ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 202/1624/20

провадження № 51-1982км22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_14,

суддів ОСОБА_15, ОСОБА_16,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_17,

прокурора ОСОБА_18,

захисника ОСОБА_19 (у режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_1 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданнікасаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_19 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року щодо

ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Червоний Ранок Кролевецького району Сумської області, жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження і речових доказів.

Згідно з вироком 23 січня 2020 року близько 17:50 біля будинку № 29 на вул. М. Міхновського в м. Дніпрі, у ОСОБА_1 стався словесний конфлікт з ОСОБА_2 , на ґрунті чого нього виник умисел, спрямований на її вбивство. З метою реалізації цього умислу, ОСОБА_1 , який перебував у безпосередній близькості до потерпілої ОСОБА_2 - стояв до неї обличчям на відстані витягнутої руки, використовуючи заздалегідь заготовлений ніж, розуміючи небезпеку і протиправність свого діяння, а також передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілої, і бажаючи їх настання, діючи умисно, розраховуючи на свою фізичну силу, використовуючи фактор раптовості, усвідомлюючи, що в ділянці шиї розташовані життєво важливі органи, завдав одного удару ножем у ділянку шиї з лівого боку, спричинивши ОСОБА_2 тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного поранення шиї ліворуч з ушкодженням глибоких та поверхневих судин, що ускладнилася гострою крововтратою, внаслідок чого настала її смерть.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 01 грудня 2022 року залишив без змін вирок суду першої інстанції.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_19, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Захисник указує на те, що районний суд відповідним чином не дав належної оцінки аргументам сторони захисту щодо недопустимості ряду доказів, а саме: протоколу обшуку від 23 січня 2020 року, протоколу особистого обшуку особи від 24 січня 2020 року, протоколу затримання від 23 січня 2020 року, протоколу пред`явлення особи для впізнання від 14 лютого 2020 року та протоколу слідчого експерименту. Водночас адвокат у касаційній скарзі детально обґрунтовує підстави визнання недопустимими доказів, які залишились поза увагою судів попередніх інстанцій.

Крім цього, касатор акцентує на порушеннях, допущених слідчим під час призначення експертиз, зокрема на непослідовності їх призначення.

Між тим, захисник переконаний, що суд апеляційної інстанції не дотримався положень ч. 3 ст. 404 Кримінального процесуального Кодексу України (далі - КПК) і безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і про повторний допит свідка ОСОБА_7 , оскільки сторона захисту належним чином умотивувала згадане клопотання.

Також адвокат ОСОБА_19 посилається на порушення права ОСОБА_1 на захист, адже апеляційний суд незаконно відмовив у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання від 13 квітня 2022 року через неможливість присутності захисника ОСОБА_20 і завершив апеляційний розгляд.

Окремо захисник наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції не здійснив необхідної перевірки тверджень ОСОБА_1 про застосування до нього фізичного та морального тиску зі сторони правоохоронних органів під час досудового розслідування, що, на думку захисника, є істотним порушенням вимог КПК.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 наводить аргументи, аналогічні викладеним у касаційній скарзі його захисника, щодо порушення його права на захист, недотримання приписів ч. 3 ст. 404 КПК та застосування до нього недозволених методів слідства, що залишилося поза увагою апеляційного суду.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_1 та його захисник ОСОБА_19 підтримали подані ними касаційні скарги, прокурор ОСОБА_18 заперечував проти задоволення скарг, вважаючи їх необґрунтованими.

Мотиви Суду

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставині не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту і під часперевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Оспорювання засудженим та його захисником установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилається у своїй касаційній скарзі захисник, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, у тому числі аналогічні викладеним у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів уважає обґрунтованими й такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

Із положень ст. 94 КПК слідує, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вважаючи цей висновок обґрунтованим, зробленим на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Мотивуючи висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 , суд першої інстанції послався на показання свідка ОСОБА_7 , який стверджував, що був безпосереднім свідком вчинення ОСОБА_1 неправомірних дій щодо потерпілої ОСОБА_2 ; свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які зазначили, що потерпіла після сварки з невідомим чоловіком повідомила, що останній завдав їй удару ножем; свідка ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_11 , які підтвердили існування непоодиноких конфліктів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Більше того, потерпіла ОСОБА_11 акцентувала на погрозах вбивством, які висловлював ОСОБА_1 на адресу її дочки.

