Справа № 939/166/21
Номер провадження 1-кп/373/121/22
УХВАЛА

14 червня 2022 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_9 ,

розглянувши клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000775 від 26 жовтня 2020 року за п.12 ч.2 ст.115 КК України,

встановив:

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого п.12 ч. 2 ст. 115 КК України. Кримінальне провадження відносно них перебувало на розгляді Бородянського районного суду Київської області.

У відповідності до розпорядження голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальну підсудність справ Бородянського районного суду змінено на Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області.

13 квітня 2022 року прокурор Бородянського відділу Бучанської окружної прокуратури ОСОБА_10 звернувся до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області із клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 . Строк дії запобіжного заходу було продовжено по 17 червня 2022 року включно.

10 червня 2022 року прокурор ОСОБА_10 повторно звернувся до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області із клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 .

Клопотання обґрунтовує тим, що на даний час існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були наявні під час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, які не зменшилися, а саме: ризик переховування, незаконного впливу на потерпілу та свідків у даному кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Зокрема, можливість переховування від суду обґрунтовує тим, що обвинувачений, усвідомлюючи невідворотність реального покарання за вчинений особливо тяжкий злочин, будучи не одруженим, не маючи постійного місця роботи, стійких соціальних зв`язків, може намагатися уникнути кримінальної відповідальності шляхом зміни місця проживання. Обвинувачений ОСОБА_7 раніше був засуджений за умисний злочин із застосуванням насильства і через два місця після відбуття покарання йому було повідомлено про підозру у вчиненні нового кримінального правопорушення, що свідчить про можливість вчинення ним іншого кримінального правопорушення. Також ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, з врахуванням зміни підсудності кримінального провадження, матиме можливість будь-якими методами впливати на потерпілу та свідків з метою схиляння їх до зміни показань на свою користь.

Матеріали кримінального провадження до суду не надходили.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 клопотання підтримав з вищезазначених підстав та просив його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що наміру переховуватися не має, хоче брати участь у відбудові смт. Бородянка, тому просить змінити йому запобіжний захід на домашній арешт. Зазначив, що проживав до арешту в смт. Бородянка, наразі квартира не пошкоджена, іншого житла не має.

Його захисник адвокат ОСОБА_5 вважає, що клопотання не підлягає до задоволення в зв`язку з відсутністю доказів наявності передбачених ст. 177 КПК України ризиків. Просить змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід на домашній арешт.

Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Крім того, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, слід перевіряти наявність обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою,

Відповідно до вимог п. 1, п. 3 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, впливати на свідків чи потерпілого, вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

У судовому засіданні судом не встановлено будь-яких обставин, що вказували б на зменшення ризиків, які існували на час обрання та продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обвинувачений не одружений, доказів наявності на його утриманні неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб, його працевлаштованості немає, що в сукупності свідчить про відсутність в нього міцних соціальних зв`язків. Санкція частини 2 ст. 115 КК України передбачає позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі. Обвинувачений, усвідомлюючи невідворотність реального покарання за вчинений особливо тяжкий злочин, на думку суду, може вчиняти в подальшому дії з метою переховування, а співставлення можливих негативних для нього наслідків переховування у вигляді можливого ув`язнення із засудженням до покарання у виді позбавлення волі довічно у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим.

Крім того, місцем проживання ОСОБА_7 до взяття під варту було смт. Бородянка Київської області, де активні бойові дії припинилися лише нещодавно й багато будинків та інших об`єктів інфраструктури цього селища зруйновано. Дана обставина, на думку суду, унеможливлює проживання обвинуваченого за його місцем проживання. З урахуванням відсутності в нього іншого житла це збільшує ризик ухилення обвинуваченого від явки до суду. Дана обставина унеможливлює й застосування до нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

ОСОБА_7 , який був раніше засуджений вироком Бородянського районного суду Київської області від 07 листопада 2013 року за ч. 1 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 263 КК України, із застосуванням ст.70 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі, після звільнення з місць позбавлення волі через два місяці було оголошено підозру у вчиненні нового умисного особливо тяжкого злочину, який спричинив загибель людини. Це свідчить про систематичність виникнення у нього злочинного умислу та можливість вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Тримання під вартою може бути виправданим тільки за наявності певного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до особистої недоторканності (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року «Харченко проти України»). У справі «Москаленко проти України» (рішення ЄСПЛ від 20 травня 2010 року) Європейський суд зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті ЄСПЛ нагадав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Також ЄСПЛ визнав, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Щодо ризику впливу на потерпілого та свідків, слід зазначити, що в даному кримінальному провадженні триває судовий розгляд, а з врахуванням необхідності безпосередності дослідження доказів під час судового провадження, в тому числі й допиту потерпілої та свідків, вважаю, що ризик впливу на них наявний.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішення питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з встановлених в судовому засіданні обставин, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати обґрунтованими посилання прокурора на наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3 та 5 ч. 1 ст.177 КПК України та неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

Враховуючи роз`яснення, надані Верховним Судом у листі № 2/0/2-22 від 03 березня 2022 року, в тому числі й можливість зважати на попередню оцінку окремих фактичних обставин, здійснених судом при вирішенні попередніх клопотань у цьому кримінальному провадженні на підставі відповідних матеріалів, зважаючи на підстави передачі даного клопотання до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду, відсутність на час його розгляду в розпорядженні суду матеріалів цього кримінального провадження та причини цього, суд вважає, що доводи сторони захисту не спростовують обґрунтованості необхідності та виправданості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки не містять відомостей про обставини, які не були враховані під час вирішення питання про обрання та продовження строку його дії під час досудового слідства та судового провадження.

Таким чином, суд вважає, що клопотання містить обставини справи, які б змусили дійти до висновку про актуальність законодавчо визначених підстав для продовження строку тримання особи під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на даній стадії процесу. Обставин, які б давали підстави для зміни ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт, не встановлено.

Керуючись ст.ст.7, 9, 177, 182, 183, ч. 6 ст. 193, ст.ст.194, 314 КПК України, Законом України «Про правовий режим воєнного стану», суд,

ухвалив:

Продовжити застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 (шістдесят) діб, тобто з 14 червня по 12 серпня 2022, утримуючи його в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Управління Державної пенітенціарної служби України.

В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3