В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2022 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0001787 від 13.03.2017 відносно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , з середньою освітою, заміжньої, непрацюючої, раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_4 ,потерпілої ОСОБА_5 , законного представника потерпілої ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 , 12.03.2017, біля 20 год 45 хв, перебуваючи в під`їзді будинку АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту, який виник на грунті особистих неприязних відносин між нею та неповнолітньої потерпілою ОСОБА_5 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно застосувала в дію подразливу речовину газового балончика, шляхом розпилення в очі останній, чим спричинила потерпілій ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку обох очей першого ступеня, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.
Таким чином, ОСОБА_3 , вчинила кримінальне правопорушення, яке передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, а саме: своїми умисними діями, які виразилися в нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Встановлені судом обставини підтверджуються дослідженими в суді доказами, обсяг який визначений судом за погодженням з учасниками судового провадження.
Так, допитана в судовому засіданні ОСОБА_3 , свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення не визнала, однак не заперечила факт подій, що відбулись 12.03.2017, біля 20 год 45 хв, перебуваючи в під`їзді будинку АДРЕСА_2 . У неї ситуативно виникли непри`язні стосунки до потерпілої, якій вона зробила зауваження з приводу того, голосно грала музика , і вона попросила зменшити звук на телефоні. Однак у відповідь, потерпіла відповіла їй неприємними словами. Тоді вона на грунті неприязних відносин які раптово виникли, пішла в свою квартиру, де взяла газовий балончик, і підійшовши до потерпілої, неподалік ліфта розпилила в її сторону. Крім неї, ніхто з мешканців інших квартир зауваження потерпілій та іншим дівчатам не робив, оскільки з квартир ніхто не виходив, громадський порядок не порушувався і спокій мешканців будинку порушений також не був. Вважає, що в її діях можливий наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України, однак просить її виправдати.
Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 показала, що 12.03.2017, біля 20 год 45 хв, вона разом з іншими дівчатами перебувала в коридорі будинку АДРЕСА_2 . Вони грали в карти, і була ввімкнена музика. Через деякий час в коридор увійшла потерпіла разом з іі чоловіком і маленькою дитиною. Вони завели дитинку в квартиру, а чоловік повернувшись, підійшов до них і почав в їх сторону виражатись нецензурною лайкою. Потім з квартири вийшла ОСОБА_3 , і попросила вимкнути музику, оскільки вона їй заважає. У відповідь вона сказала, що вони неправильно з нею спілкуються, і не потрібно грубити. Після цього у них почався конфлікт, і обвинувачена намагалась виштовхнути її з коридору до ліфта. Ця сутичка тривала біля трьох хвилин. Тоді обвинувачена пішла у свою квартиру, і повернувшись з газовим балончиком розпилила їй в очі, від чого вона відчула сильне печіння в очах. Вибігши на вулицю, і вмившись водою, вона побачила працівників поліції, які проїжджали неподалік, і повідомила їм про даний інцидент. Однак останні повідомили, що потрібно ідти по домівках, оскільки вже було 22 год. Міру покарання просить призначити судом на власний розсуд.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала, що 12.03.2017 її донька ОСОБА_8 разом з іншими подругами біля 20 год 00 хв пішли гуляти на вулицю. Не дочекашись її дома, вона біля 21 год вийшла на вулицю, однак доньки там не знайшла. Після цього подзвонила синові, який повідомив, що остання вже дома. Коли вона зайшла в квартиру, то побачила, що в доньки обличчя червоне та опухле, на обличчі царапини. Остання розповіла, що у неї виник конфлікт з обвинуваченою, і наступного дня вона вирішила подати заяву в поліцію, щодо нанесення тілесних ушкоджень її доньці.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , кожен окремо показали, що 12.03.2017, біля 20 год 45 хв, вони разом з потерпілою перебували в коридорі будинку АДРЕСА_2 , слухали музику та грали в карти. В цей час, в коридор зайшли потерпіла з чоловіком та маленькою дитиною. Вони завели дитину у квартиру, а чоловік повернувся та почав висловлюватись нецензурними словами в їх сторону. Через деякий час у коридор вийшла обвинувачена, і попросила виключити або зменшити гучність музики, і у них з ОСОБА_5 виник конфлікт, який переріс в словесну перепалку. Після цього, обвинувачена пішла в свою квартиру, а вони всі підійшли до ліфта, маючи намір вийти на вулицю. В цей час до них підійшла обвинувачена і з газового балончика розпилила в сторону потерпілої, і повернулась в свою квартиру. Вибігши на вулицю, ОСОБА_8 водою промила очі, які були червоні. Будучи біля будинку вони побачили працівників патрульної поліції, і повідомили про даний інцидент, однак останні запропонували ідти додому, оскільки було вже 22 год. Ніхто із сусідів більше в коридор будинку не виходив, і спокій їхній не порушувався.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показав, що 12.03.2017, біля 20 год 45 хв, він разом з дружиною та сином повертались в свою квартиру АДРЕСА_3 . Зайшовши в коридор побачили групу підлітків, які грали в карти та голосно слухали музику. Проходячи повз них, вони зробили їм зауваження з приводу того, що голосно грала музика, однак вони на це не реагували. Завівши дитину в кватиру, він вийшов до даних підлітків, і знову почав просити їх вимкнути або зменшити музику. Однак підлітки не реагували, і голосно сміялись в його адресу. В цей час до них вийшла дружина, і також зробила зауваження з даного приводу, однак підлітки не реагували, і у дружини виникла словесна перепалка з потерпілою. Тоді підлітки підійшли до ліфта, і там сміючись стояли. В цей час дружина пішла в квартиру, і повернувшись розпилила в сторону підлітків газовим балончиком, щоб вони розійшлись. Після цього підлітки вибігли на вулицю, а вони також вийшли на вулицю, щоб дочекатись працівників поліції. В Однак останні, попросили даних підлітків розійтись по домівках, оскільки було вже 22 год, що вони і зробили. Порушень громадського порядку під час даного інциденту не було, інші сусіди з своїх квартир не виходили, і їхній спокій не порушувався.
Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показала, що 12.03.2017, біля 20 год 45 хв, вона бачила в коридорі будинку АДРЕСА_2 групу підлітків, і чула, що у них була словесна перепалка з ОСОБА_13 . Вона в коридор не виходила, і самого конфлікту між учасниками не бачила. Може сказати, що її спокій та відпочинок не порушився.

