Номер провадження: 11-кп/813/1421/22
Справа № 521/6077/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11.05.2022 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000334 від 01.02.2020 року, щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ізмаїл Одеської області, маючого середню освіту, раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.186 КК України, -

встановив:

Київським районним судом м. Одеси розглядається кримінальне провадження №0000334 від 01.02.2020 року за обвинуваченням: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.186 КК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.05.2022 року, задоволено клопотання прокурора та в порядку ст.331 КПК України, продовжено строк дії запобіжного заходу кожному з обвинувачених у виді тримання під вартою без визначення застави, строком до 10.07.2022 року.

Мотивуючи прийняте рішення про продовження строку тримання під вартою обвинувачених, районний суд, врахувавши дані про особи обвинувачених, які обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину та ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме: можливість здійснення спроб переховування від суду; вчинення інших кримінальних правопорушень, які не зменшились та не перестали існувати, та дійшов висновку, що обвинуваченим слід продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на шістдесят діб, оскільки жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки останніх.

Разом з цим, суд першої інстанції зазначив, що обвинувачені не мають міцних соціальних зв`язків, а наявність постійного місця проживання не є підставою для зміни запобіжного заходу.

Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та змінити продовжений відносно нього запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 посилається на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість ухвали суду, стверджує про недоведеність ризиків, які обумовлюють необхідність продовження строку тримання його під вартою, не врахування судом особи обвинуваченого, який має постійне місце проживання та являється інвалідом ІІІ-групи та допущені порушення його прав на захист під час судового розгляду, а також посилається на тривалість розгляду кримінального провадження, що порушує вимоги ст.28 КПК України.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
Апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника, оскільки вони не звертались до апеляційного суду з клопотанням про здійснення розгляду за їх участю, а також без участі прокурора, який будучи повідомленим про судовий розгляд, до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
В умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це становить загрозу для вказаних осіб.
Враховуючи положення ч.4 ст.422-1, ч.4 ст.107 КПК, апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників провадження та без технічної фіксації судового процесу.
Оскільки апеляційні скарги відносно інших обвинувачених не надходили до апеляційного суду, законність оскарженої ухвали перевіряється судом лише в межах апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 .
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке..

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 районний суд виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою останнього.

З наданих апеляційному суду матеріалів убачається, що на стадії розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 , останній обвинувачуються у скоєні злочину, передбаченого ч.5 ст.186 КК України.
Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що останній, перебуваючи на свободі, може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності; незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні чи вчинити інші кримінальні правопорушення, з врахуванням того, що ОСОБА_5 раніше судимий за умисні злочини. Крім того, при прийнятті рішення суд врахував особу обвинуваченого, вік та стан його здоров`я; ступінь міцності соціальних зв`язків; майновий стан; розмір майнової шкоди у завданні якої обвинувачується.
Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого на даній стадії судового розгляду обвинувачення ОСОБА_5 , а також існування ризиків переховування останнього від суду, можливості здійснення впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, вчинення інших кримінальних правопорушень, виправдовують продовження найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_5 та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість покарання за інкримінованим особливо тяжким злочином, яке може бути призначено останньому у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.
Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_5 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Таким чином, обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_5 , який на теперішній час обвинувачується у скоєні особливо тяжкого злочину, будучи обізнаним та розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
Враховуючи обставини інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_5 злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності та має судимість, апеляційний суд також вважає, що існує ризик того, що обвинувачений може продовжити вчинення протиправних незаконних дій, зокрема вчинити інші кримінальні правопорушення, про що вірно зазначено в оскарженій ухвалі.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні існує реальний ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК.
Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій.
При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_5 щодо можливості застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, апеляційний суд визнає непереконливими, оскільки суду не надано документів, які б підтверджували наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків та місця проживання, окрім копії паспорту, в якому зазначено місце реєстарації а також не доведено, що застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_5 своїх процесуальних обов`язків по кримінальному провадженню, тим паче в умовах воєнного стану.

