ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/685/23 Справа № 192/1350/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду кримінальне провадження № 0001548 від 20.12.2018 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_8 на виправдувальний вирок Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 02 листопада 2022 року, яким:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Синельникове Дніпропетровської області, громадянина України, українця, з вищою освітою, одруженого, неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,-

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.396-2 Кримінального кодексу України (далі- КК), та виправдано на підставі п.1 ч.1 ст.373 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК) у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.100 та ст.124 КПК.

В С Т А Н О В И Л А :

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у прийнятті пропозиції та одержанні неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, а також наданні обіцянки здійснити вплив за надання такої вигоди, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.396-2 КК, вчиненого за наступних обставин.

Перший заступник голови Солонянської районної державної адміністрації ОСОБА_6 , реалізуючи умисел на незаконне збагачення, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів, забажав одержати для себе від представника ТОВ «Дніпрорегіонгаз» ОСОБА_9 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 8000 доларів США за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави (у відповідності до підпункту в, пункту 1, частини першої, статті 4 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції"), а саме посадовими особами місцевого самоврядування - головами об`єднаних територіальних громад розташованих на території Солонянського району Дніпропетровської області, щодо прийняття ними від ОСОБА_10 заяви про відведення земельної ділянки, винесення цього питання на розгляд сесії та отримання позитивного рішення про передачу в оренду 4 земельних ділянок на території Солонянського району для будівництва АГЗС.

Діючи із вищевказаних спонукань, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_6 20.03.2019 приблизно об 11.30 год. знаходячись на під`їзді до смт. Солоне, Дніпропетровської області, на трасі, перебуваючи за кермом автомобіля марки Daewoo Lanos, сірого кольору, д.н. НОМЕР_1 , з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на одержанні неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, розуміючи протиправний характер своїх дій, умисно, з корисливих мотивів, відповідно до раніше обумовленої домовленості, у зв`язку із проходження першого етапу сесії, на якій розглядалось питання з відведення однієї з чотирьох земельних ділянок, за вчинення в інтересах ТОВ «Дніпрорегіонгаз» впливу на голову Новопокровської селищної ради ОСОБА_11 та інших посадових осіб органу місцевого самоврядування, зустрівся із ОСОБА_9 та отримав від нього частину грошових коштів у сумі 1000 доларів США, що еквівалентно 27160 грн., за офіційним курсом Національного Банку України станом на 20.03.2019. Отримавши вказані грошові кошти ОСОБА_6 розпорядився ними на власний розсуд

16.05.2018 приблизно о 15 годині 35 хвилин, знаходячись за адресою: смт. Солоне, вул. Задернюка, 3, навпроти Солонянської РДА на стоянці автомобілів, ОСОБА_6 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, розуміючи протиправний характер своїх дій, умисно, з корисливих мотивів, відповідно до раніше обумовленої домовленості, у зв`язку із проходження першого етапу сесії, на якій розглядалось питання з відведення ще однієї з чотирьох земельних ділянок, за вчинення в інтересах ТОВ «Дніпрорегіонгаз» впливу на голову Святовасилівської сільської ради ОСОБА_12 та інших посадових осіб органу місцевого самоврядування, зустрівся з ОСОБА_9 та отримав від нього наступну частину грошових коштів в сумі 1000 доларів США, що еквівалентно 26 370 грн. за офіційним курсом Національного Банку України станом на 16.05.2019.

Натомість суд першої інстанції за результатами судового розгляду визнав невинуватим та виправдав ОСОБА_6 за пред`явленим обвинуваченням на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК, констатувавши, що стороною обвинувачення не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку суду у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушення вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування своїм вимог апелянт, посилаючись на загальні положення статей 2, 9, 22, 23 та 409, 410, 411, 412 КПК, вказує, що судом першої інстанції порушено вказані вимоги кримінального процесуального закону, судовий розгляд обвинувального акту відносно обвинуваченого ОСОБА_6 проведено неповно, неналежним чином надано оцінку доказам, які містяться в матеріалах кримінального провадження, а також взагалі не надано оцінку наданим суду показанням обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_9 , якими, на думку прокурора, підтверджуються обставини вчинення ОСОБА_6 злочину.

