Справа № 455/1541/21
Провадження № 1-кп/455/108/2022
ВИРОК
Іменем України

12 вересня 2022 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області
в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Максимівка Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , розлученого, з середньою освітою, пенсіонера, інваліда ІІІ групи, військовозобов`язаного, згідно ст.89 КК України судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,
за участю: сторони обвинувачення - прокурора ОСОБА_4 ,
сторони захисту - обвинуваченого ОСОБА_3 , -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 , 25.07.2021 року, приблизно о 04:00 годині ранку, знаходячись на подвір`ї власного житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , під час конфлікту, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс своїй колишній дружині ОСОБА_5 , з якою разом проживає за вказаною адресою, декілька ударів рукою по її обличчі та штовхнув долонею руки по голові, від чого ОСОБА_5 впала на землю.
За результатами судово-медичної експертизи встановлено, що ОСОБА_5 внаслідок неправомірних дій, заподіяно тілесні ушкодження, у вигляді: крововиливу лівої вилиці, рани тилу лівої кисті, садна в ділянці лівого коліна, які за ступенем тяжкості відносяться до легкого тілесного ушкодження, а перелом правої променевої кістки в типовому місці за ступенем тяжкості відноситься до ушкодження середнього ступеня важкості тілесного ушкодження.
Таким чином, ОСОБА_3 обгрунтовно обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Допитаний ОСОБА_3 у судовому засіданні свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні в умисному заподіянні середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя, визнав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним обставинам в обвинувальному акті. У вчиненому щиро розкаявся та просив суворо не карати та визнати недоцільним дослідження доказів стосовно обставин справи та обмежити обсяг дослідження доказів.
Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належнимч чином. 01.08.2022 року подала в канцелярію суду заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі, визнати недоцільним дослідження доказів стосовно обставин справи та обмежити обсяг дослідження доказів. При призначенні покарання обвинуваченому просила його суворо не карати.
Оскільки обвинуваченим та іншими учасниками судового провадження не оспорювалися обставини справи, обвинувачена правильно розуміє зміст скоєного, в учасників судового провадження відсутні сумніви у добровільності та істинності її позицій, суд, керуючись ч.3 ст. 349 КПК України, обмежив дослідження обставин справи допитом обвинуваченого, оглядом матеріалів справи, які характеризують обвинуваченого як особу та стосуються речових доказів по справі, та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються.
Судом також враховано і практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Коробов проти України» від 21 липня 2011 року зазначив, що «при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту».

За таких обставин, суд доходить висновку про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, і вважає, що його дії вірно кваліфіковані за ч.1 ст.122 КК України як умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження ОСОБА_5 , яке не є небезпечним для життя. Приймаючи таке рішення, суд керується критеріями доведення винуватості поза розумним сумнівом, наведених у висновках Європейського суду з прав людини, яких суд дійшов у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 квітня 2011 року) та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» (рішення від 6 грудня 1988 року). Так, у цих рішеннях зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, вказане кримінальне правопорушення, згідно ст.12 КК України є нетяжким злочином проти життя та здоров`я особи, особу винного, який з місця проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, до кримінальної відповідальності раніше не притягався.
Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.
Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає вчинення злочину щодо колишнього подружжя.
Аналізуючи вимоги ст. ст. 50, 65 КК України при призначенні покарання, суд враховує чи відповідатиме покарання за своїм розміром та ступеню тяжкості вчинених злочинів, а також особу винного.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, тобто при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання, визначенні «інших обставин справи», індивідуалізацію покарання - конкретизацію виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта, вказане повністю узгоджується з висновком викладеним у постанові ККС ВС від 13.10.2020 року по справі № 645/10158/14-к.
А тому, при таких обставинах, суд вважає, що до обвинуваченого слід обрати міру покарання, передбачену санкцією ч.1 ст.122 КК України, - у виді позбавлення волі із звільненням від відбування основного покарання з випробовуванням на підставі ст.75 КК України та відповідних пунктів ст.76 КК України, що є тотожним позиції сторони обвинувачення, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень для реалізації принципу законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації покарання. Підстав для звільнення від кримінальної відповідальності не встановлено.

Речові докази по справі відсутні.

Витрат на залучення експерта немає. Цивільний позов не заявлено.

Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_3 не обирався.

Керуючись ст.ст. 368-371, 373-374 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, призначивши йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням та іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо він протягом призначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно п.1 та п.2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Старосамбірський районний суд Львівської області на протязі 30 днів з дня його проголошення.
Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику провадження, який не був присутній в судовому засіданні.
Суддя ОСОБА_1