Житомирський апеляційний суд
Справа №276/902/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.122 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2022 року. Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000139 за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_7 на вирок Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2022 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Абрамок Новоград-Волинського району Житомирської області, громадянина України, пенсіонера, з професійно-технічною освітою, одруженого, який неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого за ч.1 ст.122 КК України,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову змінити. Призначити обвинуваченому за ч.1 ст.122 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, звільнивши його від відбування призначеного покарання на підставі ст.ст.75,76 КК України, з покладенням відповідних обов`язків. Цивільний позов задовольнити частково, додатково стягнувши з ОСОБА_9 на її користь у відшкодування матеріальної шкоди 65000 гривень. Вважає, що вирок суду підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції не врахував належним чином, що після вчинення кримінального правопорушення обвинувачений зник з місця події, на протязі трьох з половиною років не відшкодував завданої шкоди, попросив вибачення лише під час судового розгляду та своєї вини у скоєному фактично не визнав, а тому призначив йому занадто м`яке покарання. При вирішенні її цивільного позову суд першої інстанції також недостатньо оцінив завдану їй матеріальну шкоду, оскільки після ухвалення вироку вона витратила на лікування згідно квитанції від 31.10.2022 року - 65000 гривень.

Вироком Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2022 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік, якщо він протягом цього строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили не обирався.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 7813 (сім тисяч вісімсот тринадцять) грн. 00 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів.

За обставин встановлених судом та викладених у вироку, 14.05.2020 року близько 14 год. 30 хв. між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , які перебували на проїжджій частині АДРЕСА_2 , на грунті раптово виниклих неприязних відносин виник словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , у зазначений день, час та місці ОСОБА_9 підійшов до останньої та наніс один удар лівою рукою затиснутою в кулак в область щелепи ОСОБА_7 .

Внаслідок отриманого удару у ОСОБА_7 утворилися тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому нижньої щелепи в ділянці 2 лівого зуба та суглобового паростка справа, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 , які надійшли від прокурора Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_11 та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 йдеться про безпідставність доводів апеляційної скарги та залишення вироку суду без зміни.

Заслухавши доповідача, доводи представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника в часткове підтримання апеляційної скарги потерпілої, а саме в частині відшкодування матеріальної шкоди, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд вказаних вимог закону дотримався.

Так, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 в умисному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, тобто умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст.121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.1 ст. 122 КК України кваліфіковані правильно. Тому у вказаній частині вирок суду не переглядається.

Доводи апеляційної скарги потерпілої щодо призначення обвинуваченому занадто м`якого покарання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до санкції ч.1 ст.122 КК України передбачено покарання у виді виправних робіт, обмеження волі чи позбавлення волі на строк до трьох років, тобто судом першої інстанції при призначенні покарання враховано вимоги ч.1 та ч.2 ст.65 КК України, особу обвинуваченого, те, що він є пенсіонером, що виключає можливість призначення йому покарання у виді виправних робіт чи обмеження волі, його ставлення до скоєного, думку потерпілої, яка в частині призначення покарання покладалася на розсуд суду, а тому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

Так, відповідно до ч.2 ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України було злочином середньої тяжкості, а з 01.07.2020 року вважається нетяжким злочином, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, його ставлення до скоєного, те, що він є пенсіонером, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває.

Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Проте, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такий оцінці принципового характеру.

З врахуванням наведеного, суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч.1 ст.122 КК України, що на думку колегії суддів, відповідає особі останнього та є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, проти застосування положень ст.ст.75, 76 КК України потерпіла не заперечувала.

Доводи апеляційної скарги потерпілої щодо додаткового стягнення з обвинуваченого у відшкодування матеріальної шкоди 65 000 грн., тобто витрат, які вона понесла вже після ухвалення вироку суду згідно квитанції від 31.10.2022 року на лікування, колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Так, у вироку суду першої інстанції зазначено, що суд задовольняє позов потерпілої в частині матеріальної шкоди частково, враховуючи його доведеність на час судового розгляду та визнання позову обвинуваченим в розмірі 7 813,00 грн. та відмовляє у стягненні 127 700 грн., які планується витратити на лікування в майбутньому (цивільний позов а.п.27-33 ). При цьому потерпіла не позбавлена права звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином.

Враховуючи, що апеляційний суд перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції на час його ухвалення, а витрати на лікування потерпіла понесла вже після ухвалення вироку суду першої інстанції згідно квитанції від 31.10.2022 року, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення вказаних витрат шляхом зміни вироку суду в частині цивільного позову та погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що потерпіла не позбавлена права звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з позовом про відшкодування витрат на лікування, які вона понесла внаслідок неправомірних дій обвинуваченого.

Вказана позиція повністю узгоджується з вимогами ч.1 ст.404 КПК України. Так, під межами розгляду судом апеляційної інстанції розуміється той обсяг, у якому відбувається перевірка оскарженого судового рішення. Межі перегляду судом апеляційної інстанції характеризуються певними особливостями : 1) суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції; 2) розгляд справи відбувається лише в межах апеляційної скарги; 3) недопустимість погіршення положення обвинуваченого; 4) неприпустимість встановлення й доказування фактів, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції перевіряє рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни не має.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 05 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_9 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: