Справа № 369/8997/22
Провадження №1-кс/369/1545/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.09.2022 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі слідчого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні клопотання слідчого у кримінальному провадженні - старшого слідчого в ОВС слідчого управління Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , про тимчасовий доступ до речей та документів, за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001747 від 31.05.2022 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 438, ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 111 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
Досудовим розслідуванням встановлено, що 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще

49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН: «Усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй».

Установлено, що на підставі положень ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про правонаступництво України» частиною національного законодавства України є Конвенція про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (далі Конвенція), яка ратифікована ІНФОРМАЦІЯ_3 і набрала законної сили для неї 03.01.1955, якою визначені порушення законів та звичаїв війни.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 Конвенції, під її захистом перебувають особи, які в будь-який момент і за будь-яких обставин опиняються, в разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Водночас, відповідно до Конвенції, учасниками якої є зокрема Україна та РФ (далі Конвенція), сторони домовилися, що з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто horsdecombat унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії.
Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб:
a) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури;
b) захоплення заручників;
c) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження;
d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні (стаття 3 Конвенції).
Відповідно до положень ст. 27 Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.
З урахуванням положень стосовно здоров`я, віку та статі, сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, має право поводитися з усіма ними однаково, без жодної дискримінації, зокрема стосовно раси, релігії або політичних переконань.
Статтею 28 Конвенції передбачено, що сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.
В силу положень ст. 31 Конвенції жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей.
Згідно ст. 32 Конвенції Високі Договірні Сторони спеціально дають згоду на те, що їм забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.
Стаття 34 Конвенції передбачає заборону взяття заручників.
Також, одним із загальновизнаних міжнародних правових актів, що регулює питання відповідальності за злочинні дії, вчинені в умовах збройних конфліктів, є Римський статут міжнародного кримінального суду (підписаний в м. Рим 17.07.1998, вступив в силу 01.07.2002). Вказаний документ підписаний представниками РФ 13.09.2000 та України 20.01.2000.
Відповідно до ст. 7 Статуту дається визначення злочинів проти людяності, до яких зокрема віднесені:
-згідно п. (e) ч. 1 ст. 7 Статуту - ув`язнення або інше жорстоке позбавлення фізичної свободи в порушення основних норм міжнародного права;

-згідно з п. (k) ч. 1 ст. 7 Статуту інші нелюдські діяння аналогічного характеру, що полягають в умисному спричиненні сильних страждань або серйозних тілесних ушкоджень або серйозної шкоди психічному або фізичному здоров`ю.

Відповідно до ст. 8 Статуту дається визначення військових злочинів, до яких зокрема віднесені:

-згідно підпункту (ііі) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту умисне спричинення сильних страждань або серйозних тілесних ушкоджень або шкоди здоров`ю;

-згідно підпункту (iv) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту незаконне, безглузде та великомасштабне знищення та привласнення майна, не викликане військовою необхідністю;

-згідно підпункту (viii) п. а ч. 2 ст. 8 Статуту взяття заручників;

-згідно підпункту (i) п. b ч. 2 ст. 8 Статуту умисні напади на цивільне населення як таке або окремих цивільних осіб, які не беруть безпосередньої участі у військових діях;

-згідно підпункту (xxi) п. b ч. 2 ст. 8 Статуту зазіхання на людську гідність, зокрема образливе та принижуюче поводження.

Декларацією ІНФОРМАЦІЯ_2 № 36/103 від 9 грудня 1981 року «Про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав» та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить «Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету»; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить «Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами у відповідності до Статуту ІНФОРМАЦІЯ_2 »; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить «Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки», та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, «Встановлення агресії», що містить визначення агресії, та відповідно до якої установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: 1.) утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; 2.) здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; 3.) не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції ІНФОРМАЦІЯ_2

від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала

в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, і регулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у «Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі» від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 та 2 «III Конвенції про відкриття воєнних дій»

від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та

7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

У преамбулі «Декларації про державний суверенітет України»

від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна ІНФОРМАЦІЯ_4 проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 «Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї» від 5 грудня 1994 року ІНФОРМАЦІЯ_5 , Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами «Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі» від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до пунктів 3, 8 «Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав» від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та Російська Федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ІНФОРМАЦІЯ_2 і зобов`язань згідно із «Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі», Україна та Російська Федерація уклали «Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією» (надалі Договір) (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до «Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний» кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Статті 3, 28 Конституції України передбачають, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації підписав з керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей договори про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу, які в той же день ратифіковані Державною думою та Радою Федерації РФ.