Водночас свідків було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань і приведені до присяги відповідно до вимог КПК; неспростовних аргументів щодо зацікавленості або бажання оговорити засудженого сторона захисту не навела.

Крім цього, суд зважив на ряд письмових доказів, зокрема на висновок молекулярно-генетичної експертизи від 22 грудня 2020 року № 863, згідно з яким співпадання переважаючого генотипу в змішаних із кров`ю слідах на спортивних штанах, вилучених у ході обшуку в ОСОБА_1 , із генотипом потерпілої ОСОБА_2 та мінорного генотипу в цих слідах із генотипом ОСОБА_1 , ДНК цих слідів крові може походити від потерпілої ОСОБА_2 з ймовірністю не менше 99,9999975%.

Оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази кожен із точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, апеляційний суд дійшов переконання, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, виходячи з узгоджених між собою доказів, зібраних у кримінальному провадженні.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б у контексті приписів статей 85-87 КПК свідчили про необхідність визнання судами першої та апеляційної інстанцій доказів недопустимими або неналежними, не встановлено.

Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, про те, що апеляційний суд не дав належної оцінки аргументам сторони захисту щодо недопустимості ряду доказів, зокрема протоколу обшуку від 23 січня 2020 року, протоколу особистого обшуку особи від 24 січня 2020 року, протоколу затримання від 23 січня 2020 року, протоколу пред`явлення особи для впізнання від 14 лютого 2020 року та протоколу слідчого експерименту від 26 лютого 2020 року, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки апеляційний суд навів в ухвалі достатні мотиви їх спростування.

Зокрема, надаючи оцінку доводам захисника ОСОБА_19 про те, що обшук за місцем мешкання ОСОБА_1 було проведено з порушенням вимог частин 1, 3 ст. 233 КПК, апеляційний суд послався на таке.

23 січня 2020 року було проведено вказаний обшук у присутності двох понятих, під час якого було вилучено чоловічі джинси, водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_1 , два мобільні телефони, чоловічу куртку, поліетиленові рукавички та три кухонні ножі, про що зазначено в протоколі обшуку, який підписано двома понятими (т. 3, а. п. 31-39).

Наступного дня слідчий ОСОБА_22 за погодженням із прокурором ОСОБА_21 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська про надання дозволу на проведення обшуку, що ухвалою від 29 січня 2020 року було задоволено (т. 3, а. п. 45 - 47).

Враховуючи це, апеляційний суд не встановив порушення порядку проведення обшуку квартири, передбаченого законом.

Колегія суддів уважає правильними наведені висновки апеляційного суду з огляду на те, що слідча дія у виді обшуку була предметом судового контролю, проведена уповноваженим слідчим за участю понятих, які не констатували жодних порушень та не висловлювали зауважень.

Твердження адвоката ОСОБА_19 з приводу відсутності у протоколі відомостей про те, де саме під час обшуку було вилучено речі ОСОБА_1 , не відповідають змісту протоколу.

Присутність інших осіб у ході обшуку, зокрема оперативних працівників, на переконання колегії суддів, не є таким істотним порушенням вимог КПК, яке би мало наслідком визнання даних протоколу обшуку недопустимим доказом.

Також колегія суддів відхиляє доводи, викладені в касаційній скарзі захисника щодо проведення додаткового обшуку за місцем мешкання ОСОБА_1 без складання відповідного протоколу та фіксування слідчої дії, що, на думку сторони захисту, підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 . Ці показання не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження, у яких міститься лише один протокол обшуку, оцінку якому дано вище. До того ж суди не обґрунтовували винуватість ОСОБА_1 даними будь-якого іншого протоколу обшуку за місцем мешкання засудженого.

