ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 530/136/17

провадження № 51-595км20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючогоОСОБА_20,
СуддівОСОБА_21, ОСОБА_22,
за участю: секретаря судового засідання прокурора засуджених захисників ОСОБА_23, ОСОБА_24., ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_25, ОСОБА_26,
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 18 листопада 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 січня 2021 року щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Зінькова та жителя АДРЕСА_2 .

Оскаржені судові рішення

1. Оскарженим вироком, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 засуджено кожного до покарання у виді позбавлення волі:

за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України (далі -КК) - на строк 2 роки;

за частиною 2 статті 186 КК - на строк 5 років;

за частиною 2 статті 190 КК - на строк 1 рік;

за частиною 2 статті 187 КК - на строк 7 років з конфіскацією майна;

за частиною 3 статті 187 КК - на строк 8 років з конфіскацією майна;

за частиною 4 статті 187 КК - на строк 14 років з конфіскацією майна,

за частиною 2 статті 289 КК - на строк 7 років з конфіскацією майна,

за частиною 3 статті 289 КК - на строк 8 років з конфіскацією майна,

за частиною 2 статті 121 КК - на строк 10 років.

2. На підставі частини 1 статті 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань кожному з них визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.

3. ОСОБА_1 за сукупністю вироків відповідно до статті 71 КК шляхом часткового складання покарань, призначених цим вироком та вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 17 липня 2014 року, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років 6 місяців з конфіскацією майна.

4. За обставин, детально викладених у вироку суд визнав засуджених винуватими у вчиненні за попередньою змовою ряду злочинів на території Полтавської області у 2016 році. Суд визнав доведеним їх винуватість у таких епізодах:

5. В ніч з 18 на 19 травня біля будинку на вул. Жовтневій, 10 в с. Опішня Зіньківського району вони заволоділи автомобілем ОСОБА_3 ВАЗ- НОМЕР_1 , спричинивши матеріальних збитків на суму 103 413,78 грн (епізод № 1).

6. 19 травня приблизно о 04:00 вони в будинку на АДРЕСА_4 вчинили розбійний напад на подружжя ОСОБА_4 , застосувавши насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілих. В ході нападу вони завдали численних ударів потерпілим дерев`яними молотком і рубелем, а ОСОБА_1 вистрілив з револьверу «Ekol-major BERG 2.5» (типу «Флобер») в голову ОСОБА_5 . Зв`язавши потерпілих, вони заволоділи грішми у сумі 600 грн, трьома телефонами загальною вартістю 1400 грн, банківською карткою КБ «Приватбанк», на рахунку якої знаходилось 1975 грн, та ключами від гаража. В гаражі вони заволоділи автомобілем ОСОБА_6 «SKODA PICK-UP» вартістю 55 935,80 грн. ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_6 помер у лікарні (епізоди №№ 2-4).

7. 23 червня приблизно о 03:00 біля будинку на вул. Деповській, 4, у м. Полтаві вони заволоділи автомобілем ОСОБА_7 ВАЗ-2109, спричинивши збитків на суму 37 995,93 грн (епізод № 5).

8. 24 червня приблизно о 06:40 на узбіччі автодороги неподалік с. Ріпки Богодухівського району Харківської області вони відкрито заволоділи майном ОСОБА_8 на загальну суму 709 грн (епізод № 6).

9. 26 червня 2016 року приблизно о 14:00 на 49 км + 800 м автодороги Полтава-Олександрія вони, погрожуючи револьвером, напали на ОСОБА_9 і заволоділи автомобілем «Opel Omega» вартістю 58 246,08 грн, а також грошима та майном потерпілого на загальну суму 2040 грн(епізоди №№ 7-8).

10. 14 липня 2016 року вони:

приблизно о 03:00 біля будинку на вул. Вавілова, 9/26 у м. Полтаві заволоділи автомобілем ОСОБА_10 ВАЗ-21061 вартістю 28 540 грн (епізод № 9);

приблизно о 10:00 у магазині на вул. Кірова в с. Скибківка Чутівського району таємно викрали товари на суму 200 грн (епізод № 10);

приблизно о 15:00 поблизу будинку на вул. Чапаєва, 13 у с. Щорсівка Чутівського району з автомобіля «Volkswagen Golf» таємно викрали майно ОСОБА_11 на загальну суму 3 190 грн (епізод № 11);

приблизно 17:30 в магазині «Продукти» в с. Шевченкове Котелевського району розплатилися за товар сувенірною купюрою в 500 грн, заволодівши шляхом обману майном на загальну суму 376 грн (епізод № 12);

приблизно о 23:00 поблизу будинку на вул. Лесі Українки, 71 у с. Велика Рублівка Котелевського району з автомобіля ВАЗ-2105 таємно викрали майно ОСОБА_12 на загальну суму 1348,78 грн (епізод № 13).

11. 15 липня 2016 року вони:

приблизно о 03:00 на подвір`ї будинку на вул. Жовтневій, 4 у с. Милорадове Котелевського району незаконно заволоділи автомобілем ОСОБА_13 ВАЗ-21099 вартістю 50 090 грн, і коли були змушені залишити його через несправність, то на цьому ж подвір`ї заволоділи автомобілем ОСОБА_14 ВАЗ-2109 вартістю 40 420 грн (епізоди №№ 14-15);

приблизно о 18:00 на вул. Шкільній у с. Федорівка Нововодолазького району Харківської області здійснили в магазині «Ялинка» розбійний напад на продавця ОСОБА_15 , заволодівши двома її золотими ланцюжками, а також грішми з каси магазину та продуктами харчування на загальну суму 21 559,97 грн (епізод № 16).

Вимоги і доводи касаційних скарг

12. Засуджений ОСОБА_1 , посилаючись на пункти 1 та 2 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить скасувати оскаржені рішення в частині засудження його за вчинення всіх епізодів злочинів, крім крадіжки з магазину у с. Скибівка та шахрайства відносно ОСОБА_16 (епізоди №№ 10 та 12) (див. пункт 10 вище).

13. Він вважає, що результати слідчих експериментів від 15, 17 та 19 серпня 2016 року з його участю є недопустимими доказами, оскільки не містять ознак відтворення обстановки та обставин події, а становлять собою допит, під час їх проведення він перебував у стані алкогольного сп`яніння і давав свідчення внаслідок застосування недозволених методів розслідування. Також він зазначає, що суд мав залишити без розгляду цивільний позов прокурора в інтересах державних лікувальних закладів, адже прокурор не підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави в суді.

14. Засуджений ОСОБА_2 , посилаючись на пункти 1 та 2 частини 1 статті 438 КПК, просить скасувати оскаржені рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Він стверджує, що судами було порушено його право на захист, оскільки йому не було надано можливості ознайомитися у повному обсязі з матеріалами справи, а захисник надавав правову допомогу неефективно та некомпетентно.

15. Засуджені вважають, що апеляційний суд не усунув порушень допущених судом першої інстанції і постановив рішення, яке не відповідає вимогам КПК.

Позиції учасників касаційного розгляду

16. Засуджені та їх захисники підтримали касаційні скарги. Засуджений ОСОБА_1 змінив касаційні вимоги і просив скасувати оскаржені рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

17. Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг та просив залишити судові рішення без зміни.

18. Іншим учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.

Оцінка Суду

19. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарги належить залишити без задоволення.

20. Відповідно до статті 433 КПК Суд не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

21. Проте касаційний суд зобов`язаний перевірити в межах доводів, висловлених в касаційній скарзі, чи були додержані судами попередніх інстанцій процесуальні норми, що регулюють розгляд судами обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів - їх достатності для висновків суду.[1]

22. Суд встановив, що висновок суду про доведеність винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих їм злочинів підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до статті 94 КПК з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів - з точки зору достатності для прийняття рішення.