З урахуванням вищенаведеного просить апеляційний суд скасувати виправдувальний вирок Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 02 листопада 2022 року та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.369-1 КК, та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 1500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 25500 грн.

В судове засідання апеляційної інстанції прокурор не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки стороною обвинувачення суд не повідомлено, але його неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а виправдувальний вирок суду без змін, обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно з приписами ч.1 ст.373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що: 1) було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; 3) у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. п. 1 та 2 ч.1 ст.284 цього Кодексу.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами того, що обвинуваченим ОСОБА_6 вчинено інкримінований йому злочин за ч.2 ст.369-2 КК.

Мотивуючи своє рішення суд у вироку послався на недотримання належної правової процедури у цьому провадженні протягом майже всього досудового слідства.

З такими висновками погоджується колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках - на потерпілого.

Разом із цим, за вимогами ст.92 КПК, на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст.17 КПК, що передбачають наступне: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (рішення у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року).

Як убачається з мотивувальної частини судового рішення, суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, з дотриманням вимог статей 86, 87, 94 КПК, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов правомірного висновку про те, що стороною обвинувачення недотримано належної правової процедури досудового розслідування, яке виразилось у порушенні порядку визначення органу досудового розслідування, порушенні отримання, як доказів, протоколів негласних слідчих розшукових дій, не призначення слідчого у кримінальному провадженні в порядку встановленому КПК та порушення процедури повідомлення особи про підозру, що тягне за собою визнання усіх доказів, здобутих у цьому провадженні, недопустимими.

Так, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи та надані стороною обвинувачення докази на підтвердження вини ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні, обґрунтовано встановив порушення вимог ст.214 та 36, 37 КПК. Зокрема, суд у вироку зазначив, що аналіз вказаних норм КПК вказує на те, що прокурор має право вносити відомості до ЄРДР (ч.1 ст.214 КПК), однак починати досудове розслідування він має право лише після призначення його процесуальним керівником цього провадження в порядку ч.1 ст.37 КПК, адже ч.2 ст.36 КПК визначає повноваження прокурора виключно за умови, що той здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням. Тобто, без визначення керівником органу прокуратури прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, останній не має повноважень вчиняти дії передбачені ч.2 ст.36 КПК.

Натомість, як констатував місцевий суд, у цьому кримінальному провадженні, з моменту повідомлення про злочин від ОСОБА_9 , яке надійшло правоохоронцям 17.12.2018 до моменту внесення відомостей до ЄРДР 20.12.2018 пройшло три робочих дні і ця затримка ніяк не обґрунтована і нічим не виправдана.

Після внесення відомостей до ЄРДР прокурором ОСОБА_13 , останнім 20.12.2018 надано доручення оперативному підрозділу на проведення слідчих дій, наслідок яких було встановлено ОСОБА_6 . Далі, 26.12.2018 прокурор ОСОБА_13 самостійно визначив місце досудового розслідування за СУ ГУНП в Дніпропетровській області. В той час, як вказав суд, ОСОБА_13 призначено прокурором у кримінальному проваджені лише наступного дня 27.12.2018 постановою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що прокурор ОСОБА_13 в період з 20.12.2018 по 26.12.2018, включно, не був уповноважений на процесуальне керівництво у цьому кримінальному проваджені і, відповідно, не мав права давати доручення на проведення слідчих дій і визначати місце проведення досудового розслідування.

Крім того, судом першої інстанції встановлено недотримання вимог статей 246, 248, 249, 252 КПК під час проведення НСРД, з огляду на те, що за вказаними нормами процесуального закону НСРД можуть розпочинатись виключно на підставі рішення уповноваженої особи (прокурора чи слідчого судді) і припиняються з моменту завершення слідчої дії або закінчення строку дії НСРД визначеного в рішенні прокурора чи слідчого судді. Докази здобуті за межами цього строку очевидно не відповідають вимогам належної правової процедури, так як отримані не в порядку передбаченому в главі 21 КПК, яка регламентує проведення НСРД.

