ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1-228/2009 Номер провадження 11/814/9/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисників засудженоїОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальну справу №1-228/2009 за апеляцією захисника ОСОБА_10 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харків від 23 листопада 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою щодо ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , громадянки України, з вищою освітою, заміжньої, засудженої вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 травня 2009 року з урахуванням ухвали Апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2009 року за ч.2 ст.15 та ч.4 ст.190, ст.69, ч.2 ст.15 та ч.5 ст.191, ст.69, ч.1 ст.70 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 роки з конфіскацією всього особистого майна,

суд відмовив у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_11 про звільнення засудженої від відбування покарання за вказаним вироком у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку на підставі ст.80 КК України.

В обґрунтування оскаржуваного рішення суд зазначив, що в матеріалах кримінальної справи наявні відомості про ухилення засудженої ОСОБА_9 від відбування покарання та оголошення її у розшук.

В апеляції захисник ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити його клопотання та звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання, призначеного вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 травня 2009 року з урахуванням ухвали Апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2009 року.

При цьому зазначає, що вирок стосовно ОСОБА_9 набрав законної сили 30 липня 2009 року та протягом десяти років виконаний не був.

Вказує, що ОСОБА_9 не притягувалась до кримінальної відповідальності за ст.389 та ст.390 КК України і не вчиняла будь-якого іншого нового злочину до закінчення строку давності.

З огляду на викладене, стверджує про відсутність підстав вважати, що перебіг строку давності зупинявся чи переривався.

Звертає увагу, що після набрання вироком законної сили запобіжний захід стосовно ОСОБА_9 у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання втратив свою силу 30 липня 2009 року.

При цьому наголошує, що в судовому засіданні не встановлено належними доказами той факт, що засуджена не проживала за місцем реєстрації.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_8 вказує, що ОСОБА_9 не вчиняла жодних дій, які б свідчили про ухилення віл виконання вироку, постійно проживала за місцем реєстрації, була активним учасником громади, відкрито спілкувалася з членами родини, друзями, товаришами, в мережі Інтернет та інше.

Крім того, звертає увагу, що після набрання вироком законної сили засуджена оформляла документи, отримувала офіційні запити, відповіді та довідки в державних установах.

Інші учасники справи ухвалу не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженої та її захисників на підтримання доводів апеляції, думку прокурора про відсутність підстав для звільнення засудженої від відбування покарання в зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

У відповідності до вимог ст.152 КВК України однією з підстав звільнення від відбування покарання є закінчення строків давності виконання обвинувального вироку.

Стаття 80 КК України передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Так, відповідно до п.4 ч.1 ст.80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: десять років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків.

Відповідно до вимог ч.3 ст.80 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або його затримання.

Із системного аналізу норм закону про кримінальну відповідальність вбачається, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.

Отже, закон, який регулює питання звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку пов`язує зупинення строків давності не з фактом оголошення особи в розшук, а лише з її умисними діями, спрямованими на ухилення від відбування покарання.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 травня 2009 року ОСОБА_9 засуджена за ч.2 ст.15 та ч.4 ст.190, ч.2 ст.15 та ч.5 ст.191, ч.1 ст.357, ч.1 та ч.3 ст.358, ст.70 КК України на 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 роки з конфіскацією всього особистого майна.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2009 року вказаний вирок змінено. Звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання, призначеного за ч.1 ст.357, ч.1 та ч.3 ст.358 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Крім того, пом`якшено ОСОБА_9 покарання та засуджено її за ч.2 ст.15 та ч.4 ст.190, ст.69, ч.2 ст.15 та ч.5 ст.191, ст.69, ч.1 ст.70 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 роки з конфіскацією всього особистого майна.

Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 11 лютого 2010 року ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2009 року залишено без змін.

Таким чином, вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 набрав законної сили 30 липня 2009 року та мав бути виконаний протягом 10 років.

17 серпня 2009 року розпорядження про набрання вказаним вироком законної сили направлено для виконання до Харківського РВ ГУ МВС України в Харківській області.

