ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 381/423/20
провадження № 51-2612км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001021, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Усть-Яруль Ірбейського району Красноярського краю Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.

Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.
Як встановлено вироком суду, ОСОБА_7 27 вересня 2019 року приблизно о 23:00, перебуваючи у приміщенні будинку АДРЕСА_1 , після спільного вживання алкогольних напоїв зі ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з останнім, та з метою заподіяння йому смерті, тримаючи у правій руці ніж, який підібрав у приміщенні будинку, завдав ОСОБА_8 одного удару в грудну клітку із прикладанням сили, чим спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до смерті потерпілого.
Київський апеляційний суд ухвалою від 13 жовтня 2021 року апеляційну скаргу обвинуваченого залишив без задоволення, а зазначений вирок міськрайонного суду щодо ОСОБА_7 без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок місцевого суду й ухвалу апеляційного суду, а кримінальне провадження щодо нього закрити. Свої вимоги засуджений мотивує тим, що судами неповно з`ясовано всі обставини провадження, у зв`язку з чим його вину в умисному заподіянні смерті потерпілому не доведено та нічим не підтверджено. Зазначає про те, що він захищав життя своє та дружини ОСОБА_9 , а також житло від неправомірних дій потерпілого й інших осіб, які незаконно проникли до його житла, тому діяв відповідно до положень ст. 36 КК. Також указує на ряд допущених під час досудового розслідування та судових розглядів порушень кримінального процесуального закону, які вплинули на його незаконне засудження.
У запереченні на касаційну скаргу засудженого прокурор просив залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити, а прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
У касаційній скарзі засуджений, не погоджуючись із судовими рішеннями та вважаючи, що його засуджено необґрунтовано, зокрема, посилається на неповноту судового розгляду, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
У зв`язку із цим колегія суддів наголошує на тому, що відповідно до

ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Таким чином, неповнота та однобічність судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження з огляду на наведені вимоги закону не можуть бути предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Водночас, перевіряючи правильність судових рішень, постановлених щодо