З такими висновками погоджується й суд апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Як встановив місцевий суд у цьому кримінальному провадженні прокурором ОСОБА_14 27.12.2018 прийнято рішення про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту строком до 24.02.2019.

28.12.2018 слідчий суддя Дніпровського апеляційного суду надав дозвіл на проведення негласної слідчої розшукової дії аудіо-, відео- контроль ОСОБА_6 строком до 27.01.2019.

В ході виконання цих двох рішень 15.01.2019 та 23.01.2019 зафіксовано дії ОСОБА_6 , що відображено в протоколі про результати аудіо,-відео, -контролю особи від 29.01.2019, незважаючи на те, що негласна слідча дія у виді аудіо,-відео, -контролю особи припинена 27.01.2019 в зв`язку з закінченням строку дії ухвали слідчого судді.

03.01.2019 слідчий суддя Дніпровського апеляційного суду надав дозвіл на проведення негласної слідчої розшукової дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж відносно ОСОБА_6 строком до 02.02.2019.

В ході виконання постанови прокурора від 27.12.2018 та ухвали слідчого судді від 03.01.2019 зафіксовано перемовини ОСОБА_6 , що відображено в протоколі про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 15.02.2019, незважаючи на те, що негласна слідча дія у виді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж припинена 02.02.2019 в зв`язку з закінченням строку дії ухвали слідчого судді.

При цьому протоколу проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту на підставі постанови прокурора ОСОБА_14 взагалі не складено.

Таким чином місцевий суд дійшов аргументованого висновку про те, що протокол про результати аудіо,-відео, -контролю особи від 29.01.2019 та протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 15.02.2019, як докази, складено з порушенням вимог ч.3 ст.252 КПК, вони здобуті поза межами НСРД аудіо,-відео, -контролю особи та зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, а тому їх отримано з порушенням належної правової процедури.

Водночас суд також зазначив, що прокурором ОСОБА_15 21.02.2019 прийнято рішення про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту строком до 21.04.2019.

22.02.2019 слідчий суддя Дніпровського апеляційного суду надав дозвіл на проведення негласної слідчої розшукової дії аудіо-, відео- контроль ОСОБА_6 строком до 24.03.2019.

В ході виконання цих двох рішень 20.03.2019 та 21.03.2019 зафіксовано дії ОСОБА_6 , що відображено в протоколі про результати аудіо,-відео, -контролю особи від 26.04.2019, незважаючи на те, що негласна слідча дія у виді аудіо,-відео, -контролю особи припинена 24.03.2019 в зв`язку з закінченням строку дії ухвали слідчого судді.

06.06.2019 складено протокол про результати проведення контролю за вчиненням злочину на підставі постанови прокурора від 21.02.2019, незважаючи на те, що негласна слідча дія у виді контролю припинена 21.04.2019 в зв`язку з закінченням строку дії постанови прокурора.

Таким чином, й у даному випадку, суд правильно констатував, що протокол про результати аудіо,-відео, -контролю особи від 26.04.2019 та протокол про результати проведення контролю за вчиненням злочину від 06.06.2019, як докази, складено з порушенням вимог ч.3 ст.252 КПК, оскільки вони здобуті поза межами НСРД аудіо,-відео, -контролю особи та проведення контролю за вчиненням злочину, а тому їх отримано з порушенням належної правової процедури.

Крім того, як встановив суд, прокурором ОСОБА_14 06.05.2019 прийнято рішення про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту строком до 05.07.2019.

07.05.2019 слідчий суддя Дніпровського апеляційного суду надав дозвіл на проведення негласної слідчої розшукової дії аудіо-, відео- контроль ОСОБА_6 строком до 06.06.2019.

В ході виконання цих двох рішень 16.05.2019 зафіксовано дії ОСОБА_6 , що відображено в протоколі про результати аудіо,-відео, -контролю особи від 12.06.2019, незважаючи на те, що негласна слідча дія у виді аудіо,-відео, -контролю особи припинена 06.06.2019 в зв`язку з закінченням строку дії ухвали слідчого судді.

