованими.

Судом першої інстанції призначено покарання в межах санкції, передбаченій ч. 1 ст. 121 КК України, згідно з приписами статей 50, 65 цього Кодексу.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 серпня 2022 року без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена учасниками судового процесу до Верховного Суду, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення копії ухвали апеляційного суду.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_3