Крім показів потерпілої, свідків, судом було досліджено письмові докази надані прокурором.

Так, згідно заяви ОСОБА_6 від 12.03.2017, зареєстрованої в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 9768, остання просила притягнути ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за нанесення тілесних ушкоджень її дочці ОСОБА_5 (а.к.п 8);

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання по фотознімкам від 04.04.2017, свідок ОСОБА_9 впізнала особу ОСОБА_3 , яка 12.03.2017, біля 20 год 45 хв, в коридорі будинку АДРЕСА_2 розпилила в очі ОСОБА_5 газовий балончик (а.к.п. 58-60);

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання по фотознімкам від 21.07.2017, свідок ОСОБА_15 , впізнала особу ОСОБА_3 , яка 12.03.2017, біля 20 год 45 хв, в коридорі будинку АДРЕСА_2 розпилила в очі ОСОБА_5 газовий балончик (а.к.п. 61-62);

Відповідно до протоколу слідчого експерименту від 06.07.2017, потерпіла ОСОБА_5 розповіла та показала на місці, коли і яким чином ОСОБА_3 , 12.03.2017 біля 20 год 45 хв в коридорі будинку АДРЕСА_2 , розпилила в очі газовий балончик (а.к.п 63-67);
Згідно висновку експерта № 603 від 30.06.2017 у потерпілої ОСОБА_5 виявлено хімічний опік першого ступеня обох очей, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я (а.к.п. 70-71).
Витрат на залучення експертів немає.
Речових доказів немає.
Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченої не обиралась.
Захисником обвинуваченої ОСОБА_3 адвокатом ОСОБА_7 подано клопотання про визнання доказів недопустимими, а саме: заяви про залучення в якості потерпілої від 28.03.2017 прийнята слідчим ОСОБА_16 ; постанови про залучення законного представника потерпілої від 28.03.1027 прийнята слідчим ОСОБА_16 ;протокол пред`явлення для впізнання по фотографіям від 04.04.2017 та довідку до вказаного протоколу, що складена слідчим ОСОБА_16 ; протокол пред`явлення для впізнання по фотографіям від 21.07.2017, що складений слідчим ОСОБА_17 ; протокол проведення слідчого експерименту від 06.07.2017 складений слідчим ОСОБА_17 ; висновок експерта № 603 від 30.06.2017; обвинувальний акт від 30.08.2017 складений слідчим ОСОБА_17 .
Як на вимогу, захисник посилається на порушення органом досудового розслідування вимог КПК України та вказує, що слідчі ОСОБА_16 та ОСОБА_17 призначені не уповноваженою особою та в спосіб не визначений КПК, а відтак не були уповноважені на проведення досудового розслідування. В порушення вимог ст.ст. 104,105,231 КПК України протоколи пред`явлення для впізнання по фотографіям є недопустимими, оскільки зміст протоколів не відповідає вимогам ст. 104 КПК, довідки до протоколу не підписані учасниками слідчої дії не є належними чином оформленими додатками до протоколу пред`явлення для впізнання і джерела походження вказаних фактичних даних доказів не відповідають вимогам КПК. Протокол слідчого експерименту не є документом в розумінні ст.ст. 99,103,104 КПК, оскільки додаток до протоколу не підписаний усіма учасниками слідчої дії, статисту ОСОБА_18 не роз`яснювались його права, і джерела походження вказаних фактичних даних доказів не відповідають вимогам КПК. Крім того, висновок експерта проведений в порушенні вимог ст. 245 КПК, а саме медична картка амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_5 , витребовувалась експертом самостійно, а не слідчим в порядку ст.ст. 160-166 КПК.
Суд, всебічно вивчивши та дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до висновку, що твердження захисника щодо проведення досудового розслідування не уповноваженими особами є безпідставним, оскільки згідно доручення начальника відділення СВ Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області підполковника поліції ОСОБА_19 від 14.03.2017 та 24.05.2017, слідчим ОСОБА_16 та ОСОБА_17 в порядку вимог ст. ст. 39,214 КПК доручено проведено досудового розслідування по вищевказаному кримінальному провадженні.