Таким чином, протокол про результати аудіо,-відео, -контролю особи від 12.06.2019, як доказ, складено з порушенням вимог ч.3 ст.252 КПК, оскільки здобутий поза межами НСРД аудіо,-відео, -контролю особи, а тому його отримано з порушенням належної правової процедури.

У своєму вироку місцевий суд обґрунтовано зазначив, що згідно п. 1 ч. 2 ст. 39 та ч.1 ст.214 КПК визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, належить до компетенції керівника органу досудового розслідування.

Статтею 110 КПК установлено, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Така специфічна процесуальна форма рішення про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть відповідні повноваження у конкретному кримінальному провадженні, як постанова вбачається із тлумачення положень ч.2 ст.39, ч.1 ст.214 КПК у взаємозв`язку з положеннями ст.110 цього Кодексу.

Зміст і значення процесуального рішення у формі постанови визначає не виключно його назва, а зміст, структура і обсяг викладеної у процесуальному рішенні інформації про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні. Отже, процесуальне рішення керівника відповідного органу досудового розслідування про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має відповідати вимогам ст. 110 КПК.

Таким чином, процесуальне рішення про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має прийматися у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.

При цьому таке процесуальне рішення необхідно долучати до матеріалів досудового розслідування для підтвердження наявності повноважень слідчих, які здійснюють досудове розслідування.

У підсумку місцевий суд правильно констатував, що в аспекті застосування приписів ч.2 ст.39, ч.1 ст.214 КПК у взаємозв`язку з положеннями ст.110 цього Кодексу недотримання процедури залучення слідчого свідчить про порушення належної правової процедури і тягне за собою порушення гарантованого кожному ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд, що, у свою чергу, відповідає правовим висновкам, викладеним з цього питання у постановах Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року (справа №724/86/20) та від 22 лютого 2021 року (справа №754/7061/15, провадження № 51-4584 кмо 18).

Поміж іншого суд у вироку послався на відсутність у даному кримінальному провадженні будь-якого документу про визначення слідчого (групи слідчих) у цьому кримінальному провадженні, починаючи з моменту внесення відомостей до ЄРДР і до 14.05.2019 включно. Натомість абсолютно усі слідчі дії проводили прокурори ОСОБА_14 і ОСОБА_15 (рішення щодо призначення останнього також відсутнє у матеріалах кримінального провадження).

15.05.2019 начальник відділу СУ ГУНП в Дніпропетровській області видав доручення старшому слідчому в ОВС СУ ГУНП ОСОБА_16 про проведення досудового розслідування, яке виконано на бланку, містить дату і час його складення, підпис начальника, однак не відповідає вимогам, які в містяться в ст.110 КПК до постанов, зокрема не має вступної, мотивувальної і резолютивної частини і, відповідно, їх обов?язкових елементів таких як: прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову у вступній частині; зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови та мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування і посилання на положення цього Кодексу у мотивувальній частині; зміст прийнятого процесуального рішення, місце та час (строки) його виконання, особу, якій належить виконати постанову, можливість та порядок оскарження постанови у резолютивній частині.

Отже слід визнати правомірними висновки суду, що відсутність у матеріалах кримінального провадження рішення у формі визначений ст.110 КПК про призначення слідчого у цьому кримінальному проваджені, слідчий ОСОБА_16 не набув повноважень слідчого, а отже не мав права здійснювати повноваження, передбачені ст.40 КПК, зокрема: повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру; за результатами розслідування складати обвинувальний акт; приймати процесуальні рішення.

Окрім того судом встановлено, що 17.05.2019 слідчий ОСОБА_16 склав та вручив ОСОБА_6 повідомлення про підозру, тобто фактично повідомив про підозру. Також цей слідчий своєю постановою від 17.07.2019 змінив правову кваліфікацію у кримінальному провадженні з ч.3 ст.368 КК на ч.2 ст.369-2 КК і повідомив ОСОБА_6 про зміну раніше повідомленої підозри. В подальшому слідчий ОСОБА_16 повідомив про завершення досудового розслідування і відкриття матеріалів кримінального провадження, та склав протокол надання доступу до матеріалів кримінального провадження.