В цей же день Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, з метою надання видимості законності дій по нападу на Україну, направив до Ради Федерації РФ звернення про використання ІНФОРМАЦІЯ_6 , яке було задоволено.

23 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до ІНФОРМАЦІЯ_7 з проханням надати допомогу у відбитті надуманої ними воєнної агресії «українського режиму щодо населення» так званих Донецької та Луганської народних республік.

24 лютого 2022 року о 5 годині Президент Російської Федерації оголосив про своє рішення почати так звану спеціальну військову операцію в Україні.

У подальшому, цього ж дня Збройними Силами РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, віроломно здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України, а також підрозділам ЗС України та здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна.

У період з 5 години 24 лютого 2022 року та щонайменше до

18 травня 2022 року (включно) підрозділи ЗС та інших військових формувань РФ здійснюють спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. При цьому вогневі удари здійснюються по об`єктам, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права, чим розпочали активну фазу ведення агресивної війни проти України.

Зазначені дії призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.

Крім того співучасники з числа представників влади РФ та ЗС РФ розпочавши 24.02.2022 року вторгнення на територію України, прийняли рішення про вчинення дій спрямованих на окупацію територію України.

Для реалізації вищевказаного злочинного наміру серед інших був залучений військовий підрозділ ЗС РФ, в якому проходить службу військовослужбовець РФ ОСОБА_4 , а саме військова частина № НОМЕР_1 збройних ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У свою чергу, громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем збройних сил Російської Федерації, а саме військової частини № НОМЕР_1 , діючи умисно, з метою насильницької зміни меж території України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, усвідомлюючи, що агресія проти України та її жителів організована і здійснюється представниками влади та ЗС РФ, які діють в порушення ст.ст. 1-3, 68 Конституції України, всупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, порушив принципи Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року та вимог частини 4 статті 2 Статуту ІНФОРМАЦІЯ_2 та Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХIХ) посягнули на суверенітет та територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території та розширення впливу РФ, з мотивів перешкоджання Євроінтеграційному курсу розвитку України, встановлення контролю Російської Федерації над політичними, економічними та інформаційними процесами в Україні, виконуючи злочинні накази, у складі підрозділу військової частини № 6720 збройних сил Російської Федерації, в якій ОСОБА_4 проходив військову службу, здійснив незаконний перетин державного кордону України в рамках широкомасштабного вторгнення підрозділів ІНФОРМАЦІЯ_8 , спільно з іншими військовими формуваннями РФ, з метою окупації території України, із бойовим застосуванням їх штатної зброї, та контролював виконання поставлених вищим військовим керівництвом ЗС РФ наказів у підпорядкованому йому підрозділі, також приймав безпосередню участь у актах збройної агресії на території м. Буча Бучанського району Київської області.
При цьому ОСОБА_4 вищим військовим керівництвом ЗС РФ були поставлені наступні цілі:

- захоплення м. Буча Київської області;

- організація роботи насамперед органів влади на окупованих територіях після захоплення;

- відшукання особи, яка займе посаду голови незаконно створеного органу влади на окупованій території міста Буча Київської області.