Щодо протоколів слідчих експериментів

23. Суд у своїх рішеннях визнавав, що показання, надані під час проведення слідчого експерименту в ході досудового розслідування, можуть бути визнані допустимими за певних умов, а саме якщо:

- до особи не застосовувався протиправний тиск;

- слідчу дію проведено за волею та вільним волевиявленням особи;

- особа усвідомлювала право мовчати і не свідчити проти себе;

- права особи на захист і правову допомогу були забезпечені;

- слідчу дію проведено за участю понятих;

- під час слідчої дії здійснювався безперервний відеозапис;

- особі були детально і ґрунтовно роз`яснено процесуальні наслідки участі в цій слідчій дії[2].

24. Доводи засудженого ОСОБА_1 щодо недопустимості результатів слідчих експериментів зводяться до того, що (1) він давав показання внаслідок протиправного тиску на нього і (2) зміст цих слідчих дій свідчить про те, що це був не експеримент, а допит. Суд розгляне ці доводи послідовно.

25. Суд зазначав, коли особа небезпідставно заявляє про те, що вона була піддана жорстокому поводженню з боку суб`єктів владних повноважень, це вимагає проведення ефективного офіційного розслідування.[3]

26. Водночас для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести таке розслідування, заява має бути «небезпідставною». Особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати їм певне підтвердження або, якщо це неможливо з об`єктивних причин, повідомити інформацію, що дасть можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника надмірний тягар доведення, однак за відсутності будь-якої інформації, яку можливо перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і не створює обов`язку її розслідування[4].

27. Стороною захисту не заперечується, що обидва засуджені були представлені захисниками від самого початку досудового розслідування. Однак ОСОБА_1 вперше заявив про тиск на нього лише під час судового розгляду через кілька місяців відтоді, як відбулися стверджуванні ним події.

28. З огляду на відсутність у заяві достатніх відомостей, які б давали можливість здійснити їх перевірку, прокуратура Полтавської області відмовила у внесенні до ЄРДР відомостей за його заявою про злочин (т. 13, а.с. 237). Розглянувши скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокуратури, слідчий суддя Октябрського районного суду м. Полтави ухвалою від 11 травня 2018 року відмовив у її задоволенні, пославшись на те, що заява не містить даних, які свідчать про ознаки злочину, що є необхідною умовою для внесення відомостей до ЄРДР (т. 13, а.с.243 - 244).

29. Суд не має підстав ставити під сумнів висновки судів, що заяви ОСОБА_1 не містили ані викладу обставин стверджуваного поганого поводження, ані достатньої інформації та/або посилання на можливі докази, які можна було б перевірити, а обмежувалися лише твердженням про те, що на нього чинився психологічний тиск. За таких обставин Суд не вважає ці заяви «небезпідставними» і такими, що породжували обов`язок їх розслідування.

30. Суд також не залишає поза увагою висновок судово-психологічної експертизи № 35 від 15 травня 2019 року, проведеної за ініціативою сторони захисту, про те, що експерти не встановили суттєвих ознак психологічного тиску на ОСОБА_1 при проведенні з ним слідчих експериментів (т.12, а. с. 227 - 267).

31. Таким чином, Суд відхиляє довід засудженого про те, що його показання під час слідчого експерименту були результатом протизаконного тиску на цього.

32. Щодо характеру оспорюваної слідчої дії, Суд зазначає, що відеозаписи оспорюваних слідчих експериментів містять як елементи показань засудженого, так і елементи, які можна вважати відтворенням обставин подій. Суд визнає, що не завжди просто провести чітку межу між ситуацією, коли проводиться слідчий експеримент і коли під виглядом слідчого експерименту проводиться допит особи.

33. У випадку, якщо б результати цих експериментів були єдиним або вирішальним доказом у цій справі, така ситуація вимагала б від суду детального аналізу, в якій частині результати цієї слідчої дії слід вважати допитом, на відміну від експерименту. Однак суд не вважає, що у цій справі ці докази були вирішальними для визнання засуджених винуватими.

