Справа № 338/398/21
Провадження № 11-кп/4808/491/22
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2022 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 в кримінального провадження № 0000818 за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,
за участю обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт. Наголошує на тому, що знаходиться під вартою уже 21 місяць. Стверджує, що прокурором в суді першої інстанції не доведені ризики передбачені ст. 177 КПК України.

Ухвалою Богородчанського районного Івано-Франківської області від 16 вересня 2022 року, зокрема, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 до 16 жовтня 2022 року.

Суд першої інстанції мотивував прийняте рішення тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, судове провадження в цьому кримінальному провадженні не завершено, строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою спливає, проте ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, зокрема про можливість переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, впив на свідків, не зменшилися, й жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вищевказаним ризикам.
Прокурор в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за можливе прийняти судове рішення за відсутності прокурора.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги, просили ухвалу суду скасувати;

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 1 ст. 29 Конституції України визначено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

За змістом ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про : наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що предметом апеляційного оскарження є саме рішення суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 від 16 вересня 2022 року, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку судовим рішенням, які вже набули законної сили та виконані у повному обсязі.

Як вбачається з апеляційної скарги, апелянт фактично висловив свою незгоду із продовженням судом першої інстанції строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без врахування відомостей, що його характеризують, й які, на думку апелянта, давали суду першої інстанції підстави для обрання щодо нього іншого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою.

У кримінальному провадженні №0000818 ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме у вчиненні злочину проти життя та здоров`я особи, санкція статті якого передбачає покарання до 15 років позбавлення волі, що відповідно до ст. 12 КК України, відносить до категорії особливо тяжкого злочину.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
У рішенні по справі «Летельє проти Франції», Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Хоча, тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку про продовження існування у даному кримінальному провадженні, заявлених прокурором ризиків, проте суд першої інстанції своїм рішенням забезпечує не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Виходячи з підстав та мети продовження запобіжного заходу на стадії судового розгляду, де вирішальним є попередження небажаних з точки зору права дій з метою забезпечення нормального руху кримінального судочинства, колегія суддів вважає, що негативні наслідки від спроби переховуватись від суду, створять для обвинуваченого меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання, а тому ризик переховування від суду та ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, продовжують існувати.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що наявні в матеріалах кримінального провадження докази та обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що заявлені ризики є реальними, й на цьому етапі кримінального провадження потреби судового розгляду виправдовують саме такий обсяг втручання у права та інтереси обвинуваченого з метою забезпечення розгляду кримінального провадження.

Оцінюючи наведені вище відомості, колегія суддів визнає за реальну ймовірну можливість ОСОБА_6 ухилитись від правосуддя у разі зміни обраного щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вчинити інше кримінальне правопорушення, та впливати на свідків або інших учасників провадження.

В апеляційній скарзі не наведено переконливих доводів про запобігання наявним ризикам в інший спосіб, ніж передбачений відповідним судовим рішенням.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону та приписи міжнародного законодавства, з наведенням мотивів, з яких було прийнято вказане рішення.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що запобігти встановленим ризикам можливо лише шляхом продовження обраного стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою і, що інший запобіжний захід, не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України та забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів також звертає увагу, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, що прямо передбачено ст. 12 КПК України, оскільки недотримання строків розгляду кримінальних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.
Ухвалу Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 вересня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № №0000818 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4