Дата документу 23.03.2023 Справа № 937/6238/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №937/6238/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/668/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 26 січня 2023 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Запоріжжя, яка має середню освіту, неодружена, не працює, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України,

за участю обвинуваченої ОСОБА_6 - в режимі відео конференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачена ОСОБА_6 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 26 січня 2023 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останньої у виді тримання під вартою строком до 27 березня 2023 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченої.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та змінити їй запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що не погоджується з оскаржуваною ухвалою, оскільки вона має поручителя.

Обвинувачена ОСОБА_6 вказує, що вона зверталась до суду першої інстанції із заявою, в якій зазначала адреси та телефони поручителів.

Однак, суд першої інстанції не повідомив належним чином поручителів про дату та час судового засідання та продовжив їй запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Обвинувачена зазначає, що під вартою знаходиться з червня 2020 року.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області знаходилося кримінальне провадження №0001655 від 08 червня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

До Комунарського районного суду м.Запоріжжя надійшло клопотання прокурора Мелітопольської окружної прокуратури ОСОБА_7 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 .

Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 14 вересня 2022 року №49/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану судів Запорізької області», визначено територіальну підсудність Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області за Комунарським районним судом м.Запоріжжя.

В межах своєї компетенції, Комунарський районний суд м.Запоріжжя має повноваження на прийняття та розгляд судових справ за територіальною підсудністю Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, а у справах, по яких Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області ухвалене судове рішення, яке набрало законної сили, вирішувати питання стосовно видачі копії судового рішення; видачі виконавчого документа; а також питання пов`язані із виконанням судового рішення, та інші питання, згідно з процесуальними нормами.

У судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_6 .

Обвинувачена проти клопотання прокурора не заперечувала, оскільки поручителі, на яких вона покладала надію, не змогли прибути у судове засідання. Також зазначила, що у неї є чоловік у м.Запоріжжі, проте він також не зміг прибути до зали суду і надати всі необхідні документи.

Захисник обвинуваченої підтримав позицію своєї підзахисної, зазначив також, що наразі не можлива зміна запобіжного заходу. Додатково пояснив, що він зв`язувався із поручителями, зазначеними ОСОБА_6 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Вони не змогли прибути до зали суду. Захисником роз`яснено їм, які документи необхідно надати та в подальшому прийти до зали суду і надати пояснення. Крім того, він телефонував і чоловіку ОСОБА_6 - ОСОБА_10 , проте останній не відповів на телефонний дзвінок.

Прокурор та захисник - адвокат ОСОБА_11 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про день, час та місце розгляду провадження повідомлялись належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за їх участі не заявляли.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора та захисника при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора та захисника - адвоката ОСОБА_11 , проти чого сама обвинувачена не заперечує.

Заслухавши доповідь судді; обвинувачену ОСОБА_6 ; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотання суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З наявних матеріалів убачається, що ці вимоги закону судом дотримані.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 , доводи її захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України, яке є особливо тяжким злочином.

Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду; вчинення іншого кримінального правопорушення - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою у вчиненні інкримінованого їй правопорушення, відомості про особу обвинуваченої, яка ніде не працює, не одружена, дітей на утриманні не має, в наявних матеріалах провадження відсутні відомості, які б свідчили про наявність у обвинуваченої міцних соціальних зв`язків. Більше того, постійне місце проживання обвинуваченої знаходиться на тимчасово окупованій території.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченої, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики не зменшились, та інші більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченої ОСОБА_6 , та ті, що заявлені при апеляційному розгляді, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Посилання обвинуваченої ОСОБА_6 на те, що вона знаходиться під вартою з червня 2020 року та має поручителів, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки суттєво не зменшує встановлених ризиків та в даному випадку не свідчить про достатність застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення його належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.

На вказані доводи надана відповідь судом в оскаржуваній ухвалі, з якою погоджується і колегія суддів.

Так, в оскаржуваній ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Лист-прохання, який надійшов на адресу апеляційного суду від Громадської організації центу реінтеграції та адаптації «Місто-Сховище», згідно з яким, представник вищевказаної організації просить змінити запобіжний захід щодо обвинуваченої ОСОБА_6 для можливості останній пройтишести місячний курс соціальної реінтереграції та адаптації, також не спростовує висновків суду першої інстанції та не свідчить про недоведеність чи відсутність ризиків, про які ідеться в клопотанні, а також не зменшує встановлених ризиків.

Дані про те, що обвинувачена за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.

Разом з тим, щодо визначення судом першої інстанції строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_6 , колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Проте, оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції помилково продовжив строк дії запобіжного заходу у виді тримання на два місяці замість 60 днів, визначивши строк дії ухвали до 27 березня 2023 року включно.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вказану ухвалу на підставі ст.ст.407-408 КПК України і визначити, що строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_6 , продовжений до 26 березня 2023 року включно.

В подальшому питання щодо запобіжного заходу щодо обвинуваченої має вирішуватися в порядку, передбаченому ст.331 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які були б підставою для скасування оскаржуваної ухвали, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 26 січня 2023 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останньої у виді тримання під вартою строком до 27 березня 2023 року включно, змінити в частині строку дії зазначеної ухвали, встановивши цей строк до 26 березня 2023 року включно.

У решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3