Справа №577/5087/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/431/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА

Іменем України

09 січня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 577/5087/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09.02.2022, якою до

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1

застосовані примусові заходи медичного характеру,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

особи, щодо якої застосовані примусові заходи

медичного характеру - ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 просить змінити ухвалу суду та застосувати до ОСОБА_10 примусові заходи медичного характеру у виді передачі його під опіку матері з обов`язковим оглядом лікаря-психіатра територіального закладу охорони здоров`я не рідше ніж один раз на 10 днів та терміново при погіршенні психічного стану або госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги зі звичайним наглядом, оскільки суд мав всі підстави для зміни правової кваліфікації ОСОБА_10 на ст. 123 КК. Крім того, суд дійшов необгрунтованого висновку про необхідність госпіталізації ОСОБА_10 до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09.02.2022 до ОСОБА_10 застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Згідно ухвали, 08.09.2021 близько 17:00 ОСОБА_10 прибув в район дитячого майданчику біля буд. АДРЕСА_2 , де зустрів ОСОБА_12 , з яким у нього під час спілкування виник конфлікт на побутовому ґрунті, в результаті якого ОСОБА_10 , страждаючи хронічним психічним захворюванням, через яке останній не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, наніс ОСОБА_12 удари у голову та тулуб, чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження.

Суд першої інстанції дійшов висновку про вчинення ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, в стані неосудності, а також, що він потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Розглянувши клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_10 , суд першої інстанції визнав доведеним, що останній вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 121 КК, у стані неосудності.

Такого висновку місцевий суд дійшов на підставі досліджених у суді першої інстанції доказів, а саме:

- показань свідка ОСОБА_13 , згідно яких 08.09.2021 по вул. І. Франка в м. Конотоп він бачив як ОСОБА_10 бив ногами ОСОБА_12 та стрибав на ньому;

- показань свідка ОСОБА_14 , згідно яких 08.09.2021 вона знаходилась по вул. І. Франка в м. Конотоп та бачила ОСОБА_10 , який бив ногами ОСОБА_12 ;

- протоколу слідчого експерименту від 10.09.2021 з додатками, згідно якого ОСОБА_10 , у присутності захисника продемонстрував обставини нанесення ним ударів потерпілому ОСОБА_12 08.09.2021;

- висновку експерта № 365 від 19.10.2021, згідно якого виявлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження в комплексі щодо небезпечності для життя в момент їх заподіяння відносяться до тяжких тілесних ушкоджень;

- протоколів проведення слідчих експериментів з додатками від 10.09.2021, згідно яких свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 продемонстрували обставин нанесення ОСОБА_10 ударів потерпілому ОСОБА_12 ;

- висновку судово-психіатричної експертизи № 390 від 23.09.2021, згідно якого в момент вчинення діяння ОСОБА_10 страждав/страждає хронічним психічним захворюванням, не міг/не може усвідомлювати свої дії та керувати ними; за своїм психічним станом потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру. Рекомендована госпіталізація до психіатричного стаціонару із суворим наглядом.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість ухвали суду першої інстанції в частині застосованого до ОСОБА_10 виду примусових заходів медичного характеру не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь (ст. 92 КК). При цьому відповідно п. 1 ч. 1 ст. 93 КК, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, зокрема, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння, а згідно п. 4 ч. 1 ст. 94 цього Кодексу залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які (ч. 1 ст. 513 КПК).

При визначенні виду примусових заходів медичного характеру суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_10 страждав/страждає певним видом хронічного психічного захворювання, не міг/не може усвідомлювати свої дії та керувати ними, потребує застосування примусових заходів медичного характеру і йому рекомендована експертом госпіталізація до психіатричної лікарні із суворим наглядом. У свою чергу такий висновок зроблений експертом на підставі медичної документації та історії хвороби ОСОБА_10 , зокрема даних про наявність психічного захворювання, з приводу якого він неодноразово лікувався у стаціонарах, прийому специфічних препаратів. Діагноз підтверджується також даними обстеження.

Наявність у висновку судово-психіатричної експертизи саме рекомендацій щодо застосування примусових заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу із суворим наглядом цілком відповідає вимогам закону, оскільки підставою для застосування примусового лікування, передбаченого ст. 96 КК, є сукупність юридичного і медичного критеріїв, тобто встановлення факту вчинення суспільно небезпечного діяння та наявність хвороби, при цьому визнання особи неосудною належить виключно до компетенції суду, що дотримано судом першої інстанції.

У зв`язку з цим, посилання захисника на лист КНП СОР «ОКСЛ» № 01-55/101 від 14.01.2022 щодо можливості перебування ОСОБА_10 під наглядом рідних, але за умови суворого виконання певних рекомендацій, не можуть бути прийнятими до уваги.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги захисника про вчинення ОСОБА_10 діяння в стані сильного душевного хвилювання, оскільки кваліфікація дій за ст. 123 КК можлива лише тоді, коли обставини справи свідчать про наявність трьох обов`язкових елементів: 1) стан раптово виниклого сильного душевного хвилювання у винної особи; 2) протизаконне насильство, систематичне знущання чи тяжка образа з боку потерпілого; 3) причинний зв`язок між діями потерпілого та діями винної особи. За відсутності хоча б одного з цих елементів дії винної особи не можуть бути кваліфіковані за ст. 123 КК. Однак матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів на підтвердження факту неправомірної поведінки потерпілого відносно ОСОБА_10 , зокрема жорстокого поводження, приниження честі та гідності або системного характеру такого поводження з боку потерпілого. При цьому осудність є однією з загальних ознак суб`єкта правопорушення, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст. 19 КК критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Неосудна ж особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства, іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

Виходячи з положень ст. 23, 24 КК умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.

Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Таким чином, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Мотив кримінального правопорушення - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином, а мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.

Варто в цьому контексті зазначити, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру гарантує захист прав, свобод та законних інтересів осіб з психічними розладами, тому розгляд таких проваджень має спеціальну процедуру, яка урегульована спеціальними нормами закону.

Зокрема, положеннями ст. 505 КПК передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному проваджені є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються і інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди). Тобто, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Як зазначено вище, на момент вчинення суспільно небезпечного діяння ОСОБА_10 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними та за своїм психічним станом потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру, тому із зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Поряд із цим, фактичні обставини кримінального провадження, характер дій ОСОБА_10 та наявні докази вказують на те, що він вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки ч. 1 ст. 121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Врахувавши наведене, суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_10 вчинив суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, який з огляду на характеристику захворювання, тяжкість і характер вчиненого ним діяння, ступінь його небезпечності для себе або інших осіб, з метою обов`язкового лікування та запобігання вчинення ним суспільно небезпечних діянь, потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Доводи апеляційної скарги захисника та матеріали кримінального провадження не містять даних про порушення судом першої інстанції при розгляді провадження в частині застосування примусових заходів медичного характеру норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення, тому ухвала суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, -

постановила:

Ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09.02.2022 відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_10 - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4