УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року

м. Київ

справа № 161/12376/22

провадження № 51-1305ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року, яку постановлено в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001217, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцька Волинської області, проживаючого в тому АДРЕСА_1 , згідно ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК України) раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Суть питання

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 років і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 20 липня 2022 року близько 21 год 40 хв, перебуваючи у парку 900-річчя м. Луцька, зі сторони вул. Мазепи і діючи в умовах воєнного стану, відкрито викрав з лавки сумку чорного кольору, яка була власністю потерпілого ОСОБА_5 , в якій знаходились грошові кошти у сумі 2 тис. 300 грн і банківська картка з ключами, чим завдав майнової шкоди останньому на загальну суму 2 тис. 440 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, сторона обвинувачення оскаржила його до апеляційного суду.

Волиннський апеляційний суд ухвалою від 23 листопада 2022 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону,неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість, просить скасувати рішення апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про можливість застосування до засудженого ст. 69 КК України та звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Зокрема, прокурор вважає, що суди не врахували конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення та тяжкість вчиненого засудженим злочину, а також дані про особу останнього. Крім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи його апеляційної скарги та не навів переконливих підстав для залишення цієї скарги без задоволення, що свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 186 КК України, Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність й обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.

Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 із застосуванням ст. 69 КК України, згідно з указаними нормами закону, врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку. Крім того, що суд дійшов висновку, що зазначені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Також судом враховано й данні про особу обвинуваченого, який не перебуває на обліку у лікаря психіатра та нарколога, за допомогою до них не звертався, має постійне місце проживання, являється особою молодого віку.

Статтею 75 КК України визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, судом було взято до уваги й те, що викрадена шкода є незначною, потерпілий у своїй заяві претензій ні морального та матеріального характеру немає, просить обвинуваченого суворо не карати. Крім того, обвинувачений зобов`язався в подальшому дотримуватись бездоганної поведінки.

Таким чином, місцевий суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_4 від покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, поклавши при цьому обов`язки передбачені ст. 76 КК України.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, та зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.

Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду слідує, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме статей 69, 75 КК України та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок м`якості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, апеляційний суд зазначив, що аналізуючи обставини, з якими було пов`язане призначення обвинуваченому покарання у поєднанні із даними, які характеризують його особу, а також у зв`язку із соціально-побутовими уявленнями обвинуваченого, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що призначене ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України та звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

На переконання апеляційного суду, таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а покладення на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України в межах максимального, 3-х річного іспитового строку, дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.

Верховний Суд погоджується з висновком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом, про можливість призначення засудженому ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбаченого санкцією статті за якою його засуджено та про можливість його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Таке покарання, на думку Верховного Суду, відповідає принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності. Підстав вважати його явно несправедливим унаслідок м`якості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.

Крім того, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, у касаційній скарзі прокурор не навів.

Доводи прокурора про те, що засуджений вчинив злочин щодо особи похило віку і суд визнав цю обставину такою, що обтяжує покарання, є доречними, однак беручи до уваги те, що будь-яких тяжких наслідків від вчинення засудженим кримінального правопорушення не наступило, при цьому, сам потерпілий просив обвинуваченого суворо не карати, тому Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для посилення покарання засудженому ОСОБА_4 з цих підстав.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що прокурор у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 23 листопада 2022 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3