Ухвала

Іменем України

06 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 755/9297/20

провадження № 51 - 2427 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_3.,

суддів ОСОБА_4., ОСОБА_5.,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого у зв`язку з відбуттям строку покарання,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Судом вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком 06 червня 2020 року приблизно о 04 годині 45 хвилин ОСОБА_1 знаходився біля розважального закладу «Фабор» в ПКтВ «Гідропарк», розташованому на проспекті Броварському в м. Києві, де побачив ОСОБА_2 , при цьому у нього виник умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_1 підійшов до ОСОБА_2 , запропонував йому послуги таксі, на що той погодився і, не здогадуючись про дійсні наміри ОСОБА_1 , пішов разом із ним. ОСОБА_1 завів ОСОБА_2 в безлюдне місце та з метою подолання його опору розпилив йому в обличчя сльозоточивий газ з балончика «Терен 4», тим самим застосував насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, від чого останній почав тікати в напрямку дороги. ОСОБА_1 , продовжуючи свої злочинні дії та усвідомлюючи їх відкритий характер, наздогнав ОСОБА_2 та ще раз застосував до нього насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, розпиливши сльозоточивий газ в обличчя. Подолавши у такий спосіб волю потерпілого до опору, ОСОБА_1 взяв його під руки, повів з дороги у більш сприятливе місце для доведення свого злочинного умислу до кінця, де поклав на землю. Після цього ОСОБА_1 , скориставшись тим, що ОСОБА_2 не чинить опору, повторно відкрито викрав у нього годинник, мобільний телефон з картою мобільного оператора, гаманець з грошовими коштами, загальною вартістю 4 600 грн., та інші особисті речі, які матеріальної цінності для потерпілого не становлять, з якими з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, завдавши ОСОБА_2 матеріальної шкоди у вказаному розмірі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 залишено без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_1 - без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_1 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію його дій, не погоджується із судовими рішеннями, ухваленими щодо ОСОБА_1 в частині призначеного покарання через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Також захисник ОСОБА_6 вважає, що наявність психічного захворювання у засудженого ОСОБА_1 має бути визнано судом обставиною, що пом`якшує його покарання відповідно до ст. 66 КК України. На його думку, призначення судом максимального покарання є явно несправедливим через його суворість, оскільки за наявності такої пом`якшувальної обставини як психічна хвороба засудженого, виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути менш суворим. При цьому захисник порушує питання про зміну судових рішень в частині призначення покарання, а саме зменшення розміру покарання з 6 років позбавлення волі до 5 років позбавлення волі.

Мотиви суду

Перевіривши дотримання захисником порядку та строків касаційного оскарження, відповідність касаційної скарги вимогам закону, доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 186 КК України, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є необґрунтованими.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні виду та розміру покарання ОСОБА_1 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме його характер, суспільну небезпечність та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який неодружений, не працює, раніше неодноразово судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, а також врахував його вік та стан здоров`я.

Обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_1 кримінального правопорушення та з урахуванням особи обвинуваченого, який раніше засуджувався за злочини проти власності, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило в нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки він знову вчинив злочин, суд не знайшов підстав для застосування щодо нього положень статей 69, 75 КК України, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України з урахуванням ставлення обвинуваченого до скоєного, який не виявляв жалю та не каявся у вчиненому, проявляв у судовому засіданні зневагу до потерпілого.

Таким чином, призначаючи засудженому ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, суд дотримався вимог статей 50, 65 КК України, оскільки вказане покарання відповідає обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави постановлення такого рішення.

Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи, наведені захисником ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції при призначенні покарання належно виконав вимоги закону.

Щодо виду та розміру призначеного судом покарання ОСОБА_1 за вчинений злочин, колегія суддів апеляційного суду визнала його таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України та не суперечить приписам ст. 50 КК України.

У своїй ухвалі апеляційний суд зазначив, що доводи захисника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що наявність у ОСОБА_1 психічного захворювання відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 115 від 09 вересня 2021 року слід визнати обставиною, що пом`якшує його покарання згідно з п. 5 ч. 1 ст. 66 КК України, є неприйнятними. Дана норма закону передбачає можливість визнання обставиною, що пом`якшує покарання, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин. Відповідно до згаданого висновку № 115 від 09 вересня 2021 року ОСОБА_1 виявляє ознаки резидуально-органічного ураження головного мозку з емоційно-вольовими порушеннями, легкою інтелектуальною недостатністю, за своїм психічним станом може усвідомлювати свої дії та керувати ними і не потребує застосування примусових заходів медичного характеру. На переконання колегії суддів, між наявністю у ОСОБА_1 означеного хворобливого стану психіки та вчиненням кримінального правопорушення відсутній об`єктивний зв`язок, оскільки обвинувачений, будучи особою працездатного віку, не працює, законних джерел заробітку не має, вирішив покращити власне матеріальне становище шляхом вчинення умисного корисливого злочину та заволодіння чужим майном. Тобто означений стан психіки ОСОБА_1 не зумовив вчинення ним злочину, цьому сприяло його бажання незаконно збагатитися за рахунок чужого майна. Відповідно, психічний стан обвинуваченого не може впливати на пом`якшення покарання.

Таким чином, колегія суддів не визнала встановлений висновком судово-психіатричного експерта стан психіки ОСОБА_1 обставиною, що пом`якшує його покарання.

Враховуючи конкретні обставини даної справи, характер і спосіб вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості та суспільної небезпечності, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше неодноразово судимий за скоєння умисних корисливих злочинів проти власності до реальної міри покарання, однак після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, не працевлаштувався, щоб забезпечити себе законним джерелом заробітку, менше, ніж через півроку вчинив новий повторний умисний корисливий аналогічний злочин, що був поєднаний з насильством, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, із застосуванням до потерпілого сльозоточивого газу з балончика, який обвинувачений мав заздалегідь при собі, колегія суддів зазначила, що призначений судом розмір покарання у виді позбавлення волі, яке обвинуваченому слід відбувати реально, є необхідним заходом примусу для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання.

Апеляційний суд погодився з рішенням місцевого суду, обґрунтованим у вироку, про призначення ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На думку колегії суддів, покарання, призначене ОСОБА_1 судом, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, у розмірі, передбаченому санкцією статті за вчинений злочин, що є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Суд не знаходить підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_1 покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5