З метою реалізації поставлених завдань, 11.03.2022 року приблизно о 17:00 військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_4 , діючи умисно разом з іншими невстановленими на даний час військовими РФ, що були йому підпорядковані, будучи озброєні автоматичною вогнепальною зброєю, на гусеничній та колісній військовій техніці, серед яких були бойові машини десанту, прибули до адміністративної будівлі КНП « ІНФОРМАЦІЯ_9 », що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Знаходячись біля вищезазначеної адміністративної будівлі, з метою захоплення заручників з числа цивільного населення, що не приймали участі у збройному конфлікті, та у яких була відсутня будь-яка зброя, знаряддя чи засоби, що могли б виправдати жорстоке поводження з ними, в порушення основних норм міжнародного права, а саме вимог ст.ст. 31, 34 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, п. (е) ч. 1 ст. 7, підпункту (vііі) п. а ч. 2 ст. 8 Римського статуту міжнародного кримінального судувійськовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_4 віддав незаконний наказ підпорядкованим особам з числа кулеметників-навідників направити крупнокаліберні кулемети, встановлені на вищеперерахованій техніці у напрямку будівлі лікарні, яка є об`єктом цивільної інфраструктури, використавши це, як засіб залякування цивільного населення та медичного персоналу, який перебував всередині вказаного приміщення, серед яких були: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_12 та інші, на даний час досудовим розслідуванням невстановлені громадяни України у кількості не менше 20 осіб.

Після цього, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_4 у супроводі не менше як десяти невстановлених на даний час військовослужбовців ЗС РФ, які були озброєні автоматичною вогнепальною зброєю, зайшов до приміщення багатопрофільного стаціонарного відділення КНП « ІНФОРМАЦІЯ_9 », де в той час перебував директор ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 разом з іншими працівниками вказаного закладу.
Перебуваючи у приміщенні холу вищезазначеного закладу, ОСОБА_4 , для реалізації свого умислу скерованого на захоплення заручників, в порушення основних норм міжнародного права, а саме вимог ст.ст. 31, 34 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, п. (е) ч. 1 ст. 7, підпункту (vііі) п. а ч. 2 ст. 8 Римського статуту міжнародного кримінального судувіддав злочинний наказ озброєним автоматичною вогнепальною зброєю підпорядкованим невстановленим на даний час військовослужбовцям ЗС РФ зайняти та блокувати входи та виходи, чим обмежив свободу пересування персоналу, фактично здійснивши захоплення заручників, що у подальшому використав для залякування та здійснення психологічного тиску на керівництво медичного закладу.

Після цього, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_4 використовуючи психологічне насильство у вигляді демонстрації зброї, наказав директору медичного закладу ОСОБА_5 негайно забезпечити окреме місце для спілкування, що у свою чергу сформувало у ОСОБА_5 сприйняття реальної загрози своєму життю та здоров`ю, а також усвідомлення, що підпорядкований йому персонал обмежений у свободі пересування та знаходиться під загрозою застосування насильства або заподіяння смерті з боку озброєних військовослужбовців ЗС РФ, тобто взятий у заручники, що завдало ОСОБА_5 сильних моральних страждань.
Після цього, без розриву у часі, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_4 демонстративно тримаючи у руках автоматичну зброю, використовуючи її в тому числі як засіб залякування та психологічного тиску на присутніх цивільних осіб, які прослідував позаду ОСОБА_5 до приміщення оглядового кабінету, який розташований на першому поверсі адміністративного приміщення лікарні.

Знаходячись у приміщені вищевказаного оглядового кабінету військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_4 в ході розмови із ОСОБА_5 у присутності ОСОБА_6 демонструючи автоматичну зброю, усвідомлюючи, що керівництво медичного закладу перебуває під його владою, застосовував заходи примусу, які виражалися у психологічному тиску та безальтернативній забороні залишити територію медичного закладу до фактично взятих у заручники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Дії ОСОБА_4 , що виражались у відданні наказів і розпоряджень підлеглим йому військовослужбовцям ЗС РФ, а також дії вчинені ним особисто, які тривали не менше трьох годин, з метою захоплення заручників призвели до блокування роботи медичного закладу, порушення роботи об`єктів цивільної інфраструктури.

Таким чином ОСОБА_4 підозрюється порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, відданні наказу про вчинення таких дій, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

Крім того, досудовим розслідуванням встановлено, що 24 лютого 2022 року в Україні указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ.