Що стосується заяви ОСОБА_6 , то вона також відповідає вимогам КПК, оскільки остання попереджена за ст. 383 КПК, написана ОСОБА_6 власноручно, і зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 9768, в якій остання просила притягнути ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за нанесення тілесних ушкоджень її дочці ОСОБА_5 .

Крім того, суд приходить до переконання про належність протоколів пред`явлення особи для впізнання від 04.04.2017 та 21.07.2017 з довідкою, оскільки вони повністю відповідають вимогам ст.ст. 105,106 КПК та підписані всіма учасниками слідчої дії.

Також суд вважає, що протокол проведення слідчого експерименту від 06.07.2017 відповідає вимогам ст. 240 КПК, так як у ньому докладно викладені умови і результати слідчого експерименту,були залучені всі учасники та яким роз`яснювались права та обов`язки відповідно до вимог КПК.

Що стосується висновку експерта № 603 від 30.06.2017, то суд також вважає, що він відповідає вимогам КПК щодо проведення судово-медичної експертизи, оскільки слідчим надано експерту постанову про проведення експертизи та забезпечено явку потерпілої ОСОБА_5 . Остання при особистому огляді експертом, добровільно надала для огляду свою медичну карту амбулаторного хворого, яка зберігалась у неї.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 про визнання вищевказаних доказів не допустимими, оскільки вони отримані у передбаченому КПК порядку.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.
Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 4 ст. 296 КК України, як своїми умисними діями, які виразились у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також морально-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.
Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.
Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці охоронювані законом цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті ст. 296 КК України визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані.
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.
Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.
Для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.
За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства. Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №288/1158/16-к.
Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, у кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною постанові від 20 квітня 2021 року у справі № 594/599/18. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Як встановлено в ході судового розгляду, показів потерпілої та свідків, після ряду зауважень в бік присутніх 12.03.2017 на місці події, щодо гучності музики, в обвинуваченої виник конфлікт лише з потерпілою, тобто ситуативно виникли неприязні стосунки саме з потерпілою, а не з іншими оточуючими особами.
Доказів прояви зверхності до мешканців квартир вищевказаного будинку, як і до присутніх конфлікту, що виник між обвинуваченою та потерпілою в ході судового розгляду здобуто не було.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які перебували разом з потерпілою та були допитані в судовому засіданні підтвердили наявність ситуативного конфлікту виключно з потерпілою, що розпочався з словесної перебранки, і закінчився нанесенням потерпілій легких тілесних ушкоджень. Також вказали, що громадський спокій інших мешканців будинку не порушувався.
Жоден з мешканців будинку не робив зауваження обвинуваченій щодо порушення їх спокійного відпочинку, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти та просили припинити даний конфлікт, викликали працівників поліції.

Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі № 288/1158/16-к - критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії.

Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи непритягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у царині, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.

Злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.

У цих випадках, які є винятками із засади публічності, законодавець надає потерпілому можливість вибору одного з альтернативних варіантів поведінки у відповідь на вчинення щодо нього кримінального правопорушення: ініціювати перед компетентними органами притягнення винного до кримінальної відповідальності; врегулювати кримінально-правовий спір на основі взаємного порозуміння; не вдаватися до жодних дій.

Обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури - чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.

Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі злочином конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у статті 26 КПК і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом.

Закон не покладає на потерпілого обов`язку встановлення обставин кримінального правопорушення та його кваліфікації. Зазначене є винятковою компетенцією органів досудового розслідування, державного обвинувачення і суду. Перекладення цього обов`язку на потерпілого, з урахуванням відсутності у кримінальному процесуальному законі норм про обов`язкове забезпечення його послугами адвоката (на відміну від обвинуваченого), неминуче призвело би до обмеження його можливостей ефективно захистити свої порушені права, в тому числі залежно від матеріального і соціального становища як чинників доступу до якісної правової допомоги.

З набранням чинності КПК (2012 року) порядок здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення зазнав істотних змін. За нормами чинного КПК особливістю такого кримінального провадження є лише те, що необхідною умовою його здійснення є виражене у процесуальній формі бажання потерпілого щодо кримінального переслідування винного: провадження розпочинається лише за заявою потерпілого, відмова якого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття справи (крім кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством). В іншій частині, в тому числі щодо кола осіб, уповноважених відкривати кримінальне провадження, процедури збирання доказів, пред`явлення обвинувачення в обвинувальному акті та підтримання його прокурором у суді, нормами цього Кодексу особливостей не встановлено.

Зазначені законодавчі зміни спрямовані на створення сприятливіших умов для захисту прав і законних інтересів особи, котра зазнала шкоди від злочину, шляхом покладення юридично значущих дій на службових осіб компетентних органів, котрі є фахівцями у галузі права і володіють значно більшими ресурсами та ширшими можливостями для якісного доведення перед судом правової позиції обвинувачення.

Зміст частини першої статті 477 КПК у системному зв`язку із частиною четвертою статті 26 і пунктом сьомим частини першої статті 284 зазначеного Кодексу зводиться до того, що обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності взагалі, а не за конкретною нормою КК. Інтерес особи, котра зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій щодо неї. Подана до правоохоронних органів та/або суду заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, що його вчинила, й обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, котрій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети.

Праву потерпілого на таке звернення кореспондує конституційний обов`язок держави в особі компетентних органів захистити порушені права і свободи постраждалої людини в установленій законом формі, зокрема з дотриманням визначеної КПК процедури встановити дійсні обставини справи і в разі підтвердження факту злочинного діяння надати йому юридичну оцінку відповідно до норм КК.

У розумінні наведених положень кримінального процесуального закону під відмовою потерпілого від обвинувачення у злочинах, перелік яких міститься у частині першій статті 477 КПК, варто розуміти лише беззастережне волевиявлення про непритягнення винного до кримінальної відповідальності і припинення розпочатої процедури його кримінального переслідування. Відповідна заява є проявом того, що потерпілий не бажає втручання держави у кримінально-правовий конфлікт і обирає альтернативний шлях його вирішення.

На стадії судового розгляду кримінального провадження, розпочатого в порядку публічного обвинувачення, можливість чи неможливість продовження провадження у зв`язку зі зміною кваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення і пов`язані з цим межі процесуальних повноважень суду залежать від того, хто є ініціатором перекваліфікації, - 1) суд на підставі частини третьої статті 337 КПК чи 2) прокурор у порядку статті 338 цього Кодексу. З метою формування всебічних та якісних правозастосовчих орієнтирів і забезпечення єдності судової практики Велика Палата вважає за необхідне розглянути обидва зазначені варіанти. В обох наведених випадках КПК не встановлює спеціальних норм, які б регламентували дії суду у зв`язку зі зміною форми обвинувачення внаслідок перекваліфікації дій, інкримінованих особі. Тому під час вирішення наведених питань необхідно керуватися загальними положеннями КПК з урахуванням презумпції невинуватості, балансу публічних та приватних інтересів, змагальності, диспозитивності процесу і загальної справедливості судового розгляду.