З цього приводу суд першої інстанції слушно послався на правові висновки ККС ВС, що викладені у постанові від 25.11.2020 у справі № 627/927/19 та в яких зазначено, що порушення процедури повідомлення про підозру не відповідає стандартам захисту прав людини, єдності змісту та форми кримінального провадження, налагодженій взаємодії верховенства права і законності, що тягне за собою недотримання вимог справедливого правосуддя згідно з визначеними загальними засадами кримінального провадження для досягнення мети і вирішення його завдань.

Порушення порядку повідомлення про підозру призводить до нівелювання завдань кримінального провадження, окреслених у ст.2 КПК, що полягають в охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення того, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру.

З огляду на вищенаведене колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що правовим наслідком повідомлення про підозру ОСОБА_6 слідчим, який не був уповноважений на вчинення здійснювати досудове розслідування, є не притягнення його до кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом.

Тобто ОСОБА_6 не було притягнуто до кримінальної відповідальності та він не набув статусу підозрюваного в кримінальному провадженні через нездійснення (нереалізації) органом досудового розслідування в кримінальному провадженні етапу (стадії) притягнення до кримінальної відповідальності. Тому, за відсутності належного повідомлення особи про підозру, безґрунтовним і позбавленим правових підстав є наступне складання й самого обвинувального акту стосовно ОСОБА_6 .

У підсумку слід дійти висновку, що неналежне здійснення етапу повідомлення про підозру унеможливило правомірне здійснення наступних етапів кримінального провадження, призвело до викривлення змісту кримінально-правових і кримінальних процесуальних відносин і унеможливило внаслідок цього належну реалізацію учасниками цих відносин своїх прав і обов`язків, а тому всі докази, зібрані в здійсненому всупереч встановленій у КПК правовій процедурі досудовому розслідуванні, з порушенням форми і змісту кримінального провадження підлягають визнанню недопустимими. Такі висновки суду першої інстанції відповідають матеріалам даного кримінального провадження та ґрунтуються на діючих положеннях кримінального процесуального законодавства.

Разом з цим, як свідчить зміст апеляційної скарги, прокурор не погоджується висновками місцевого суду, але на їх спростування не наводить жодних аргументів, які б мали бути перевірені під час апеляційного розгляду. Усі доводи апелянта зводяться до цитування загальних положень КПК та його посилання на неповноту судового розгляду обвинувального акту відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , твердження про неналежну оцінку доказів, які містяться в матеріалах кримінального провадження, а також залишення без оцінки наданих суду показань обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_9 , якими, як вважає прокурор, підтверджуються обставини вчинення ОСОБА_6 злочину.

Між тим апеляційний суд звертає увагу на те, що прокурор не вказує, якім саме доказам суд не дав належної оцінки, а щодо оцінки показань обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_9 , слід зауважити, що в аспекті обґрунтовано встановленого судом першої інстанції порушення належної правової процедурипроведеного досудового розслідування та, як наслідок, не набуття ОСОБА_6 статусу підозрюваного в даному кримінальному провадженні, ані його показання, ані показання свідка ОСОБА_9 , не мають доказового значення.

Водночас в апеляційній скарзі прокурором взагалі не зазначається, в чому, на його думку, полягають невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотність порушень вимог кримінального процесуального закону, що свідчить про відсутність у апелянта аргументованих доводів на спростування висновків місцевого суду.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції оцінив докази відповідно до вимог ст.94 КПК з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення, та належним чином мотивував своє рішення про виправдання ОСОБА_6 , а тому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 02 листопада 2022 року, яким ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано за ч.2 ст.369-2КК у зв`язку з не доведенням, що обвинуваченим вчинено дане кримінальне правопорушення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4