Також, Законом України «Про правовий режим воєнного стану», крім іншого, визначено, що воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності.

При цьому військовослужбовцю ЗС РФ ОСОБА_4 разом з іншими військовослужбовцями ЗС РФ, військовим керівництвом були поставлені наступні цілі:

- захоплення м. Буча Київської області;

- організація роботи насамперед органів влади на окупованих територіях після захоплення;

- відшукання особи, яка займе посаду голови незаконно створеного органу влади на окупованій території міста Буча Київської області.

На виконання вказаного завдання, 11.03.2022 року приблизно о 17:00 військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_4 , діючи умисно разом з іншими невстановленими на даний час військовими РФ, що були йому підпорядковані, будучи озброєні автоматичною вогнепальною зброєю, на гусеничній та колісній військовій техніці, серед яких були бойові машини десанту, прибули до адміністративної будівлі КНП « ІНФОРМАЦІЯ_9 », що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Знаходячись біля вищезазначеної адміністративної будівлі, у військовослужбовця ЗС РФ ОСОБА_4 виник протиправний умисел направлений на підбурювання громадянина України до вчинення державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинені в умовах воєнного стану. Для реалізації вищевказаного протиправного умислу ОСОБА_4 віддав незаконний наказ підпорядкованим особам з числа кулеметників-навідників направити крупнокаліберні кулемети, встановлені на вищеперерахованій техніці у напрямку будівлі лікарні, яка є об`єктом цивільної інфраструктури, використавши це, як засіб залякування цивільного населення та медичного персоналу, який перебував всередині вказаного приміщення, серед яких були: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_12 та інші, на даний час досудовим розслідуванням невстановлені громадяни України у кількості не менше 20 осіб.

Після цього, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_4 у супроводі не менше як десяти невстановлених на даний час військовослужбовців ЗС РФ, які були озброєні автоматичною вогнепальною зброєю, зайшов до приміщення багатопрофільного стаціонарного відділення КНП « ІНФОРМАЦІЯ_9 », де в той час перебував директор ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_10 разом з іншими працівниками вказаного закладу.

Перебуваючи у приміщенні холу вищезазначеного закладу, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_4 віддав злочинний наказ озброєним автоматичною вогнепальною зброєю підпорядкованим невстановленим на даний час військовослужбовцям ЗС РФ зайняти та блокувати входи та виходи, чим фактично здійснив захоплення будівлі та обмежив свободу пересування персоналу, що у подальшому використав для залякування та здійснення психологічного тиску на керівництво медичного закладу.

Після цього, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_4 наказав директору медичного закладу ОСОБА_5 негайно забезпечити окреме місце для спілкування, що у свою чергу сформувало у ОСОБА_5 сприйняття реальної загрози своєму життю та здоров`ю, а також усвідомлення, що підпорядкований йому персонал обмежений у свободі пересування та знаходиться під загрозою застосування насильства або заподіяння смерті з боку озброєних військовослужбовців ЗС РФ.

Після цього, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_4 демонстративно тримаючи у руках автоматичну зброю, використовуючи її в тому числі як засіб залякування та психологічного тиску на присутніх цивільних осіб, прослідував позаду ОСОБА_5 до приміщення оглядового кабінету, який розташований на першому поверсі адміністративного приміщення лікарні.

Знаходячись у приміщенні вищевказаного оглядового кабінету військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_4 в ході розмови із ОСОБА_5 , достовірно розуміючи, що він є громадянином України, продовжив реалізацію свого злочинного умислу та особисто, шляхом примусу в ультимативній формі підбурював останнього до вчинення державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинені в умовах воєнного стану, а саме висунув усну вимогу до ОСОБА_5 зайняти посаду мера міста Буча Бучанського району Київської області в окупаційній адміністрації держави-агресора. При цьому, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_4 застосовував щодо ОСОБА_5 заходи примусу, які виражалися у психологічному тиску та безальтернативній забороні залишити територію медичного закладу. Водночас, ОСОБА_5 реально оцінював обстановку, як загрозливу для його життя та здоров`я, а також осіб з числа медичного персоналу, який перебував у його підпорядкуванні.