Юридична оцінка діяння у межах висунутого обвинувачення належить до кола питань, що вирішуються судом під час ухвалення вироку (пункт другий частини першої статті 368 КПК). Відповідне судове рішення, як передбачено частиною другою статті 371 зазначеного Кодексу, ухвалюється в нарадчій кімнаті. До цього часу висловлювати власну позицію по суті справи, а також вчиняти будь-які дії, що є прямим або опосередкованим проявом такої позиції, суд не вправі, оскільки це може викликати обґрунтований сумнів у його неупередженості.

Таким чином, під час судового розгляду кримінального провадження, розпочатого і спрямованого до суду за процедурою публічного обвинувачення, якщо прокурор у порядку статті 338 КПК не вносив до обвинувачення змін, які б трансформували його у приватне, до видалення суду до нарадчої кімнати не виникає жодних процесуальних перешкод для продовження кримінального провадження незалежно від наявності чи відсутності матеріально-правових підстав для перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення. Адже до прийняття судом відповідного рішення по суті справи процес не втрачає ознак публічності і його перебіг не ставиться у залежність від позиції потерпілого.

Водночас відповідно до вимог частини шостої статті 22 КПК у перебігу судового провадження суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зобов`язаний створити потерпілому, як і іншим учасникам процесу, необхідні умови для реалізації його процесуальних прав, зокрема вжити заходів для забезпечення прибуття потерпілого в судове засідання, роз`яснити права, передбачені статтею 56 цього Кодексу, допитати його, надати можливість подавати докази, заявляти клопотання, висловлювати свою думку щодо клопотань сторін, виступати у судових дебатах, виражати власну позицію щодо питань, пов`язаних з притягненням обвинуваченого до кримінальної відповідальності, а за необхідності - запропонувати уточнити таку позицію.

За результатами судового розгляду в нарадчій кімнаті суд відповідно до вимог статей 284, 369, 371-374 КПК ухвалює вирок або постановляє ухвалу, якими кримінальне провадження закінчується. З огляду на зазначене у контексті наявної у справі виключної правової проблеми з моменту видалення суду до нарадчої кімнати постає питання не щодо наявності чи відсутності підстав для продовження провадження, а щодо змісту і форми рішення, яке суд має право прийняти.

Межі повноважень суду щодо перекваліфікації злочину окреслені нормою частини третьої статті 337 КПК, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин.

Таким чином, нормативно повноваження суду щодо зміни обвинувачення обмежуються лише характером цієї зміни, а не позицією учасників судового провадження.

Проте у випадку, якщо суд дійде висновку про необхідність перекваліфікації дій особи зі злочину публічного обвинувачення на злочин приватного обвинувачення, позиція потерпілого матиме вирішальне значення для подальшої долі кримінального провадження, зумовленої такою перекваліфікацією.

Оскільки потерпілий не зобов`язаний юридично оцінювати вчинені щодо нього протиправні дії, то подану ним до правоохоронних органів заяву про злочин без визначення кримінально-правової кваліфікації або з неправильною кваліфікацією варто вважати підставою для здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, в тому числі в разі відповідної зміни правової оцінки діяння за результатами судового розгляду.

Крім цього, кримінальний процесуальний закон не регламентує конкретного способу звернення потерпілого з заявою, яка зумовлює визначені у частині першій статті 477 КПК правові наслідки. Водночас захист прав і свобод людини як втілення принципу верховенства права вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значущих дій над зовнішньою формою їх вираження. З огляду на зазначене навіть у разі, якщо потерпілий не подавав до правоохоронних органів заяви про злочин як окремого процесуального документа, однак до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження однозначно висловив свою позицію про притягнення винного до кримінальної відповідальності, відповідна позиція, зафіксована у процесуальних документах, дає підставу для кримінального переслідування особи за злочин приватного обвинувачення.

Згода потерпілого в судовому засіданні з викладеною в обвинувальному акті кваліфікацією кримінального правопорушення як злочину публічного обвинувачення не може прирівнюватися до відмови від обвинувачення і зумовлювати закриття кримінального провадження відповідно до пункту сьомого частини першої статті 284 КПК. Навпаки, зазначене волевиявлення, виражене в належний процесуальний спосіб (у формі письмової або усної заяви, зафіксованої у відповідному документі та/або журналі судового засідання і на технічному записі процесу), варто розцінювати як спрямоване на застосування до обвинуваченого кримінально-правових заходів примусу.

За наявності цих умов або принаймні однієї з них, якщо потерпілий у подальшому не відмовився від притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, суд наділений повноваженнями ухвалити обвинувальний вирок із перекваліфікацією діяння на злочин приватного обвинувачення незалежно від думки потерпілого щодо такої його юридичної оцінки.

Закриття судом справи за таких умов не виправдає легітимних очікувань особи, котра зазнала шкоди, щодо застосування до обвинуваченого заходів кримінальної репресії і не узгоджуватиметься з визначеними у статті 2 КПК завданнями захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини. Відмова держави від кримінального переслідування обвинуваченого лише з огляду на нездійснення потерпілим правильної юридичної оцінки його дій суперечитиме засадам як верховенства права і законності, так і диспозитивності, призведе до безкарності винного, а особу, котрій завдано шкоди, поставить у становище правової незахищеності і створить умови для її повторної віктимізації.

Лише в разі якщо потерпілий із заявою про кримінальне правопорушення не звертався і, будучи забезпеченим необхідними умовами для реалізації своїх процесуальних прав, не ставив у будь-який спосіб ні перед органами досудового розслідування (прокурором), ні перед судом питання про застосування щодо винного заходів кримінальної репресії або ж беззастережно відмовився від застосування таких заходів, суд, перекваліфікувавши діяння на злочин приватного обвинувачення, керуючись частиною сьомою статті 284 КПК, зобов`язаний постановити ухвалу про закриття кримінального провадження на підставі пункту сьомого частини першої цієї статті (крім винятків, передбачених цим пунктом).

Велика Палата звертає увагу на те, що кримінальний процесуальний закон передбачає можливість повернення до вже завершених стадій судового процесу лише для відновлення з`ясування обставин, установлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами. Відповідно до частини п`ятої статті 364 та частини четвертої статті 365 КПК суду надано такі повноваження лише як виняток із загального правила у двох випадках: якщо під час судових дебатів виникне потреба подати нові докази або обвинувачений в останньому слові повідомить про нові обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження. Нормами цього Кодексу не передбачено права суду після видалення до нарадчої кімнати відновити будь-яку з попередніх стадій провадження з метою уточнення процесуальних позицій сторін.

Суд, дотримуючись вимог статті 19 Конституції України, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначене узгоджується із засадою законності, зміст якої розкрито у статті 9 КПК. Відповідно до цієї загальної засади кримінального провадження суд, як і інші органи державної влади, зобов`язаний неухильно додержуватися норм чинного законодавства, зокрема Конституції України і цього Кодексу.

Вихід з нарадчої кімнати лише з метою надання потерпілому пропозиції висловитися про можливість застосування конкретної норми закону про кримінальну відповідальність поставить під сумнів неупередженість суду. Адже такі дії матимуть явно виражені ознаки висловлення судом ще до прийняття рішення по суті обвинувачення попередньої власної позиції щодо кваліфікації діяння.

Окрім зазначеного, частиною п`ятою статті 469 КПК передбачено можливість ініціювати укладення угоди про примирення між обвинуваченим і потерпілим лише до виходу суду до нарадчої кімнати. Відмова потерпілого від обвинувачення як волевиявлення про непритягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності відрізняється за правовими наслідками від волевиявлення щодо укладення угоди про примирення, за якою означена відповідальність реалізується, але на узгоджених сторонами умовах. Проте в наведеній правовій нормі закріплено загальний принцип щодо часових меж здійснення потерпілим свого права висловити позицію, якою окреслюються межі процесуальних повноважень суду під час прийняття рішення за результатами розгляду справи по суті. На переконання Великої Палати, цим же принципом необхідно керуватися і при визначенні стадій судового процесу, на яких потерпілий має право заявити в установлений законом спосіб про притягнення чи непритягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності.

З огляду на викладене після видалення до нарадчої кімнати суд позбавлений процесуальних підстав відновлювати завершені стадії судового провадження для з`ясування думки потерпілого щодо застосування до обвинуваченого заходів кримінальної репресії за злочин, визначений у частині першій статті 477 КПК. Отже, можливості вчинення процесуальних дій, які зумовлюють правові наслідки зміни форми обвинувачення в результаті перекваліфікації злочину судом, після видалення суду до нарадчої кімнати вичерпані.

Водночас під час судового розгляду суд, дотримуючись вимог статті 22 КПК, зобов`язаний забезпечити потерпілому, як і іншим учасникам провадження, необхідні умови для реалізації його процесуальних прав, у тому числі вираження правової позиції, яка може мати вирішальне значення для справи. У подальшому під час прийняття рішення в нарадчій кімнаті суд повинен виходити з відповідної позиції, висловленої на попередніх стадіях процесу і відображеної в наявних у матеріалах справи документах.

Якщо потерпілий не подавав заяви про злочин і до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження не порушував питання про притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності або ж прямо і беззастережно відмовився від обвинувачення (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством), то така позиція тягне припинення кримінального провадження шляхом його закриття на підставі пункту сьомого частини першої та частини сьомої статті 284 КПК після перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення.

Як вбачається із заяви ОСОБА_6 від 12.03.2017, зареєстрованої в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 9768, остання просила притягнути до відповідальності ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за нанесення тілесних ушкоджень її дочці ОСОБА_5 .

Відповідно до витягу з ЄРДР, слідчим Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_20 13.03.2017 внесені відомості до ЄРДР за ч.1 ст. 125 КК України на підставі заяви ОСОБА_6 , про те, що ОСОБА_3 в під`їзді будинку АДРЕСА_2 нанесла тілесні ушкодження її дочці ОСОБА_5 .

Однак згідно витягу з ЄРДР, слідчим Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_17 29.08.2017 вже внесені відомості до ЄРДР за ч.4 ст. 296 КК України на підставі заяви ОСОБА_6 , про те, що ОСОБА_3 в під`їзді будинку АДРЕСА_2 нанесла тілесні ушкодження її дочці ОСОБА_5 .

Таким чином, в ході судового розгляду не знайшло своє місце порушення обвинуваченою громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, а наявність дій спрямованих обвинуваченою на завдання потерпілій умисних легких тілесних ушкоджень.

Виходячи з викладеного, суд дійшов до переконання про перекваліфікацію дій ОСОБА_3 з ч.4 ст. 296 КК України на ч.2 ст. 125 КК України, і дослідивши в судовому засіданні докази, з точки зору належності, допустимості, та взаємозв`язку поза всяким розумним сумнівом, дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, воно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, і остання у його вчиненні винна.

При призначення покарання, суд враховує, що діяння, передбачене ч.2 ст. 125 КК України відноситься до кримінальних проступків.

Обставин, що пом`якшують покарання та обтяжують покарання судом не встановлено.
Що стосується особи обвинуваченої, то суд приймає до уваги, що вона має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, офіційно не працевлаштована, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судима, заміжня, має на утриманні неповнолітню дитину.
Крім того, обвинувачена як і на досудовому слідстві так і під час судового розгляду не заперечувала факту нанесення потерпілій тілесних ушкоджень, які виникли в результаті застосування газового балончику.
Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.
У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».
Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання. .
Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини його вчинення, ненастання тяжких наслідків, особу винної та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а обтяжуючих обставин не встановлено, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченій має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства в межах санкції інкримінуємоі статті Кримінального Кодексу України у виді штрафу, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченою кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для її виправлення та попередження нових правопорушеннь.
Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченої та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченої, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.
Згідно ст. 12 КК України, діяння передбачене ч. 2 ст. 125 КК України відноситься до кримінальних проступків, і максимальна міра покарання передбачає обмеження волі на строк до двох років.
Відповідно до ст. 49 КК України особа звільняється від відбування кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Як встановлено в ході судового розгляду, з моменту подій, що відбулись 12.03.2017 пройшло більше п`яти років, а тому суд приходить до висновку про звільнення ОСОБА_3 від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368,371,373,374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, шо становить 850 грн.
Звільнити ОСОБА_3 від призначено покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.
Вирок може бути оскаржений обвинуваченою, потерпілою, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.
Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1