Справа № 159/3658/20 Провадження № 11-кп/802/198/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.263, ч.2 ст.15 п.5 ч.2 ст.115 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Ковельського міскрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , із середньою спеціальною освітою, розлученого, має одну малолітню дитину, не працює, раніше не судимого,
засуджено за ч.1 ст.263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
На підставі ст.75,76 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
ОСОБА_7 визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.5 ч.2 ст.115 КК України, і виправданий, у зв`язку із недоведеністю, що зазначене кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується, вчинене.
ОСОБА_7 зарахований у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 01 червня 2020 року по 20 травня 2021 року, з розрахунку день за день.
Стягнуті з ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати в сумі 6047 (шість тисяч сорок сім) гривень 65 коп.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у вигляді домашнього арешту, визначений ухвалою суду від 28 вересня 2021 року, скасований.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішена доля речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним за те, що у невстановленому досудовим слідством місці, у невстановлений час та за невстановлених обставин, він незаконно придбав оборонну осколкову ручну гранату Ф-1, споряджену зарядом вибухової речовини тротилом, яка є бойовим припасом, яку незаконно зберігав та 01 червня 2020 року, біля 13 години 50 хвилин, незаконно приніс на подвір`я ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_3 , де привів її в дію шляхом підриву.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 також обвинувачується у тому, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.5 ч.2 ст.115 КК України, а саме в тому, що 01 червня 2020 року, біля 13 години 50 хвилин, знаходячись на подвір`ї будинку АДРЕСА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті давніх, особистих неприязних відносин з матір`ю своєї колишньої дружини громадянкою ОСОБА_10 , керуючись метою умисного протиправного заподіяння смерті останній, способом небезпечним для життя багатьох осіб, кинув поряд з нею на землю оборонну осколкову ручну гранату Ф-1, споряджену зарядом вибухової речовини тротил, таким чином виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_10 до моменту вибуху гранати встигла заховатись у вищевказаному будинку.
В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає вирок місцевого суду таким, що підлягає скасуванню з мотивів його незаконності. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, із призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, та кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.5 ч.2 ст.115 КК України, із призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років, та на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років.
У доповненні до апеляційної скарги прокурор просить судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, із призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, та кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.5 ч.2 ст.115 КК України, із призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років, та на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років. Доповнити мотивувальну частину вироку обставиною, яка пом`якшує покарання, вчинення кримінального правопорушення в стані обмеженої осудності.
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку та доводи апеляційної скарги з доповненнями, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу з доповненнями у повному обсязі та просила скасувати вирок і ухвалити новий, обвинуваченого та його захисника, які заперечили доводи апеляційної скарги з доповненнями і просили вирок суду залишити без змін, крім доповнення вироку обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями ст.94 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
І з цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
Судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини кримінального провадження та зроблений обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Такий висновок суду ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах і в апеляційній скарзі прокурора не оскаржується.
Виправдання обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 п.5 ч.2 ст.115 КК України, у зв`язку із недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується, оспорюється в апеляційній скарзі прокурора, тому є предметом перевірки судом апеляційної інстанції.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дотримуючись вимог закону, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив усі представлені стороною обвинувачення докази на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 п.5 ч.2 ст.115 КК України, і надав їм належну правову оцінку.