Доводи обвинуваченого про порушення його права на захист колегія суддів визнає безпідставними з огляду на те, що захист обвинуваченого під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою було забезпечено захисником, який був призначений на окрему процесуальну дію з БВПД. Колегія суддів вважає, що в умовах воєнного стану, зволікати з розглядом питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та очікувати на явку захисника, який здійснює захист, є невиправданим та таким, що не відповідатиме положенням ст.28 КПК.
Одночасно, апеляційний суд наголошує, що в умовах введеного воєнного стану немає необхідності очікувати на проведення відеоконференції з установою виконання покарань, оскільки на даний час усі суди м. Одеси та Одеської області намагаються здійснити відео конференції з установою виконання покарань, що фактично є майже неможливим з урахуванням кількості приміщень обладнаних засобами відео конференц зв`язку в установі виконання покарань.
Крім того, на думку апеляційного суду, в даному випадку, мова не йде про порушення прав особи, яка у такий спосіб позбавляється права виступати в суді в режимі відео конференції. Мова їде про звичайну безпеку самих підозрюваних/обвинувачених, коли в місті здійснюються заходи оборони, періодично відбуваються повітряні тривоги та обстріли, що унеможливлює здійснення конвоювання засуджених осіб до судових установ.
Апеляційний суд вважає, що, що після завершення воєнного стану, або при наявності першої розумної можливості доставки арештованої особи до суду чи проведення судового засідання в режимі відеоконференції, суд забезпечить проведення такого судового засідання за участі підозрюваного/обвинуваченого, якому надасть можливість реалізувати своє право на безпосереднє висловлення своєї правової позиції перед судом.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_5 про незадовільний стан здоров`я, який унеможливлює його перебування в умовах слідчого ізолятора та потреби останнього у лікуванні, є також непереконливими, оскільки останнім не надано суду документів, які підтверджують наявність у підозрюваного важких чи хронічних захворювань, які виключають можливість його утримання під вартою.
При цьому, надана суду довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, відповідно до якої обвинуваченому ОСОБА_5 визначено ІІІ-групу інвалідності за загальним захворюванням, не є достатнім доказом незадовільного стану здоров`я обвинуваченого, а окрім того, строк дії довідки станом на теперішній час закінчився. Будь-якої іншої медичної документації щодо стану здоров`я обвинуваченого, в тому числі стосовно критичного стану його здоров`я, який виключає можливість застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційному суду не надано.
Апеляційний суд звертає увагу, що у разі підтвердження незадовільного стану здоров`я обвинуваченого, у відповідності до положень Закону України «Про попереднє ув`язнення» №3352-ХІІ від 30.06.1993 року, медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Оскільки доказів, які б давали апеляційному суду підстави вважати, що стан здоров`я обвинуваченого є таким, що на даний час потребує невідкладної медичної допомоги, останнім не надано, апеляційний суд вважає, що у разі реального існування потреби в наданні медичної допомоги обвинуваченому, він не позбавлений можливості звернутися з відповідним клопотання до установи виконання покарань.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що у разі встановлення у визначеному законом порядку незадовільного стану здоров`я, який перешкоджатиме подальшому перебуванню обвинуваченого під вартою, обвинувачений або його захисник не позбавлені права звернутися до суду із відповідним клопотанням про зміну раніше обраного/продовженого запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому злочину, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.
Таким чином, обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як районним судом, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали.
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає непереконливими доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про відсутність ризиків, які обумовлюють продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, оскільки характер, спосіб і тяжкість пред`явленого обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, а також існування ризиків, на які послався районний суд, виправдовують продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а тому колегія суддів погоджується з оскарженою ухвалою.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та скасування або зміни рішення щодо запобіжного заходу.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_5 тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , свідчить про те, що кримінальне провадження, навіть враховуючи його складність, перебуває на розгляді суду першої інстанції протягом тривалого часу. Протягом цього часу обвинувачені тримаються під вартою та судом неодноразово продовжувався строк дії запобіжних заходів, але судовий розгляд ще не звершений.
Апеляційний суд вважає таку тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.
Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11.05.2022 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зокрема обвинуваченому ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000334 від 01.02.2020 року залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ст. 28 КПК України щодо дотримання розумного строку розгляду кримінального провадження

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4