Житомирський апеляційний суд
Справа №274/1760/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.331 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 липня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7

в с т а н о в и л а:
17.03.21 до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області надійшов зазначений обвинувальний акт. Запобіжні заходи, застосовані до обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 - тримання під вартою, строк якого закінчується 28.07.2022.
Прокурор під час судововго засідання 27 липня 2022 року подав клопотання про продовження тримання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 під вартою, оскільки ризики, що слугували підставами для обрання такого запобіжного заходу, на думку прокурора, не зникли і існують на даний час.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 заперечив щодо задоволення клопотання, вважав за можливе замінити його підзахисному запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт. На думку захисника, ризики, вказані прокурором, лише припущення сторони обвинувачення.
Обвинувачений ОСОБА_9 підтримав думку захисника, вказав, що ризики не змінюються вже другий рік.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 також заперечив щодо задоволення клопотання, просив замінити його підзахисному запобіжний захід на домашній арешт. Вказав, що на даний час порушені усі розумні строки розгляду кримінального провадження, ОСОБА_7 вже більше двох років перебуває під вартою. Крім того, просив звернути увагу, що ОСОБА_7 є де жити в м. Бердичеві.
Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав думку захисника, вказав, що не переховувався від суду і не планує.
Інші обвинувачені та захисники підтримали думки захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирсьокї області від 27 липня 2022 року продовжено дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 60 (шістдесяти) днів під вартою до 60 (шістдесяти) днів з дня постановлення ухвали, тобто до 24.09.2022, з можливістю внесення застави, визначеної ухвалою Житомирського апеляційного суду від 23.02.2021 року, у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 68100 грн з покладенням відповідних обов`язків.
На вказане рішення обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить замінити запобіжний захід у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт або особисте зобов`язання. Вказує, шо він вже третій рік перебуває під вартою, всі строки досудового розслідування і судового засідання сплили. Зазначає, що прокурор не довів ризики, якими обгрунтовує своє клопотання про продовження строку тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до вимог п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) Суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою, так і судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження.

З матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, пов`язаного з незаконним обігом наркотичних речовин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років. Вік обвинуваченого, його стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків не змінились, що свідчить про відсутність зменшення ризиків в цій частині даних про особу обвинуваченого. ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні злочину за попередньою змовою групою осіб, які, як і він, є раніше неодноразово судимими, злочинні дії, що інкримінуються обвинуваченому, скоєні через вкрай короткий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі, що має бути враховано судом з точки зору оцінки ризику продовження неправомірної діяльності, що власне і є головною підставою для продовження дії запобіжного заходу, а не лише виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків. тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про неможливість на даний час застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 іншого (альтернативного) запобіжного заходу ніж тримання під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України.

З огляду на викладене докази та обставини, на які посилався прокурор в клопотанні під час судового розгляду провадження, дали колегії суддів першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, обвинувачений може продовжувати займатися неправомірною діяльністю. Крім того, на даний час з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання осіб під вартою, а саме військова агресія РФ проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях, в тому числі щодо здійснення контролю за поведінкою у умовах домашнього арешту, та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Тому суд першої інстанції з урахуванням даних обставин провадження правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який, в тому числі на домашній арешт, не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України та належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, та цілком обгрунтовано продовжив строк тримання під вартою під час підготовчого судового розгляду провадження в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що прокурор не зазначив жодного доказу щодо конкретних ризиків, якими б обґрунтовувалось саме необхідність продовження тримання під вартою та не довів суду першої інстанції належним чином неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження та наведеними вище обставинами. Крім того при продовження строку тримання під вартою судом визначено розмір застави, при внесенні якої ОСОБА_7 може бути звільнене з-під варти.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, з мотивів наведених в ній, та скасування ухвали суду із застосуванням до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі і домашнього арешту чи особистого зобов`язання, як про те зазначає апелянт, на думку апеляційного суду, відсутні.

Керуючись ст. ст. 199, 331, 404, 407, 422-1 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 липня 2022 року про продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 24 вересня 2022 включно, без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: