Справа № 357/4455/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.08.2022 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, кримінальне провадження за № 0000555 внесеному до ЄРДР 09.05.2022 року, за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква, Київської області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню доньку, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.05.2015 року за ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України, на 5 років 3 місяців позбавлення волі. Звільнений 03.07.2020 року по відбуттю строку покарання,
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,
сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_4 ,
захисник ОСОБА_5 ,
обвинувачений ОСОБА_3 ,

У С Т А Н О В И В:

Статтею 12 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» (далі по текстуЗакон) передбачено, що обіг наркотичних засобів, психотропних речовин, включених до таблиці 2 «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року № 770 (далі по тексту Перелік), в тому числі і метадону (фенадону), включеного до таблиці 2 вказаного Переліку, допускається для використання у медичній практиці за призначенням лікаря, а також у цілях, передбачених статями 19, 20 та 23 цього Закону, а саме:
- використання наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів у експертній і оперативно-розшуковій діяльності (ст. 19 Закону);
- діяльність з використання наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів у наукових та навчальних цілях, яка дозволяється лише юридичним особам за наявності відповідної ліцензії (ст. 20 Закону);
- використання прекурсорів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів у ветеринарній медицині (ст. 23 Закону).
Однак, в порушення вищевказаних вимог чинного законодавства, ОСОБА_3 09 травня 2022 року приблизно о 14 год. 30 хв., перебуваючи за адресою: вул. Василя Симоненка (Калініна), 75, м. Біла Церква, на земельній ділянці незаконно придбав-знайшов згорток з поліетиленового пакету чорного кольору з кристалічною речовиною білого кольору, ззовні схожою на наркотичний засіб «метадон».
В подальшому, ОСОБА_3 , маючи в минулому досвід вживання вказаного наркотичного засобу, переконавшись, що знайдена ним речовина є наркотичною, а саме метадоном (фенадоном), поклав вищевказаний згорток з кристалічною речовиною до правої кишені своєї кофти та залишив при собі незаконно зберігати для власного вживання, без мети збуту.
Після цього, 09 травня 2022 року, приблизно о 14 год. 37 хв., поблизу будинку № 75 по вул. Василя Симоненка (Калініна) у м. Біла Церква Київської області, ОСОБА_3 було зупинено працівниками поліції з метою з`ясування у останнього наявності заборонених в обігу речовин. Під час особистого обшуку у ОСОБА_3 з правої кишені кофти виявлено та вилучено згорток з поліетиленового пакету чорного кольору з вмістом кристалічної речовини білого кольору, яка містить у своєму складі наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон (фенадон). Маса метадону (фенадону) в речовині становить 0,177 г, який ОСОБА_3 , посягаючи на встановлений законом порядок обігу наркотичних засобів і охорону здоров`я населення, всупереч положенням Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори», незаконно придбав та зберігав при собі для власного вживання, без мети збуту.
Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, визнав повністю, щиро розкаявся. Пояснив, що 09.05.2022 року приблизно о 14 год. 30 хв. по вул. Симоненка в м. Біла Церква, Київської області він побачив згорток, схожий на закладку. Оскільки раніше вживав наркотичні засоби, то він зрозумів, що в згортку знаходиться наркотичний засіб та забрав його собі для власного вживання. Через деякий час він був зупинений працівниками поліції. У вчиненому обвинувачений щиро розкаюється, зазначив, що зробив для себе належні висновки, на даний час наркотичні засоби не вживає. Просив суворо не карати та призначити покарання у виді штрафу, який він спроможний сплатити.
Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.
З`ясувавши думки учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, враховуючи, що ОСОБА_3 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, вірно розуміють зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись лише допитом обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують його особу й стосуються речових доказів у провадженні. При цьому судом роз`яснено, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.
Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п. 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).
Судовий розгляд проведено стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і в межах висунутого обвинувачення за ч. 1 ст. 309 КК України, відповідно до вимог ст. 337 КПК України.
Суд встановив, що своїми діями, які виразились в незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту, ОСОБА_3 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 309 КК України.
При призначенні ОСОБА_3 покарання, суд враховує вимоги ст. 65 КК України, згідно із якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Європейський Суд вказує, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу.