В подальшому, згідно з постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 вересня 2009 року, засуджену ОСОБА_9 оголошено в розшук та 30 жовтня 2009 року Жовтневим РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області стосовно неї розпочато оперативно-розшукову справу категорії «Розшук» №6509025.

Разом з тим, відповідно до усталеної судової практики під ухиленням від слідства або суду слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо).

Під час з`ясування, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінальний процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.

Саме тому зупинення перебігу строків давності виконання обвинувального вироку у зв`язку з розшуком засудженої особи саме по собі ще не може свідчити про ухилення останньої від відбування покарання.

Для застосування положень ч.3 ст.80 КК України, у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення засудженої від відбування покарання.

При цьому, засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

Європейський суд з прав людини зазначив, що обвинувачений в кримінальній справі розраховує на здійснення провадження у його справі з особливою ретельністю і положення ст.6 Конвенції «Про захист прав і основних свобод людини» 1950 року покликані не допускати в кримінальній справі надто тривалого перебування обвинуваченої особи в стані невизначеності щодо своєї долі (п.89 рішення від 2 березня 2006 року у справі « Нахманович проти Росії та п.71 рішення від 7 грудня 2006 року у справі « Іванов проти України ).

Матеріали справи не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення засудженою ОСОБА_9 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від відбування покарання.

Навпаки, після ухвалення вироку засуджена місце постійного проживання по АДРЕСА_1 та області не змінювала, нікуди не виїжджала, вела активний спосіб життя, працювала згідно з трудовим договором, прізвище та зовнішність не змінювала.

Як вбачається з наданих суду документів, протягом строку виконання вироку, після оголошення у розшук, засуджена укладала договори на комунальні послуги, на субсидії, надавала для цього у відповідні установи та організації свої дані та паспорт.

Крім того, ОСОБА_9 офіційно та відкрито вступала у спадщину після смерті своєї матері, оформлювала певні документи, отримувала довідки в державних установах.

Також засуджена нотаріально укладала договори купівлі-продажу будинку, що перейшов їй у спадок, оформляла нотаріально посвідчені довіреності, була учасником цивільного та адміністративного процесу у Харківському районному та Харківському апеляційному судах, за місцем реєстрації отримувала повістки та з`являлася на виклики.

Знаходилася засуджена і на диспансерному обліку в КНП Пісочинської селищної ради «Центр первинної медичної допомоги №2 Харківського району», де проходила обстеження та лікування.

Після народження онука 19 грудня 2011 року, ОСОБА_9 опікувалася його вихованням, відвідувала дитячі садки та у подальшому школу, особисто приймала участь на урочистих заходах в дошкільних та навчальних закладах.

Всі ці обставини підтверджуються наданими захисниками доказами, які містяться в матеріалах справи.

Враховуючи наведене, сам по собі розшук засудженої та складені працівниками поліції у вересні 2009 року декілька рапортів про те, що місце знаходження ОСОБА_9 невідоме, не можуть, на думку колегії суддів, свідчити про її ухилення від відбування покарання.

Інших об`єктивних даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_9 вчиняла умисні дії направлені на ухилення від відбування покарання, матеріали справи не містять, прокурором не зазначено та колегією суддів в засіданні апеляційного суду не встановлено.

З огляду на викладене, колегія судів вважає, що обвинувальний вирок місцевого суду не був виконаний протягом 10 років не з причин ухилення ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання, а з причини не виконання обвинувального вироку органами виконання покарань.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала місцевого суду не відповідає вимогам закону (ст.80 КК України та ст.152 КВК України), а тому підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про звільнення засудженої ОСОБА_9 від відбування покарання в зв`язку з закінченням строків давності виконання вироку.

Керуючись статтями 365 та 366 КПК України (1960 року), колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляцію захисника ОСОБА_10 з доповненнями захисника ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року щодо засудженої ОСОБА_9 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання захисника ОСОБА_10 задовольнити.

На підставі ст.80 КК України звільнити засуджену ОСОБА_9 від відбування покарання, призначеного вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 травня 2009 року з урахуванням ухвали Апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2009 року у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Звільнити засуджену ОСОБА_9 з-під варти.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4