Справа № 308/9815/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
за участю секретаря - ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Ужгород кримінальне провадження №0000078 відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.07.2022 року, про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмельницький Хмельницької області, громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, військовослужбовця військової служби за контрактом на посаді - навідника 3 гірсько-штурмового відділення 2 гірсько-штурмового взводу 3 гірсько- штурмової роти 1 гірсько-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого згідно ст. 89 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,-

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора - ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_3
ВСТАНОВИВ:

17.09.2020 року ОСОБА_3 призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В подальшому, наказом №217 від 17.09.2020 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення, та з того ж дня останній приступив до виконання службових обов`язків за посадою навідника 3 гірсько-штурмового відділення 2 гірсько- штурмового взводу 3 гірсько-штурмової роти 1 гірсько-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.
Отже, з моменту оголошення рішення про мобілізацію в Україні настає особливий період.
У відповідності до Указу Президента України від 17.03.2014 року «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 року в Україні оголошено часткову мобілізацію, з огляду на що з 17.03.2014 року по теперішній час в Україні діють умови особливого періоду.
Вимоги ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують кожного військовослужбовця захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.
Під час проходження військової служби, у відповідності до ст.ст. 6, 11, 12, 16, 49, 127-130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України солдат ОСОБА_3 , зобов`язаний був свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати свій військовий обов`язок, не допускати негідних вчинків, точно й вчасно виконувати покладені на нього обов`язки.
Натомість солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , під час дії особливого періоду, у порушення вищевказаних нормативно-правових актів, через особисту недисциплінованість, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не бажаючи переносити труднощі військової служби, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, без дозволу командування та начальників, яким підпорядкований за службою, 22.12.2020 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 та був відсутній на військовій службі по 14.07.2022, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи свою діяльність з проходженням військової служби.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.4 ст.407 КК України, визнав повністю, підтвердивши викладені в обвинувальному акті обставини та зазначив, що після тривалої хвороби не з`явився до розташування підрозділу військової частини та ухилявся від проходження військової служби, у зв`язку з сімейними обставинами. Щиро розкаюється у вчиненому та просив суворо не карати. Крім того зазначив що в березні 2022 року став на облік та очікує на проходження служби та виконання свого обов`язку.
Прокурором, обвинуваченим у судовому засіданні заявлено клопотання про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
З`ясувавши думку учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, враховуючи, що обвинувачений повністю визнав свою вину в інкримінованому діянні, що учасниками судового провадження не оспорювались фактичні обставини кримінального провадження, з`ясовано, що вони правильно розуміють зміст цих обставин і немає сумнівів у добровільності та істинності такої їх позиції, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, тому відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав за недоцільне проводити дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись лише показаннями обвинуваченого та дослідженням даних, що характеризують особу обвинуваченого.
Суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали справи, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю і його дії слід кваліфікувати за ч.4 ст.407 КК України, а саме, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).
При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, встановлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.
Обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 є щире каяття, а обставин, що обтяжують покарання, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
Крім цього, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, вчиненим умисно, ставлення ОСОБА_3 до вчиненого, яке полягає у визнанні винуватості, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий згідно ст. 89 КК України, згідно службової характеристики характеризується посередньо, згідно медичної характеристики за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за амбулаторною медичною допомогою не звертався.
Так, відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з наведеного, заслухавши думку прокурора, який просив призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки із застосуванням ст. 75 КК України та покладення обов`язків передбачених ст.76 КК України, думку обвинуваченого, який просив суворо не карати, з урахуванням принципу законності, справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, суд приходить до висновку, що обвинуваченому слід обрати покарання, достатнє і необхідне для його виправлення та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, в межах санкції ч. 4 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі.
При цьому, враховуючи, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, свою вину у вчиненому визнав повністю, як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду та усвідомив суспільну небезпеку своїх дій, суд, призначаючи ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі, вважає за можливе застосувати до нього ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням, одночасно поклавши обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, які сприятимуть його виправленню, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового кримінального правопорушення.
Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Підстав, передбачених ст. ст. 176, 177 КПК України, для застосування щодо обвинуваченого запобіжних заходів суд не вбачає.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Керуючись ст. ст. 124, 174, 349, 373-374, 381-382 КПК України, ст. ст.12, 50, 75, 76, 407 КК України суд,-
УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки передбачені ч.1 ст.76 КК України, а саме:
-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним.
З інших підстав вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення учасниками процесу до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.
Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області ОСОБА_1