Провадження №11-кп/824/4036/2022 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі - ОСОБА_4 ,

за участю:
обвинуваченого - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, тобто до 04 грудня 2022 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 156, ч. 2 ст. 301, ч. 4 ст. 301, ч. 5 ст. 301, ч. 3 ст. 303 КК України.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, тобто до 04 грудня 2022 року.
Не погоджуючись з ухвалою суду обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою застосувати щодо нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання чи домашнього арешту.
Зазначає, що оскаржувана ухвала є незоконною, необгрунтованою та невмотивованою, винесеною з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Так, зазначає, що ухвала винесена незаконним складом суду, оскільки, на його думку головуючий суддя у кримінальному провадженні є упередженим, та подане обвинуваченим клопотання про відвід колегії суддів розглянуте не було.
Також, зазначає, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на які вказує сторона обвинувачення, жодним чином не обгрунтовані, проте судом не первірено належним чином існування цих ризиків, як і не надано оцінки усім даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та на його утриманні перебувають батьки похилого віку, за час перебування у СІЗО стан його здоров`я значно погіршився, а в умовах слідчого ізолятора він позбавлений належного медичного лікування.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого на підтримку вимог та доводів апеляційної скарги, дослідивши надані до апеляційного суду матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р.).
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Під час розгляду суд встановив, що відповідно до обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачується, відповідно до ст. 12 КК України, у вчиненні тяжких злочинів, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на тривалий термін.
При цьому, судом обгрунтовано встановлено існування ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 , а саме: перебуваючи на волі та будучи обізнаним про суворість передбаченого законом покарання, може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, перешкодити кримінальному провадженню, продовжити злочинну діяльність, продовжують існувати.
Оцінюючи вищевказані обставини, колегія суддів враховує також практику ЄСПЛ, зокрема, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Також ЄСПЛ в своєму рішенні «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
З урахуванням наведеного, колегія судді вважає висновок суду про наявність достатніх підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який не спростований доводами апеляційної скарги, законним та обґрунтованим.
В апеляційній скарзі обвинувачений не наводить жодних обставин, які б, на його думку, не врахував суд під час вирішення питання доцільності тримання під вартою, водночас відомості про те, що за станом здоров`я ОСОБА_5 не може утримуватися під вартою в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про розгляд кримінального провадження незаконним складом суду, не знайшли свого підствердження в суді апеляційної інстанції.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331,376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, тобто до 04 грудня 2022 року - без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Судді: