Дата документу Справа № 314/53/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 314/53/22 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/889/22 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з ДУ «Полицька виправна колонія №76»,

розглянула 11 травня 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 лютого 2022 року, якою задоволено подання ДУ «Вільнянська виправна колонія №20» про умовно-дострокове звільнення
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав за адресою: АДРЕСА_1 ,
засудженого вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2014 року за ч.1 ст.115 КК України до 10 років позбавлення волі. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.02.2016 року згідно ст.72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 16.05.2014 року по 13.05.2015 року з розрахунку 1 день такого ув`язнення за 2 дня позбавлення волі.

Встановлені ухвалою суду першої інстанції обставини:

До Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло подання начальника Державної установи «Вільнянська виправна колонія №20» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_8 у якому зазначено, що адміністрація Державної установи «Вільнянська виправна колонія №20» вважала, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення і у погодженні із спостережною комісією клопоче перед судом про умовно-дострокове звільнення засудженого.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 лютого 2022 року задоволено подання Державної установи «Вільнянська виправна колонія №20» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звільнено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , умовно-достроково від подальшого відбування покарання, призначеного йому за вироком від 16.12.2014 року Шевченківського районного суду м. Запоріжжя на невідбутий строк, що складає 1 рік 3 місяці 15 днів.

Задовольняючи подання державної установи, суд першої інстанції дійшов висновку, що засуджений довів своє виправлення і заслуговує на звільнення його від відбуття покарання, на строк, який залишився, умовно-достроково.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з оскаржуваною ухвалою, вважає її незаконною, яка підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування доводів зазначає, що засуджений ОСОБА_8 за час відбування покарання в ДУ «Вільнянська виправна колонія №20» отримав 10 заохочень у вигляді подяки та 1 зняття раніше накладеного стягнення, із них 8 до 2020 року. Також на нього накладалися 5 стягнень. Вказана кількість заохочень та стягнень, їх періодичність, свідчить про нестабільну поведінку засудженого і не може свідчити про його безумовну зразкову поведінку. 30.10.2020 року комісією ВВК №20 розглядалась можливість застосування до засудженого ОСОБА_8 пільги, передбаченої ст.81 КК України, а саме застосування умовно-дострокового звільнення. За результатами розгляду комісією прийнято рішення про відмову в застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання відносно ОСОБА_8 . Згідно матеріалів справи засуджений до другого півріччя 2021 працевлаштований не був. Лише в другому півріччі 2021 працевлаштований до майстерні установи, за що засуджений мав тільки 2 заохочення за все півріччя. В цілому таке ставлення до праці та раніше згадані заохочення не можуть самі по собі свідчити, що особа стала на шлях виправлення, а тим більше, що довела своє виправлення, оскільки при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення повинна бути стабільна, постійна лінія поведінки та спосіб життя засудженого, а не лише період, що безпосередньо передує поданню до умовно-дострокового звільнення.

Вказує, що матеріалами справи у повній мірі не доведено дотримання усіх умов необхідних для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання особи. Враховуючи тяжкість злочину та його суспільну небезпечність, термін відбутого строку покарання, поведінку засудженого протягом всього часу відбування покарання, неможливо прийти до висновку про те, що засуджений довів своє виправлення, оскільки його характеристики та матеріали особової справи не відображають процесу виправлення.

Таким чином, надані суду матеріали на засудженого ОСОБА_8 не доводять його сумлінну поведінку, а тим більше його виправлення.

Просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання ДУ «Вільнянська виправна колонія №20» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_8 .

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити апеляційні вимоги.

Засуджений та його захисник у судовому засіданні не погодились з апеляційною скаргою та просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Згідно ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та фактично відбув не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

За змістом цього кримінального закону умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду і можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, а умовно-достроковому звільненню підлягають лише ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення. Для цього всі дані про особу беруться у сукупності, в тому числі й дані, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а саме виправлення засудженого.

Згідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України "Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміни не відбутої частини покарання більш м`яким" № 2 від 26 квітня 2002 року, умовно-дострокове звільнення від покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого і переконання в тому, що він сумлінною поведінкою, ставленням до праці та навчання довів своє виправлення. При цьому, прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення, не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого-виховного впливу, тощо.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції у своєму рішенні не навів належних та переконливих підстав, які підтверджують, що засуджений ОСОБА_8 своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З наданих суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_8 засуджений вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2014 року за ч.1 ст.115 КК України до 10 років позбавлення волі. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 03.02.2016 року згідно ст.72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 16.05.2014 року по 13.05.2015 року з розрахунку 1 день такого ув`язнення за 2 дня позбавлення волі.
Початок строку відбування засудженим покарання - 16 травня 2014 року.
Кінець строку відбування засудженим покарання - 19 травня 2023 року.

Згідно з матеріалами, що характеризують особу засудженого ОСОБА_8 , останній під час тримання у державній установі «Запорізький слідчий ізолятор» з 17.05.2014 року по 20.05.2015 року вимоги режиму тримання не порушував. Заохочень та стягнень не мав.