Посилання захисника на недопустимість даних протоколу особистого обшуку та затримання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який не встановив, що було допущено істотні порушення під час складання цих протоколів.

Верховний Суд уважає, що захисник не навів беззаперечних підстав, з яких слід визнати дані згаданих протоколів недопустимими доказами, адже, як убачається з їх змісту, вони відповідають положенням КПК.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, 23 січня 2020 року було затримано ОСОБА_1 в порядку ст. 208 КПК і складено відповідний протокол, який затриманий і його захисник підписали без зауважень (т. 3, а. п. 71, 72).

Надалі було проведено особистий обшук затриманої особи, протокол за результатом якого підписали двоє понятих та захисник без заперечень (т. 3, а. п. 73, 74).

Аргументи захисника стосовно порушень, допущених унаслідок того, що понятих, які були присутні під час особистого обшуку, не було допитано в судових засіданнях, не є безумовною підставою для визнання даних указаного протоколу недопустимим доказом.

Посилання засудженого та його захисника на недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту, зокрема з огляду на застосування до ОСОБА_1 недозволених методів слідства, колегія суддів визнає надуманими, зважаючи на таке.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 26 лютого 2020 року було проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_20 (т. 3, а. п. 177, 178).

У ході слідчого експерименту ОСОБА_1 показав, як демонстрував ніж ОСОБА_2 , втім зазначив, що жодних тілесних ушкоджень останній він не спричинив.

Після завершення слідчої дії було складено протокол, який поняті, обвинувачений та його захисник підписали без зауважень і заперечень.

Оскільки процесуальний порядок проведення слідчого експерименту, визначений КПК, було дотримано, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про допустимість як доказу даних слідчого експерименту.

Колегія суддів уважає необґрунтованими посилання засудженого та його захисника про застосування працівниками правоохоронних органів фізичного і психологічного тиску на ОСОБА_1 і бере до уваги таке.

За послідовною практикою Верховного Суду (Постанови від 02 березня 2021 року справа № 737/641/17 (провадження № 51-6562км18); від 27 травня 2020 року у справі № 317/2389/17 (провадження № 51-4935км19); від 26 травня 2020 року у справі № 234/9575/19 (провадження № 51?5690км19); від 19 листопада 2020 року у справі № 640/9837/18 (провадження № 51-1539км20); від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к (провадження № 51-2904км18), для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, така заява має бути «небезпідставною». Тобто особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати певне підтвердження цим обставинам або, якщо це не можливо з об`єктивних причин, повідомити інформацію, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника настільки надмірний тягар доведення, однак за відсутності інформації, яка дає можливість її перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і не створює обов`язку проведення розслідування такої заяви.

Із матеріалів кримінального провадження видно, що ОСОБА_1 фактично було затримано 23 січня 2020 року о 21:30. Тоді ж він повідомив про необхідність забезпечення його права на захист і призначити йому захисника. Про затримання ОСОБА_1 було поінформовано його дружину ОСОБА_13 (т. 3, а. п. 71, 72).

Згідно з постановою від 23 січня 2020 року ОСОБА_1 було призначено захисника ОСОБА_23, за участю якого було проведено особистий обшук затриманого.

Між тим, дружина ОСОБА_1 24 січня 2020 року з метою здійснення захисту інтересів чоловіка уклала договір з іншим захисником - Ільєнком Р. П. (т. 3, а. п. 87, 88).

Надалі саме цей захисник брав участь у слідчих діях під час досудового розслідування та судового розгляду справи.

У свою чергу на стадії судового розгляду ОСОБА_1 уклав угоду із захисником ОСОБА_19 (т. 1, а. п. 161).

