УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 756/14541/19
провадження № 51-2467ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від

29 червня 2022 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
За вироком Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Сургут Тюменської області Російської Федерації, без визначеного місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
за вироком Шполянського районного суду Черкаської області від 10 березня 2006 року за ч. 1 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання із встановленням іспитового строку тривалістю в 2 роки;
за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 18 березня 2008 року за ч. 2 ст. 185 КК, із застосуванням ст. 71 цього Кодексу, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. Звільненого умовно-достроково 17 грудня 2010 року на підставі ст. 81 КК з невідбутим строком покарання терміном 4 місяці 23 дні;
за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 20 вересня 2012 року за

ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Звільненого умовно-достроково 08 травня 2014 року на підставі ст. 81 КК з невідбутим строком покарання терміном 1 рік 2 місяці 11 днів,
засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, від відбування якого звільнено з випробуванням з іспитовим строком 2 роки на підставі

ст. 75 КК з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Також вироком до набрання законної сили змінено запобіжний захід ОСОБА_4 з тримання під вартою на особисте зобов`язання з покладенням обов`язків не відлучатися із м. Києва без дозволу суду, повідомляти суд про зміну місця проживання та прибувати до суду за першою ж вимогою, звільнивши його з під варти негайно.
Вироком суду встановлено, що 25 червня 2019 року приблизно о 15 годині 30 хвилин у ОСОБА_4 , який перебував у приміщенні гіпермаркету «Епіцентр», що за адресою:

м. Київ, вул. Полярна, 20-Д, виник умисел, спрямований на повторне, таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій умисел, спрямований на повторне, таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв товари, які належать ТОВ «Епіцентр-К», а саме: «Мокасини чол. TM «FX shoes» р. 41-45», у кількості 1 шт., вартістю 190 грн 80 коп. (без урахування ПДВ) та «Взуття суцільнолите з ЕВА, CMJI - 07 «Комбі», чоловічі», у кількості 1 шт., вартістю 97 грн 98 коп. (без урахування ПДВ). Після чого, ОСОБА_4 «Мокасини чол. TM «FX shoes» р. 41-45» одягнув на себе замість взуття в якому прийшов до гіпермаркету, а «Взуття суцільнолите з ЕВА, CMJI - 07 «Комбі», чоловічі» положив до рюкзака, що був при ньому, а всього товару на загальну вартість 272 грн 45 коп. (без урахування ПДВ).
Виконавши усі дії, які ОСОБА_4 вважав необхідними для доведення свого умислу до кінця, останній направився до виходу з гіпермаркету, та не розрахувавшись за викрадене майно, пройшов повз лінії кас, однак свої дії не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був зупинений працівниками охорони гіпермаркету.
Внаслідок вчинення кримінального правопорушення, у разі доведення його до кінця, ОСОБА_4 міг би спричинити ТОВ «Епіцентр-К» майнову шкоду на загальну суму 272 грн 45 коп. (без урахування ПДВ).
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Доводи касаційної скарги та її вимоги
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , виду та розміру призначеного покарання, посилаючись на допущене, на його думку, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність стосовно звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та зазначає, що апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи його апеляційної скарги в цій частині, не навів переконливих підстав до залишення його скарги без задоволення, що свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог статей 413, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та долучену до неї копію судового рішення, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК, Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність й обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
За змістом касаційної скарги прокурор фактично порушує питання про недотримання судом апеляційної інстанції визначених законом вимог, що стосуються звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням і пов`язані із реалізацією дискреційних повноважень суду.
Поняття судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності застосованих кримінально-правових засобів з метою вирішення завдань, визначених положеннями статей 1, 50 КК тощо.
Звільнення від відбування покарання з випробуванням є складовою однієї із альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності, обрання якої в кожному конкретному випадку пов`язане із з`ясуванням ступеня суспільної небезпечності і характеру кримінального правопорушення, обставин конкретного провадження, даних про особу винуватого, а також обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, впливають на висновок суду про можливість виправлення особи та досягнення інших цілей покарання без його реального відбування засудженим.
Разом із тим, реалізація апеляційним судом дискреційних повноважень щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування з випробуванням мають межі, визначені статтями 409, 413, 414 КПК, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість або у разі неправильного застосування судом положень ст. 75 КК.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Статтею 75 КК визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії оскарженого судового рішення, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК (в редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення), було злочином середньої тяжкості, щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання, а також відсутність обставин, які його обтяжують, дані, що характеризують особу засудженого, зокрема те, що він на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.
Прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування ст. 75 КК, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.

Під час перегляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі твердження та доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі, та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи висновки про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, окрім взятих до уваги місцевим судомданих про особу засудженого, наявності обставини, що пом`якшує покарання, та відсутності обставин, що його обтяжують, врахував також дані про вартість викраденого майна, відсутність заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди потерпілому, відношення засудженого до наслідків вчиненого. Крім того, в суді апеляційної інстанції було встановлено, що засуджений на час перегляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції одружений, має на утриманні неповнолітню дитину 2017 року народження, має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкає разом із сім`єю, на час апеляційного перегляду займається волонтерською діяльністю, яка полягає у доставці допомоги особам похилого віку. Даних про те, що з моменту вчинення інкримінованого засудженому правопорушення і на час перегляду справи судом апеляційної інстанції засуджений притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності прокурором не наведено.
Встановлені колегією суддів апеляційного суду дані, які з позитивної сторони характеризують обвинуваченого, поведінка обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, усвідомлення протиправності своєї поведінки у момент вчинення кримінального правопорушення, зміна поведінки обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення указують на те, що обвинувачений дійсно розкаявся у вчиненні кримінального правопорушення. Всі ці дані у сукупності колегію суддів обґрунтовано враховано як підставу до висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, що указує на правильність висновків суду першої інстанції про можливість застосування до покарання, призначеного засудженому, положень ст. 75 КК.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками апеляційного суду про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Верховний Суд виходить з того, що закон України про кримінальну відповідальність

у цілому та зокрема не містить будь-яких застережень щодо можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням осіб, які мають не зняту та не погашену

в установленому законом порядку судимість, а отже доводи прокурора в цій частині не спростовують висновків апеляційного суду, як і інші доводи касаційної скарги,

з урахуванням як сукупності фактичних обставин справи, встановлених місцевим судом, так і ознак, які характеризують засудженого, зокрема і встановлених судом апеляційної інстанції.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків з питань перевірки правильності застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Оскаржена ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є належним чином вмотивованою та обґрунтованою з огляду предмет апеляційного перегляду та встановлені судом обставини.
У касаційній скарзі прокурора не міститься прийнятних і достатніх доводів про те, що апеляційним судом допущено таких істотних порушень норм кримінального процесуального права чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оскарженого рішення з підстав, передбачених ст. 413, ч. 1 ст. 438 КПК, з огляду на що колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення з мотивів, зазначених у касаційній скарзі прокурора, та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3