З 20.05.2015 року відбував покарання у державній установі «Вільнянська виправна колонія №20». За час відбування покарання характеризується наступним чином: за допущені порушення встановленого режиму відбування покарання 5 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи. Одне стягнення зняте у встановленому законом порядку, інше стягнення погашене. За виконання покладених обов`язків та дотримання правил поведінки 8 разів заохочувався правами начальника установи та 3 рази правами начальника відділення СПС.

На виробництві установи працевлаштований в майстерні, до праці ставиться сумлінно. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин персоналу установи. Утримує спальне місце та при ліжкову тумбочку у чистоті та порядку.

Приділяє увагу необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює за ними належний догляд. До виконання передбачених законом вимоги персоналу адміністрації установи ставиться сумлінно. Виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок для самостійного їх виконання. Дотримується вимог пожежної безпеки і безпеки праці. В скоєному злочині вину визнає, щиро розкаюється. За вироком суду позову не має.

Надаючи оцінку наведеним обставинам та доказам на їх підтвердження, колегія суддів вважає, що дійти висновку, що поведінка ОСОБА_8 за весь час відбування покарання є такою, що зазнала позитивних змін, неможливо, оскільки взяті місцевим судом до уваги позитивні відомості стосуються лише певного періоду відбування засудженим покарання.

На думку апеляційного суду, заслуговують на увагу доводи прокурора про те, що на час розгляду судом подання начальника Державної установи «Вільнянська виправна колонія №20» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_8 були відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про те, що засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

За виконання покладених обов`язків засуджений ОСОБА_8 дійсно заохочувався правами начальника установи.

Але при цьому, за час відбування покарання засуджений 5 раз притягувався до дисциплінарної відповідальності, і хоча стягнення зняті та погашені, поведінку засудженого за весь час відбування покарання не можна вважати стабільно позитивною.

Натомість, перспектива умовно-дострокового звільнення пов`язана із реальним станом поведінки засудженого, який відображає його правослухняну поведінку. Вагомих обставин, які б засвідчували зразковість поведінки засудженого матеріали справи не містять.

До того ж, однією із обов`язкових умов для умовно-дострокового звільнення засудженого є доведення ним свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що ОСОБА_8 тривалий час не виявляв бажання працювати, згідно довідки установи працював лише з травня 2021 року різноробочим майстерні. Отже з 16.05.2014 року до травня 2021 року засуджений взагалі не працював, що є його прямим обов`язком згідно ч.1 ст.118 КВК України, та в свою чергу свідчить про відсутність повного виправлення з боку останнього в контексті вимог ст.6 КВК України, а пасивна поведінка засудженого та ставлення до праці не може бути визнана, як сумлінна.

При цьому, в матеріалах провадження відсутні документи на підтвердження будь-яких обмежень щодо працевлаштованості даного засудженого. Залучення ОСОБА_8 до праці в майстерні установи мало епізодичний характер та з огляду на положення ст.81 КК України щодо підстав застосування такого заохочувального заходу, є вочевидь недостатнім.

Тобто, сукупність даних про особу засудженого ОСОБА_8 за весь період відбування ним покарання беззаперечно не свідчать про його усталену сумлінну поведінку і, відповідно, доведення його виправлення. Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього часу відбування покарання.

При цьому колегія суддів приймає до уваги поведінку засудженого під час відбуття покарання, його працевлаштованість лише з травня 2021 року, весь інший час останній не працював, що свідчить про те, що засуджений не довів стабільності та позитивності поведінки, а отже і не довів свого виправлення, тому до нього не може бути застосована пільга у виді умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Також колегія суддів зауважує, що рішенням комісії ДУ «Вільнянська виправна колонія №20» від 30.11.2020 року засудженому ОСОБА_8 відмовлено у застосуванні ст.81 КК України як такому, що не довів свого виправлення.

Ті обставини, що засуджений ОСОБА_8 має 11 заохочень, ще не підтверджують того, що засуджений повністю став на шлях виправлення, оскільки сумлінна поведінка та благоустрій установи - не право засудженого, а його обов`язок, та така поведінка засудженого не може бути безумовною підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, адже лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого зазнає позитивних змін.

Оцінюючи наведені обставини апеляційний суд не може погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_8 своєю поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а висновок про можливість застосування щодо засудженого умовно-дострокового звільнення повинен ґрунтуватися на аналізі даних про поведінку засудженого за весь час відбування покарання, в тому числі й на даних, що характеризують ступінь тяжкості вчинених злочинів і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Відповідно до ч.6 КВК України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні обставини справи, надав їм неправильну оцінку, що призвело до порушення вимог ст.413 КПК України, тобто неправильному застосуванню закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст.81 КК України та п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним кримінального правопорушення, даних щодо праці, даних про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_8 за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції відносно засудженого ОСОБА_8 підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст.ст.405, 407, 409, 419, 539 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу прокурора Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 лютого 2022 року, якою задоволено подання ДУ «Вільнянська виправна колонія №20» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_8 , скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання Державної установи «Вільнянська виправна колонія №20» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_8 .

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4