34. Висновок суду про винуватість засуджених ґрунтувався на інших, пов`язаних між собою, доказах, які в сукупності свідчили не лише про доведеність окремих епізодів злочинної діяльності, але про взаємозв`язок між цими епізодами і причетність до них засуджених.

35. Наприклад, автомобіль, викрадений в селі Опішня (епізод № 1) був знайдений неподалік вчинення розбійного нападу в селі Довжик. Присутність мобільних телефонів засуджених в обох цих населених пунктах у відповідний час доведена даними мобільних операторів, що дозволяють визначити їх геолокацію. Належність цих телефонів і відповідних номерів засудженим також доведена наданими стороною обвинувачення доказами.

36. Пограбування потерпілої ОСОБА_8 (епізод № 6) доводиться не лише її показаннями і тим, що вона впізнала в засуджених осіб, які її пограбували, але й показаннями свідка ОСОБА_17 , який був в автомобілі разом із засудженими, а також іншими доказами, наприклад, відомостями з ломбарду.

37. ОСОБА_8 не лише впізнала засуджених, але й запам`ятала номер автомобіля, на якому вони прибули, і який, як з`ясувалося, було викрадено у потерпілого ОСОБА_7 напередодні (епізод № 5).

38. У викраденому в ОСОБА_10 автомобілі (епізод № 9) були знайдені речі, викрадені з автомобіля, що належить потерпілому ОСОБА_12 (епізод № 13).

39. Суд не вважає за необхідне відтворювати повністю аналіз доказів у справі, детально відображений у рішеннях судів попередніх інстанцій, і наводить ці обставини як приклади взаємопов`язаності доказів у цій справі. Суд зазначає, що в нього немає підстав ставити під сумнів висновки цих судів про те, що докази, представлені стороною обвинувачення як по кожному окремому злочинному епізоду, так і по злочинній діяльності засуджених в цілому утворюють сукупність узгоджених між собою відомостей, які виключають будь-які сумніви у тому, що ці злочини були вчинені засудженими.

40. За таких обставин Суд не вважає, що посилання у вироку на результати оспорюваних слідчих експериментів можна розглядати як істотне порушення вимог процесуального закону і порушення права на справедливий судовий розгляд.

Щодо дотримання права на захист

41. Суд вважає безпідставними доводи засудженого ОСОБА_18 про порушення права на захист в суді першої інстанції через неналежне виконання захисниками своїх обов`язків.

42. Суд відзначає, що протягом досудового розслідування та судового розгляду інтереси ОСОБА_18 представляли кілька захисників (ОСОБА_27 ОСОБА_28, ОСОБА_29, які є професійними адвокатами, мають відповідний фах та кваліфікацію, брали активну участь у слідчих діях та судових засіданнях.

43. У касаційній скарзі засуджений не конкретизував, у чому полягають недоліки надання правової допомоги цими адвокатами з погляду якості послуг, сумлінності адвоката або узгодженості стратегії захисту.

44. Суд у своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію в подібних ситуаціях, зазначаючи, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому достатніх можливостей для використання його процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, щоб захищатися від обвинувачення. Подальша незгода обвинуваченого з раніше обраними та узгодженими з адвокатом позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.[5]

45. За таких обставин Суд не має підстав вважати, що під час досудового розслідування та провадження в судах першої та апеляційної інстанцій захисники не забезпечували ефективного захисту від обвинувачення.

46. Слід зазначити, що в ході здійснення провадження в касаційному порядку Суд за клопотанням засуджених доручив Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у місті Києві призначити їм захисників для здійснення захисту за призначенням.

47. Також Суд відхиляє як явно необґрунтовані доводи ОСОБА_18 , щодо ненадання йому можливості ознайомлення з матеріалами справи.

48. Матеріали справи свідчать про те, що обом засудженим разом з їх захисниками в порядку статті 290 КПК був наданий доступ до матеріалів досудового розслідування без обмеження у часі (т. 11, а. с. 144 -145). Під час розгляду справи в судах першої (т. 11, а. с. 173 - 182) та апеляційної (т. 14, а.с. 147, 148) інстанцій їм також надавалась можливість вивчати матеріали справи. В ході касаційного розгляду обидва засуджені 13 разів доставлялись до Суду для ознайомлення з матеріалами справи.

