Постанова

Іменем України

30 березня 2023 року

м. Київ

справа № 373/870/22

провадження № 51-4235 км 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року у кримінальному провадженні № 0000003 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Цикова Чемеровецького району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Вказаним вироком також вирішено питання щодо судових витрат та долі речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 02 січня 2022 року приблизно о 17:30, перебуваючи в житловому будинку, що на АДРЕСА_2 , на ґрунті ревнощів, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, не бажаючи заподіяти смерть потерпілому, однак допускаючи її настання, завдав ОСОБА_8 не менше семи ударів кулаками обох рук по голові, чим заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 потерпілий помер в приміщенні Комунального некомерційного підприємства «Бориспільська багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2022 року - без зміни.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, та призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. На обґрунтування своїх вимог вказує, що під час призначення покарання суди першої та апеляційної інстанцій не врахували перебування на утриманні засудженого малолітнього сина, відсутність скарг за місцем проживання, його відношення до вчиненого, наявність невиліковної хвороби, а також обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Крім того, зазначає, що, постановляючи оскаржувані судові рішення, суди обох інстанцій не врахували положення ст. 69-1 КК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити. Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, просив вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Мотиви Суду

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, й правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

У касаційній скарзі захисник вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість.

Зокрема, у касаційній скарзі захисник вказує, що під час призначення покарання суди першої та апеляційної інстанцій не врахували перебування на утриманні засудженого ОСОБА_6 малолітнього сина, відсутність скарг за місцем проживання, його відношення до вчиненого, наявність невиліковної хвороби, а також обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Крім того, зазначає, що, постановляючи оскаржувані судові рішення, суди обох інстанцій не врахували положення ст. 69-1 КК України.

З такими доводами касаційної скарги захисника колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання засудженому, місцевий суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, його наслідки, особу засудженого, а також його ставлення до своєї протиправної поведінки.

Зокрема, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, свою вину визнав частково, характеризується посередньо, має на утриманні малолітню дитину, відсутність відомостей про перебування на обліку в лікарів нарколога та психіатра.

Обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання засудженому ОСОБА_6 , в ході судового розгляду не встановлено.

Враховуючи всі зазначені обставини в їх сукупності, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, та призначив покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, а саме у виді позбавлення волі на строк 9 років.

При цьому місцевий суд не погодився з доводами сторони захисту про наявність у ОСОБА_6 щирого каяття, а також вчинення ним злочину в стані сильного душевного хвилювання, та з обґрунтуванням своїх висновків визнав такі твердження безпідставними.

Не погодившись з вироком місцевого суду в цій частині, стороною захисту оскаржено такий вирок в апеляційному порядку.

Тобто, не погоджуючись з висновками місцевого суду в частині призначеного покарання, захисник в апеляційній скарзі, окрім іншого, фактично порушувала питання про недотримання місцевим судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані із суддівським розсудом.

Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначенні «інші обставини справи» або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги, дійшов висновку, що захисником не було наведено аргументованих доводів щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, перевіряючи вирок суду в апеляційному порядку, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в цій частині та зазначив, що, призначаючи покарання, місцевий суд у достатньому обсязі врахував тяжкість вчиненого злочину та його наслідки, відсутність пом`якшуючих і обтяжуючих покарання обставин.

Крім того, апеляційний суд у своїй ухвалі вказав, що наявність у ОСОБА_6 захворювань, з огляду на фактичні обставини справи, не є тією обставиною, яка пом`якшує покарання та істотно знижує ступінь небезпеки вчиненого ним злочину, як про це вказувала захисник у своїй апеляційній скарзі.

За результатом апеляційного розгляду, враховуючи наведені обставини справи, апеляційний суд не встановив підстав для зміни вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого та апеляційного судів та вважає, що призначене засудженому ОСОБА_6 покарання у даному конкретному випадку відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим та таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому колегія суддів вважає, що захисником не було наведено аргументованих доводів щодо надмірної суворості призначеного засудженому покарання, з огляду на те, що всі обставини, на які посилається захисник, були враховані судами попередніх інстанцій під час призначення ОСОБА_6 покарання.

Таким чином, з урахуванням усіх зазначених обставин в їх сукупності, не вбачається підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його суворість.

Крім того, безпідставними є доводи касаційної скарги захисника про незастосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 69-1 КК України при призначенні йому покарання.

Відповідно ч. 1 ст. 69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, під час призначення покарання судами не встановлено обставин, які б пом`якшували покарання засудженому ОСОБА_6 .

Таких обставин не встановлено і в ході касаційного розгляду.

Враховуючи вищевикладене, у цьому кримінальному провадженні відсутні підстави для застосування положень ст. 69-1 КК України, як про це вказує у касаційній скарзі захисник, а тому її доводи в цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 15 серпня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3