У суді першої та апеляційної інстанцій обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 cт.263 КК України, визнав повністю, а у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115 КК України, не визнав. Пояснив, що перебуваючи в АТО, їхав з хлопцями, і вони дали йому ручну гранату, яка була перероблена під «сувенір»: з неї був витрушений тротил через зроблені отвори. Ці отвори були на гранаті видно, сточені боки, внаслідок чого стінки гранати стали тоншими, а сама вона легшою, граната була пофарбована в червоно-чорний колір, «красиво зроблена». В гранату був вставлений справжній, бойовий, запал у повному спорядженні. Цю гранату він привіз додому і вона лежала у нього в ящику з рибальським приладдям. Того дня він вирішив поїхати до дружини і дочки, щоб привезти гостинці і поспілкуватися. Щоразу, коли він приїжджав в село до дружини, тамтешні хлопці просили його показати щось з АТО. Коли він одягався, його погляд впав на ящик, де була граната, і він вирішив взяти гранату, щоб «показати хлопцям». Дорогою до дружини добряче випив з хлопцями. Прийшов в хату до дружини, однак розмови не вийшло, бо «був п`яним». Дружина пішла з двору, а він залишився у дворі з її братом. Сиділи, розпивали пляшку, яка була у нього в рюкзаку разом з гранатою. В процесі розпивання він вирішив показати брату дружини гранату. Оскільки запал гранати був бойовий і «міг поодривати пальці», а обидва були «п`яні», він вирішив запал викрутити з гранати. Запал заржавів, не піддавався, в результаті чека гранати вискочила з запалу. Він був вже дуже «п`яний» і вставити чеку назад ніяк не вдавалося. Він сказав брату дружини сходити додому (брат дружини живе з тещею ОСОБА_10 ) і «принести тонку проволку, щоб нею прив`язати ричаг запала до корпусу гранати, для того щоб він не скочив уверх і не підірвав запал». Брат дружини пішов у хату тещі, він пішов за ним і стояв, чекав його у дворі. Той довго не виходив, поряд проходила теща і запитала, що він тут робить. Він її запитав, де його дружина і дочка, і де брат дружини, теща відповіла, що дружини і дочки немає, а брат дружини з хати не вийде, «бо вже вирубився». Далі теща пішла в хату, а він залишився в дворі один з гранатою. Ричаг запалу гранату він утримував вже досить довго, рука затерпла і він вирішив відкинути гранату, з тим щоб запал спрацював. Сам запал «вибухає не голосніше як петарда» і небезпечно лише, коли він вибухає в руках. Тому він відкинув гранату від себе в бік від хати, нікого при цьому в дворі не було, крім нього. Він не відходив, не лягав, залишився стояти на місці, оскільки вважав, що ніякої небезпеки від вибуху запалу немає. Однак, сталося так, що вибухнув не лише запал, розірвало також гранату, чого він не чекав. На його думку, частина тротилу усе ж залишилася в гранаті, а оскільки стінки гранати були сточені, то вони не витримали. Далі з хати вискочив брат дружини і «почалися розборки», після яких він пішов з двору, відійшов трохи, ліг і заснув, оскільки його «геть розібрало». Розбудили його працівники поліції і він ніяк не міг зрозуміти, що сталося, думав за те, що бився з братом дружини. В кишені у нього так і залишилася чека від гранати, яку він не міг вставити назад у запал. З тещею у нього ніколи не виникало конфліктів з агресією і погрозами, вони з братом дружини її сином випивали і теща могла сваритися, але без зла. В дворі тещі він міг «матюкатися», але через те що «не получалося вставити чеку і він втомився тримати ричаг запала». Він не чекав таких наслідків, все «сталося з необережності», він просить вибачення у тещі, дружини та інших.