49. Отже Суд не вважає, що право на захист засуджених було істотно порушено.

Щодо цивільного позову

50. Суд погоджується з засудженим ОСОБА_1 у тому, що відповідно до вимог частини 3 статті 128 КПК цивільний позов в інтересах держави може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом, і прокурор, який пред`являє цивільний позов у кримінальному провадженні, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді, передбачених Законом України «Про прокуратуру».

51. Суд вже вирішував, що згідно з частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному окремому випадку визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту.[6]

52. Водночас Суд нагадує, що підставою для скасування або зміни оскаржених судових рішень є не будь-яке порушення, а, по-перше, порушення кримінального процесуального закону, і, по-друге, таке порушення, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

53. Суд погоджується з тим, що в матеріалах справа відсутнє будь-яке спеціальне обґрунтування прокурором необхідності діяти в інтересах держави. У той же час сторона захисту не піднімала це питання під час розгляду справи в суді першої інстанції і в апеляційній скарзі. Таким чином, у прокурора не було підстав вважати, що його повноваження пред`явити позовів в інтересах Зіньківської районної державної адміністрації та Полтавської обласної клінічної лікарні про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_19 поставлені під сумнів і що, таким чином, він має такі повноваження обґрунтувати.

54. За таких обставин Суд не вважає, що відсутність чітко висловленого пояснення прокурором обставин, які дають йому право діяти у цьому випадку в інтересах інших осіб, і відсутність з його боку дій, спрямованих на обґрунтування таких повноважень, становить істотне порушення кримінального процесуального закону.

55. Суд вважає, що апеляційний суд провів розгляд відповідно до вимог кримінального процесуального закону і погодився з висновками суду першої інстанції щодо доведеності винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих їм злочинів, надавши умотивовані відповіді на всі аргументи, наведені в апеляційних скаргах сторони захисту, які переважно повторюються в касаційних скаргах. Зміст ухвали відповідає вимогам статті 419 КПК.

56. Таким чином, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено істотних порушень норм процесуального права, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, а тому Суд вважає, що касаційні скарги засуджених слід залишити без задоволення.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 18 листопада 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 січня 2021 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційні скарги засуджених - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_30 ОСОБА_31 ОСОБА_32

[1] Постанови Суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/75286445, від 20 лютого 2020 року у справі № 360/2303/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/87857789, від 09 вересня 2020 року у справі № 658/1281/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/91555076.

[2] Постанови Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження № 51-6070кмо19), https://reyestr.court.gov.ua/Review/91702552, від 8 грудня 2020 року у справі № 278/1306/17 (провадження № 51?2490км19), https://reyestr.court.gov.ua/Review/94264608

[3] Kobets v. Ukraine, no. 16437/04, § 51, 14 February 2008

[4] Постанови від 27 травня 2020 року у справі № 317/2389/17 (провадження № 51-4935км19), https://reyestr.court.gov.ua/Review/89621216; від 26 травня 2020 року у справі № 234/9575/19 (провадження № 51?5690км19); http://reyestr.court.gov.ua/Review/89564242; від 19 листопада 2020 року у справі № 640/9837/18 (провадження № 51-1539км20), https://reyestr.court.gov.ua/Review/93302411; від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к (провадження № 51-2904км18), https://reyestr.court.gov.ua/Review/85583596

[5] Наприклад, постанови Верховного Суду: від 6 квітня 2021 року у справі № 520/2598/17 (провадження № 51-2399км20), https://reyestr.court.gov.ua/Review/96179812; від 08 листопада 2018 року у справі № 243/3885/14 (провадження № 51- 3812км18), http://reyestr.court.gov.ua/Review/78111237

[6] Постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 397/533/18, http://reyestr.court.gov.ua/Review/84229838; від 21 січня 2020 року у справі № 559/55/15-к, http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/87179248