ОСОБА_7 , з огляду на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність і дотримання вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився і суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 370 КПК обґрунтував обвинувальний вирок належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з приписами ст. 94 КПК.
Такими доказами, зокрема, є: показання свідка ОСОБА_10 про обставини спричинення ОСОБА_7 удару кухонним ножем у серце потерпілому ОСОБА_8 під час конфлікту; дані протоколу слідчого експерименту за участю вказаного свідка (із відеозаписом) з детальним викладенням обставин учинення ОСОБА_7 злочину, які узгоджуються з показаннями, даними свідком у суді; дані висновку експерта від 20 грудня 2019 року № 310/д/222, відповідно якого у ОСОБА_8 виявлено проникаюче колото-різане поранення грудної клітки, що має прямий причинний зв`язок із настанням смерті й ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя; дані протоколуогляду місця події від 28 вересня 2020 року та інші письмові докази, яким місцевий суд дав належну оцінку.
Посилання засудженого на відсутність у його діях умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, а також на те, що він діяв у стані необхідної оборони, є неприйнятними.
Згідно з ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідної оборони, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б шкоди, необхідної для припинення посягання.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи у стані необхідної оборони, суд повинен урахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу, а бажання спричинити шкоду потерпілому, розправитися з ним, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають оцінюватися на загальних підставах.
Так, у кримінальній справі установлено, що 27 вересня 2019 року ОСОБА_7 за місцем свого проживання під час конфлікту зі ОСОБА_8 завдав йому ножового поранення в грудну клітку зліва, від якого потерпілий помер.
Із показань свідка ОСОБА_10 у місцевому суді вбачається, що вона була очевидцем вищевказаних подій і бачила, як між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виникла суперечка, словесна перепалка, під час якої останній підхопився, перекинув кухонний стіл, а в цей момент засуджений узяв кухонний ніж і вдарив його в серце. При цьому зазначала, що перебуваючи разом з ОСОБА_8 в гостях у ОСОБА_11 (пасинок ОСОБА_7 ) намірів заволодіти майном або житлом у них не було.
Даними протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 28 вересня 2019 року № 192 встановлено, що під час огляду на шкірі та видимих слизових у ОСОБА_7 пошкоджень не виявлено. Зазначено, що він був роздратований, метушливий, нестійкий, перебував у стані алкогольного сп`яніння 1,17%, був у свідомості, орієнтувався на місці, в часі, власній особистості. При цьому скарг не висловлював.
З висновку судово-психіатричного експерта від 23 жовтня 2019 року № 396 зокрема, вбачається, що ОСОБА_7 під час скоєння інкримінованих йому дій на психічне захворювання не страждав, у тому числі не мав тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, у стані фізіологічного афекту та у будь-якому іншому вираженому афективному стані не перебував.
Отже, будь-яких доказів, у тому числі об`єктивних, які б свідчили про реальну наявну загрозу для життя і здоров`я ОСОБА_7 з боку ОСОБА_8 (на що він посилається в касаційній скарзі з доповненням), матеріали кримінального провадження не містять.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав уважати, що засуджений діяв у стані необхідної оборони.
Водночас знаряддя злочину (кухонний ніж шириною клинка 14 мм ± 5 мм і довжиною не менше 10 12 см), механізм його застосування удар у грудну клітку зліва із прикладанням сили, тобто в місце розташування життєво важливих органів, свідчить про те, що ОСОБА_7 діяв саме з умислом на вбивство потерпілого.
З огляду на викладене та ураховуючи встановлені судом фактичні обставини справи дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК кваліфіковані правильно.
З матеріалів провадження вбачається, що судовий розгляд проводився відповідно до вимог ст. 337 КПК в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, засуджений знав, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують, та мав можливість реалізувати своє право на захист від висунутого обвинувачення за участю захисника.
Твердження засудженого щодо порушення правил підслідності є безпідставними.
Злочин учинено у м. Фастові Київської області, слідство проведено Фастівським ВП Васильківського відділу ГУ НП в Київській області відповідно до вимог ст. 32 КПК.
Доводи засудженого в касаційній скарзі про те, що протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 та відеозапис до нього є недопустимими доказами, безпідставні.
Зазначену слідчу дію проведено згідно з вимогами КПК, таких порушень, які в контексті ст. 87 КПК мають наслідком визнання його недопустимим, не встановлено.
Твердження засудженого про те, що слідчий не проводив очних ставок та слідчого експерименту, від яких він не відмовлявся, не є слушними. Так, згідно приписів ч. 5 ст. 40 КПК слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, а сторона захисту під час досудового розслідування не була позбавлена можливості заявляти слідчому клопотання про проведення відповідних слідчих дій, проте цим правом не скористалася.
Також не є слушними доводи засудженого про те, що огляд місця події був проведений із порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказана слідча дія була проведена в присутності понятих із дотриманням приписів КПК.
Твердження засудженого про те, що працівники поліції застосовували до нього недозволені методи ведення розслідування, є безпідставними та спростовуються даними, які містяться на відеозапису затримання ОСОБА_7 від 28 вересня 2019 року (проводилося за участю захисника, видимих тілесних пошкоджень на ОСОБА_7 не видно, ніяких клопотань сторона захисту з цього приводу не заявляла) та протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 28 вересня 2019 року № 192 (під час огляду шкірні покриви та видимі слизові ОСОБА_7 без пошкоджень, скарг він не висловлював).
Крім того, в основу обвинувального вироку не покладено жодних визнавальних показань ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства потерпілого ОСОБА_8 .
Доводи засудженого про те, що у кримінальному провадженні відсутнє його медичне освідування на тілесні ушкодження (ліктьового суглоба, передпліччя лівої руки та голови), яке проводилося після його затримання 28 вересня 2019 року, є надуманими.
За матеріалами провадження, після затримання ОСОБА_7 , о 00:50 28 вересня 2019 року був проведений його медичний огляд для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння (т. 2, а. п. 36). Будь-яких інших медичних оглядів не було проведено, у справі відсутні документи з цього приводу.
Не знайшли свого підтвердження доводи засудженого з приводу порушення його прав під час виконання ст. 290 КК. З протоколу про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 14 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_7 з матеріалами судового розслідування ознайомлений у повному обсязі в присутності захисника.
Доводи засудженого про те, що під час судового розгляду в місцевому суді 9 листопада 2020 року, 18 та 22 червня 2021 року були постановлені рішення суддею одноособово (справа слухалася колегіально), що є порушенням вимог кримінального процесуального закону, є безпідставними.
Так, із матеріалів кримінального провадження дійсно видно, що суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області одноособово ухвалою від 9 листопада 2020 року продовжив ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, у зв`язку з тим, що суддя ОСОБА_12 , яка брала участь у цьому провадженні, перебувала на лікарняному.
Відповідно до абз. 1 п. 20-5 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому ч. 3 ст. 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально, або може бути передано для розгляду до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції або до суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку, передбаченому абз. 6 цього пункту.
Отже, суддя, приймаючи 9 листопада 2020 року рішення про продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою одноособово, діяла в межах наданих їй повноважень і не порушувала їх.
Що стосується рішень, постановлених від 18 та 22 червня 2021 року, то їх постановлено колегіально.
Не знайшли свого підтвердження й доводи засудженого про те, що він заявляв відводи складу суду.
Твердження ОСОБА_7 стосовно того, що йому не надано всіх журналів судових засідань та дисків із відео -, аудіозаписами судових засідань, є надуманими, та спростовуються матеріалами провадження. Усі журнали судових засідань та диски із відео -, аудіозаписами судових засідань видані ОСОБА_7 (т. 1, а. п. 125, 201, т. 2, а. п. 171) .
Доводи наведені в касаційній скарзі, щодо інших порушень кримінального процесуального закону не є такими, що тягнуть скасування оскаржуваних судових рішень.
Щодо доводів ОСОБА_7 про фальсифікацію органом досудового розслідування матеріалів кримінального провадження, то вказані доводи не відносяться до компетенції суду відповідно до положень ст. 214 КПК.
Суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, й у порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у ній доводи таобґрунтовано залишив їх без задоволення, навів належні й докладні мотиви своїх висновків. З такими висновками погоджується Верховний Суд.
Відповідно до ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. При цьому судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено з порушеннями, зазначеними в ч. 2 вказаної статті. Таких порушень у кримінальній справі щодо ОСОБА_7 . Судом не встановлено.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3