Допитана у суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_10 показала, що того дня ОСОБА_7 , який нещодавно повернувся з АТО, приїхав у село, де проживає вона, а поряд, у сусідньому будинку, проживає її дочка і з нею проживав до АТО ОСОБА_7 .. Оскільки ОСОБА_7 був нетверезим («крепко п`яним») і «не міг попасти в двері», дочка, «щоб не бачити його п`яним», випхала його у двір і пішла до неї. ОСОБА_7 залишився на подвір`ї дочки, щось там робив і розмовляв з її сином, який також був «випивший». Дочка, коли побачила, що ОСОБА_7 йде до них, сховалася у коморі, щоб уникнути спілкування з «п`яним» ОСОБА_7 .. Причиною цього було те, що ОСОБА_7 , «як вип`є», то влаштовує «з`ясування», «розбори», «матюкається», хоча при цьому ніколи не «б`ється» і не погрожує, просто його «тяжко виносити п`яного». Син, повернувшись у своє подвір`я, сказав їй: «То ж то може руки пообривати», з чого вона зрозуміла, що ОСОБА_7 має щось в руках. ОСОБА_7 зайшов у її подвір`я, привітався і запитав, де її дочка і його дитина. Вона відповіла, що їх немає, пішли з`ясовувати, коли робити щеплення дитині. ОСОБА_7 , як «п`яна людина», «щось матюкався» з приводу, «що щось у нього не получалося», чи «для св`язки слов», однак погроз у її бік, чи у бік когось іншого, не демонстрував і не висловлював. В руках у ОСОБА_7 була граната, яку «він скубав», «випрямляв кільце», «не знає, що він з нею робив». Вона запитала у ОСОБА_7 , що це таке у нього в руках, він відповів, що це петарда. Вона відповіла, що вона бачить, що це не петарда. ЇЇ розмова з ОСОБА_7 відбувалася «на ходу», коли вона йшла з двору за чимось у хату. Вона минула ОСОБА_7 і пішла у своїх справах у хату. Коли зайшла у сіни, обернулася і побачила, що ОСОБА_7 кинув гранату «вперед себе», «не в сторону хати», «вбік». Кинув недалеко від себе. Граната, ледь торкнувшись землі, вибухнула, «стало темно, полетіла земля, трава». З хати вискочив її син, повалив ОСОБА_7 на землю і став його бити, вона стала відтягувати сина від ОСОБА_7 і говорити йому, що не треба такого робити. ОСОБА_7 в цей час, «як п`яна людина, сміявся». ОСОБА_7 , після того як кинув гранату, залишився у дворі, коли вискочив її син, стояв на ногах, ніде не ховався. Сама вона «ніколи не могла подумати, що ОСОБА_7 , який скубав гранату, стане її кидати, а коли б подумала, то забрала б гранату у ОСОБА_7 ». Поліцію викликали тому, що не знали, що ОСОБА_7 може ще нетверезим зробити. В момент, коли ОСОБА_7 кидав гранату, у дворі нікого не було. Як такого, конфлікту у неї з ОСОБА_7 не було, «коли п`яний, то міг висловити претензію, що вона вмішується в їх сім`ю», «матюкатися», однак погрози в такій його поведінці вона не відчувала і до слів «п`яного» ОСОБА_7 особливо не прислухалася.
В судовому засіданні ОСОБА_10 взагалі категорично виключила припущення, що ОСОБА_7 мав намір її вбити і умисно кинув гранату поряд з нею.
У місцевому суді свідок ОСОБА_11 показала, що вона проживала з ОСОБА_7 поблизу мами ОСОБА_10 , однак на момент події ОСОБА_7 вже з нею не проживав, оскільки вони розлучилися. 01.06.2020 ОСОБА_7 прийшов до неї, поводився без агресії, але був «п`яний». Вона не хотіла розмови з «п`яним» ОСОБА_7 , тому випхала його за двері на своє подвір`я, замкнула двері і пішла до мами. В момент, коли вона випихала ОСОБА_7 , прийшов її брат, який також був «п`яний» і вона випхала їх обох. ОСОБА_7 і її брат залишились на подвір`ї і хвилин 30-40 щось там робили і розмовляли. Далі брат повернувся до мами і, через хвилин п`ять, вона побачила, що ОСОБА_7 також йде до мами. Вона попросила маму ( ОСОБА_10 ) сховати її десь, оскільки не бажала розмовляти з «п`яним» ОСОБА_7 . Та замкнула її в коморі. ОСОБА_7 розмовляв з ОСОБА_10 і вона чула, що та питала у нього, що він має в руках. У відповідь він «матюкався», однак це не було спрямовано на ОСОБА_10 , щось «у нього не получалося», «була просто п`яна мова». Далі розмова ОСОБА_7 з ОСОБА_10 припинилася, «було 15 секунд тиші, а потім пролунав вибух». Коли вона вийшла з комори, її брат «товк» ОСОБА_7 . Потім хтось із них поступився і ОСОБА_7 пішов. Вона викликала поліцію, «бо злякалася, не ОСОБА_7 , а вибуху». Брат потім на її питання, що вони робили в дворі, пояснював, «що хотіли щось заставити, я тільки не зрозуміла, що і куда». ОСОБА_7 ніколи не застосовував фізичного насильства до неї і до ОСОБА_10 і не виявляв погроз. Проблема була в тому, що у нетверезому стані він починав довгі і не потрібні розмови, з`ясування стосунків. Його відносини з ОСОБА_10 не виходили на рівень агресії, він міг лише сказати «не ваше діло», лаятись, але лайка не була спрямована на ОСОБА_10 . На її думку, ОСОБА_7 «не хотів, щоб так сталося», «вона з ним жила і знає, що він може зробити, а що ні».