Вищеперераховані дії вчинялись військовослужбовцем ЗС РФ ОСОБА_4 умисно з метою встановлення повного контролю Російської Федерації над політичними, економічними та інформаційними процесами на тимчасово окупованій частині території України, а саме міста Буча Київської області та з метою подальшого формування окупаційної адміністрації.

Таким чином, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні підбурювання до вчинення державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого громадянином України, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинені в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 111 КК України.

З метою виконання вимог ст. 2, ч. 2 ст. 9 КПК України щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, у сторони обвинувачення виникла необхідність отримати тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю, а саме: інформацію про зв`язок абонентів (абонентських номерів операторів мобільного зв`язку, які на запитуваний час могли обслуговуватись ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_13 », ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_14 », ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_15 ») - НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , НОМЕР_12 , НОМЕР_13 , НОМЕР_14 , НОМЕР_15 , НОМЕР_16 , НОМЕР_17 , НОМЕР_18 та мобільних терміналів: ІМЕІ НОМЕР_19 , ІМЕІ НОМЕР_20 , ІМЕІ НОМЕР_21 .
Вказаною інформацією володіють оператори мобільного зв`язку ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_13 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_14 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_15 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 .
Зокрема, з зазначеною метою необхідно отримати відомості про власників абонентських номерів, час початку надання послуг за цими номерами, а також про всі телефонні з`єднання за період з 24.02.2022 по 13.03.2022 із наведенням номерів телефонів (абонентів «А» та «Б»), з якими відбувались з`єднання, дати, часу та тривалості з`єднань, даних про їх технічний характер (вхідне, вихідне, SMS повідомлення, Інтернет), реєстрації базово-передаючих станцій під час з`єднань, а також IMEI терміналів.
Інформація, яка перебуває у володінні ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_13 », ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_15 », ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_14 » сама по собі або в сукупності з іншими речами і документами кримінального провадження має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні.
Отримання зазначених документів (інформації) має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні. Іншими способами встановити обставини, які передбачається довести за допомогою даної інформації, неможливо.
Враховуючи вищевикладене, слідчий просив суд надати слідчим СУ ГУ НП в АР Крим та м. Севастополь, що входять до складу групи слідчих в даному кримінальному провадженні старшому лейтенанту поліції ОСОБА_3 , старшому лейтенанту поліції ОСОБА_8 , капітану поліції ОСОБА_9 , капітану поліції ОСОБА_10 , старшому лейтенанту поліції ОСОБА_11 , старшому лейтенанту поліції ОСОБА_12 , старшому лейтенанту поліції ОСОБА_13 , майору поліції ОСОБА_14 , тимчасовий доступ до документів, які знаходяться у володінні операторів телекомунікаційного рухомого (мобільного) зв`язку ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_13 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_14 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 та ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_15 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 і які містять інформацію в електронному вигляді щодо абонентських номерів НОМЕР_22 , НОМЕР_23 , НОМЕР_24 , НОМЕР_25 , НОМЕР_26 , НОМЕР_27 , НОМЕР_28 , а саме: про зв`язок, абонентів, надання телекомунікаційних послуг, у тому числі отримання послуг, змісту, маршрутів передавання, із зазначенням дати та часу з`єднання, тривалості, місця знаходження абонента, адресу розташування базової станції, типу з`єднання (вхідні та вихідні дзвінки, SMS, MMS, GPRS, переадресація); ідентифікаційні ознаки кінцевого обладнання (абонента А) (абонентський, серійний, ICCID, IMSI номери сім-карти, ІМЕІ); ідентифікаційні ознаки терміналу, з яким відбувався сеанс зв`язку (абонент Б), місця знаходження (абонента Б), адресу розташування базової станції, за наявності контрактної угоди надати відомості про абонента, які містять інформацію за період часу з 00:00 год. 24.02.2022 до 00:00 год. 13.03.2022 з можливістю отримання копії документів та зазначеної інформації.
В судове засідання слідчий не з`явився та в клопотанні просив розглядати клопотання за його відсутності.