Тобто ОСОБА_1 був забезпечений захисником на всіх етапах кримінального провадження. Про те, що йому було надано правову допомогу неефективно, він жодного разу не повідомляв. Разом із цим у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані щодо обмеження ОСОБА_1 в доступі до правової допомоги або стосовно надання цієї допомоги з порушенням стандартів, визначених Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

При цьому ані під час досудового розслідування, ані під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції засуджений та/або його захисники не зверталися з заявами на дії працівників правоохоронних органів через застосування ними чи фізичного чи психологічного насильства до ОСОБА_1 та не ініціювали проведення належної перевірки цих обставин.

Більше того, в суді першої інстанції сторона захисту наполягала на недопустимості даних слідчого експерименту, з огляду на те, що події, зафіксовані під час слідчої дії, відбувалися в інший день, а не тому, що працівники правоохоронних органів удалися до недозволених методів слідства.

Твердження засудженого про те, що поліцейські спричинили йому тілесні ушкодження, спростовується матеріалами кримінального провадження.

Зокрема, засуджений, будучи забезпеченим захисником станом на 24 січня 2020 року, подав заяву, у якій вказав, що тілесні ушкодження він отримав унаслідок того, що оступився. Водночас у цій заяві ОСОБА_1 зауважив, що психологічного або фізичного тиску на нього не було здійснено (т. 3, а. п. 91).

Отже, з урахуванням наведеного колегія суддів уважає доводи засудженого та його захисника про фізичний і психологічний тиск з боку працівників поліції безпідставними, адже сторона захисту не була позбавлена права на звернення з відповідною заявою до правоохоронних органів з метою здійснення перевірки цих обставин на будь-якій стадії кримінального провадження, втім не скористалася цим правом. Між тим, захисник і засуджений не навели належних аргументів, з яких можна було б дійти висновку про «небезпідставність» заяв щодо здійснення тиску на ОСОБА_1 під час досудового розслідування.

До того ж колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не давав жодних визнавальних показань та не повідомляв даних, якими б обмовив себе, а під час судового слідства мав можливість самостійно обирати стратегію захисту, брати участь у допиті свідків, заявляти клопотання, чим скористався у повній мірі.

Доводи щодо порушень правил ч. 3 ст. 404 КПК не знайшли підтвердження.

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК).

Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального провадження.

Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, для повторного дослідження доказів стороною захисту наведено не було й апеляційним судом не встановлено, тому цей суд обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

У свою чергу незгода з оцінкою доказів, яку здійснив місцевий суд, не є підставою для повторного дослідження доказів.

Щодо тверджень засудженого та його захисника про порушення права на захист, оскільки апеляційний розгляд було проведено за відсутності одного із захисників - адвоката ОСОБА_20, колегія суддів зазначає таке.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, захисник ОСОБА_20 у судовому засіданні від 09 лютого 2022 року дав пояснення по суті поданої ним апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_1 (т. 2, а. п. 246, 247).

Після цього адвокат ОСОБА_20 подав до суду клопотання, у якому зазначав, що за станом здоров`я не може прибути в судове засідання, призначене на 13 квітня 2022 року, та просив проводити апеляційний розгляд за участю іншого захисника - ОСОБА_19 При цьому захисник не ставив вимогу про відкладення апеляційного розгляду (т. 4, а. п. 105).

Отже, неприбуття адвоката ОСОБА_20 в судове засідання 13 квітня 2022 року, на переконання колегії суддів, не порушує права засудженого на захист і за обставин цього кримінального провадження не може бути безумовною підставою до скасування ухвали апеляційного суду, адже в цьому судовому засіданні брав участь захисник ОСОБА_19

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 за скаргами обвинуваченого і його захисників, ретельно перевірив зазначені в них доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, вказавши в ухвалі підстави необґрунтованості таких доводів.

Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження сторони захисту про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог КПК є безпідставним.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, Суд не встановив, а отже, касаційні скарги засудженого і його захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 квітня 2022 рокущодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні скарги адвоката ОСОБА_19 і засудженого ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16