Отже, з показань потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 вбачається, що ОСОБА_7 жодного разу не застосовував фізичного насильства щодо них і не погрожував його застосувати.
З їх слів, конфлікти з обвинуваченим виникали через те, що обвинувачений зловживав спиртними напоями і з ним нетверезим некомфортно було розмовляти. До того ж, ОСОБА_7 випивав разом з сином ОСОБА_10 , як і того дня, коли відбулася подія, і претензії останньої були адресовані їм обом. ОСОБА_11 в день, коли відбулася подія, уникала спілкування з ОСОБА_7 не тому, що його боялася, а тому, що не бажала з ним, нетверезим, розмовляти. Ця обставина підтверджується не лише показаннями ОСОБА_10 в суді, але і відеозаписом слідчого експерименту з її участю («бо не хотіла його бачити», «вже він її так допік»). Під час цієї слідчої дії ОСОБА_10 не повідомляла про обставини, які б могли зумовити бажання ОСОБА_7 її вбити, її пояснення його дій зводилося лише до твердження, що «розумна людина так не робить».
На таке сприйняття ОСОБА_10 вказують й інші її вислови під час слідчого експерименту: «от я не помню, чи мені треба було йти в хату, чи я може вже так тікала, я не знаю даже», «з якою метою ховалася? боялася за життя? а я знаю? може».
Отже, вже на стадії досудового слідства ОСОБА_10 не висловлювала твердого переконання про наміри ОСОБА_7 її вбити, була не впевнена у цьому і зводила свої пояснення до того, що ОСОБА_7 поводився нерозумно.
У суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_10 заперечила агресію щодо неї ОСОБА_7 вказавши, що погроз у її бік, чи у бік когось іншого, не демонстрував і не висловлював.
Апеляційний суд погоджується і з висновком місцевого суду про те, що на відсутність гострого конфлікту обвинуваченого з потерпілою вказує і поведінка ОСОБА_7 напередодні, під час і після події, адже ОСОБА_11 «випхала» його з хати разом з своїм братом, і ці її дії не зумовили агресію ОСОБА_7 .. Під час розмови з ОСОБА_10 у дворі ОСОБА_7 «привітався і спитав, де його дружина і дитина», пояснення ОСОБА_10 його влаштувало.
Таким чином, під час апеляційного розгляду кримінального провадження встановлено, що показання обвинуваченого, потерпілої і свідка не підтверджують існування обставин, які беззаперечно свідчили б про докази винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115 КК України.
Крім того, згідно з протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 01.06.2020, потерпіла ОСОБА_10 у заяві не стверджувала, що ОСОБА_7 кидав гранату у подвір`ї з наміром її вбити, як і про будь-які погрози з його боку.
Відповідно до висновку експерта № 4.1-105/4.1-106/20 від 02.07.2020, 01.06.2020 за адресою: АДРЕСА_3 мав місце вибух оборонної осколкової ручної гранати Ф-1. Надані на дослідження об`єкти та металеві фрагменти є залишками та складовими частинами оборонної осколкової ручної гранати Ф-1, яка була спорядженою зарядом вибухової речовини «тротил» та відносилась до категорії бойових припасів. В складі ґрунту з воронки наявні залишки (сліди) вибухового перетворення (продукти вибуху) бризантної вибухової речовини «тротил». В складі ґрунту з двору (контрольний) не виявлено слідів вибухового перетворення (продуктів вибуху) органічних нітросполук (у межах чутливості застосованих методів дослідження). В складі нашарувань речовин на поверхнях наданих на дослідження важеля уніфікованого запалу ручних гранат модернізованого УЗГРМ (УЗГРМ-2) та його чеки з кільцем не виявлено слідів вибухового перетворення (продуктів вибуху) органічних нітросполук (у межах чутливості застосованих методів дослідження).