В судове засідання прокурор ОСОБА_15 не з`явився.
Суд розглядає клопотання у відсутність особи, у володінні якої знаходяться вказані документи, з метою унеможливлення завчасного знищення або переховування документів, зазначених у клопотанні.
В силу ст. 131 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження, а заходами забезпечення кримінального провадження є в тому числі тимчасовий доступ до речей, документів.
Згідно до вимог ст.163 КПК України, слідчий суддя, суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, якщо сторона кримінального провадження у своєму клопотанні доведе наявність достатніх підстав вважати, що ці речі або документи: перебувають або можуть перебувати у володінні відповідної фізичної або юридичної особи; самі по собі або в сукупності з іншими речами і документами кримінального провадження, у зв`язку з яким подається клопотання, мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні; не становлять собою або не включають речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 159 КПК України, тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та, у разі прийняття відповідного рішення слідчим суддею вилучити їх (здійснити їх виїмку).
Беручи до уваги вищенаведене та враховуючи, що у клопотанні та доданих до нього матеріалах кримінального провадження вбачається наявність достатніх підстав вважати, що документи, які знаходяться у володінніоператорів мобільного зв`язку ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_13 », ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_15 », ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_14 », мають суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, слідчий суддя вважає, що є підстави для задоволення клопотання.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 131, 159-163, 166, 309 КПК України, слідчий суддя
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання слідчого у кримінальному провадженні - старшого слідчого в ОВС слідчого управління Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , про тимчасовий доступ до речей та документів, за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001747 від 31.05.2022 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 438, ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 111 КК України задовольнити.
Надати слідчим СУ ГУ НП в АР Крим та м. Севастополь, що входять до складу групи слідчих в даному кримінальному провадженні старшому лейтенанту поліції ОСОБА_3 , старшому лейтенанту поліції ОСОБА_8 , капітану поліції ОСОБА_9 , капітану поліції ОСОБА_10 , старшому лейтенанту поліції ОСОБА_11 , старшому лейтенанту поліції ОСОБА_12 , старшому лейтенанту поліції ОСОБА_13 , майору поліції ОСОБА_14 , тимчасовий доступ до документів, які знаходяться у володінні операторів телекомунікаційного рухомого (мобільного) зв`язку ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_13 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , ПрАТ « ІНФОРМАЦІЯ_14 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_4 та ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_15 », що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 і які містять інформацію в електронному вигляді щодо абонентських номерів НОМЕР_22 , НОМЕР_23 , НОМЕР_24 , НОМЕР_25 , НОМЕР_26 , НОМЕР_27 , НОМЕР_28 , а саме: про зв`язок, абонентів, надання телекомунікаційних послуг, у тому числі отримання послуг, змісту, маршрутів передавання, із зазначенням дати та часу з`єднання, тривалості, місця знаходження абонента, адресу розташування базової станції, типу з`єднання (вхідні та вихідні дзвінки, SMS, MMS, GPRS, переадресація); ідентифікаційні ознаки кінцевого обладнання (абонента А) (абонентський, серійний, ICCID, IMSI номери сім-карти, ІМЕІ); ідентифікаційні ознаки терміналу, з яким відбувався сеанс зв`язку (абонент Б), місця знаходження (абонента Б), адресу розташування базової станції, за наявності контрактної угоди надати відомості про абонента, які містять інформацію за період часу з 00:00 год. 24.02.2022 до 00:00 год. 13.03.2022 з можливістю отримання копії документів та зазначеної інформації.
У разі невиконання ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів слідчий суддя, суд за клопотанням сторони кримінального провадження, якій надано право на доступ до речей і документів на підставі ухвали, має право постановити ухвалу про дозвіл на проведення обшуку згідно з положеннями цього Кодексу з метою відшукання та вилучення зазначених речей і документів.

Ухвала діє протягом двох місяців.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1