При призначенні виду та розміру покарання ОСОБА_3 суд враховує суспільну небезпеку вчиненого кримінального проступку, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, одружений, має на утриманні неповнолітню доньку, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, має постійне місце реєстрації та проживання.
Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття.
Що стосується обставини, що обтяжує покарання, яка зазначена прокурором в обвинувальному - рецидив злочинів, то суд вважає за необхідне виключити її з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який у відповідності до ст. 7 КПК України відноситься до загальних засад кримінального провадження. Складовими елементами даного принципу є юридична визначеність, заборона свавільності.
Також в ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено фундаментальний принцип «ніякого покарання без закону».
Європейський суд з прав людини в п. 51 рішення від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» вказав на необхідність дотримання «якості закону», вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні.
З урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» №2617-VIII від 22.11.2018 року, який набрав чинності з 01.07.2020 року, приписами ст. 12 КК України встановлено, що кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.
В ст. 34 КПК України надано визначення поняття «рецидив кримінальних правопорушень», тобто, мова йде як про кримінальні проступки, так і злочини.
Натомість, положеннями п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються, зокрема рецидив злочинів. Водночас, в п. 2-4, 6-9, 13 ч. 1, ч. 2, 4 ст. 67 КК України Законом №2617-VIII від 22.11.2018 року слово «злочин» замінено словами «кримінальне правопорушення».
Отже, аналіз зазначених норм законодавства України про кримінальну відповідальність у їх системному взаємозв`язку та з нормами міжнародного права дає підстави для висновку, що передбачена в п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України обтяжуюча покарання обставини (рецидив) законодавець поширив лише на кримінальні правопорушення, вчинені у формі злочинів. Інакше ж тлумачення призведе до протиправного та свавільного обмеження прав, свобод та інтересів особи.
Разом з тим, ОСОБА_3 вчинив діяння, передбачене ч. 1 ст. 309 КК України, яке в силу вимог ст.12 КК України відноситься до кримінальних проступків, в зв`язку з чим наведена в обвинувальному акті обтяжуюча покарання обставина - рецидив злочинів - в даному випадку не може бути застосована.
Вирішуючи питання про призначення менш суворого покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 309 КК України, суд зазначає, що наряду з іншими видами покарань, вказаною нормою закону передбачено також штраф. Призначаючи покарання у виді штрафу і визначаючи його розмір, суди мають враховувати майновий стан обвинуваченого. Майновий стан винного є поняттям оціночним. Для оцінки майнового стану винного слід, зокрема, враховувати розмір заробітної плати, пенсії чи стипендії такої особи; грошових доходів та інше.
Оскільки, обвинувачений , запевнив, що в змозі сплатити штраф, у разі його призначення судом, а тому, в даному конкретному випадку, до нього, на думку суду, може бути застосований такий вид покарання як штраф.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових правопорушень, за ч. 1 ст. 309 КК України є покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
На думку суду, призначене покарання у виді штрафу в мінімальних розмірах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 309 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого ОСОБА_3 та попередження вчинення нових правопорушень і не буде становити особистий надмірний тягар для особи.
Установлено, що підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників кримінального провадження та враховуючи, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.
Процесуальні витрати слід стягнути з обвинуваченого на користь держави в розмірі 1372 (одна тисяча триста сімдесят два) грн. 96 грн.
Долю речових доказів суд вирішує згідно ст. 100 КПК України.
Керуючись ст. ст. 7, 349, 368, 370, 373, 374, 394 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 309 КК України у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на проведення судової експертизи в розмірі 1372 (одна тисяча триста сімдесят два) грн. 96 грн.
Речові докази наркотичний засіб, обіг якого обмежено «метадон». Маса «метадону» в речовині становить 0, 177 г., та сильнодіючий лікарський засіб дифенгідрамін (димедрол), маса дифенгідраміну (димедролу) в речовинах становить 0, 018 г, які упаковано разом із залишками попереднього упакування в спеціальний пакет № 5671402, що зберігаються в камері зберігання речових доказів Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області знищити.
Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляції через Білоцерківський міськрайонний суд. Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, не може бути оскарженим в апеляційному порядку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо його не буде скасовано.

Суддя: ОСОБА_1