Усі наведені докази, згідно з положеннями ст.86 КПК України, отримані в порядку, встановленому КПК України, і є допустимими, а тому суд першої інстанції правильно поклав їх в основу вироку, з чим погоджується і апеляційний суд.

Умисне вбивство може бути вчинене з прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає її настання, або з непрямим умислом, коли особа хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.
Умисел характеризується сукупністю усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, способом, знаряддями злочину, кількістю, характером і локалізацією поранень та інших тілесних ушкоджень, причинами припинення злочинних дій, поведінкою винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунками.
Про правильність кваліфікації дій обвинуваченого також свідчать і роз`яснення, які викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я».

Так, згідно вказаних роз`яснень, питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи зі сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного та потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Наведені висновки спростовують доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення про те, що в діях ОСОБА_7 був умисел на заподіяння потерпілій закінченого замаху на умисне вбивство, вчиненого способом, небезпечним для життя багатьох осіб.

Слід відмітити, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, у зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (Рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).
Отже, з урахуванням показань обвинуваченого, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, і приймаючи до уваги наявність належних та допустимих доказів у даному кримінальному провадженні, обставин, які встановлені під час судового розгляду, зокрема того, що потерпіла ОСОБА_10 взагалі категорично виключила припущення, що ОСОБА_7 мав намір її вбити і умисно кинув гранату поряд з нею, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про виправдання обвинуваченого, у зв`язку із недоведеністю, що зазначене кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується, вчинене.

Також слід відмітити, що положеннями ч.2 та ч.3 ст.62 Конституції України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до приписів ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд, відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, яке належать до категорії тяжких злочинів, усі обставини кримінального провадження та дані про особу винного.

Так, до обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, суд відніс вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.
До обставин, які пом`якшують покарання, суд відніс щире каяття.
У доповненні до апеляційної скарги прокурор просить доповнити мотивувальну частину вироку обставиною, яка пом`якшує покарання, вчинення кримінального правопорушення в стані обмеженої осудності.
Такі доводи апелянта є слушними, з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів провадження, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 205 від 02.07.2020, ОСОБА_7 в період скоєння інкримінованих йому кримінальник протиправних дій виявляв ознаки посттравматичного стресового розладу з алкогольним обтяженням, через що повною мірою не був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними. Внаслідок цього ОСОБА_7 може бути визнаний обмежено осудним.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити вирок місцевого суду та доповнити мотивувальну частину вироку обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , вчинення кримінального правопорушення в стані обмеженої осудності.
Тому, врахувавши усі обставини в кримінальному провадженні у їх сукупності, в тому числі і ті, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.1 ст.263 КК України, у виді позбавлення волі, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень і не є надто м`яким.
З урахуванням тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, позитивних даних про його особу, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся та повністю визнав свою вину за ч.1 ст.263 КК України, має малолітню дитину, позитивно характеризується за місцем проживання, з власної ініціативи проходив курс лікування від алкоголізму, посткримінальну поведінку ОСОБА_7 , зокрема те, що він вибачився перед потерпілою, яка прийняла його вибачення, після зміни запобіжного заходу і звільнення з-під варти поводив себе належним чином, влаштувався на роботу, розпочав цикл зустрічей духовного спрямування із наставником, налагодив взаємовідносини зі свою колишньою дружиною, позицію потерпілої, місцевий суд обґрунтовано та вмотивовано дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України та покладення на нього обов`язків в межах двохрічного іспитового строку, що дозволить здійснювати контроль за його поведінкою зі сторони уповноваженого органу з питань пробації.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 пояснив, що пройшовши лікування, він знову подав документи для вступу до лав ЗСУ, оскільки має відповідний досвід.
Отже, висновок про можливість застосування щодо ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, зроблений судом з урахування особливостей правозастосування наведених норм матеріального права і належним чином вмотивований, внаслідок чого обвинуваченому призначене покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, даним про його особу та конкретним обставинам справи.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
За наведених обставин у їх сукупності, призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки із звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки, на підставі ст.75 КК України, апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі прокурора.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора Ковельської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Ковельського міскрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 змінити.
Доповнити мотивувальну частину вироку обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 вчинення кримінального правопорушення в стані обмеженої осудності.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий
Судді