Номер провадження: 11-кп/813/1607/22
Справа № 522/7369/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0000093 від 20.05.2022 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 27.06.2022 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, громадянина України, проживаючого: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України,

встановив:

Приморським районним судом м. Одеси розглядається кримінальне №0000093 від 20.05.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

Під час судового розгляду, відповідно до вимог ст.331 КПК України, прокурор заявив про існування підстав для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та просив обрати йому запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 1200 розмірім прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2977200 гривень.

Оскарженою ухвалою суду задоволено клопотання прокурора та застосовано щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 25.08.2022 року та визначено заставу у розмірі 1200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2977200 гривень.

Суд мотивував своє рішення тим, що обвинуваченому інкримінується вчинення тяжкого злочину, а також існуванням ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України. Визначаючи розмір застави, суд першої інстанції зазначив, що альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі, визначеному в межах, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, не зможе в повній мірі запобігти ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора, забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на незаконність та необґрунтованість ухвали, просила її змінити в частині визначення розміру застави та визначити її у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Захисник посилалась на те, що суд не обґрунтував вихід за межі п.2 ч.5 ст.182 КПК України у визначенні розміру застави, яка є явно непомірною для обвинуваченого ОСОБА_8 з урахуванням його майнового стану. Захисник зазначає, що обвинувачений є безробітнім, має на утриманні неповнолітніх дітей. Крім того, захисник стверджує про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які обумовлюють необхідність застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого та його захисника, які не зверталися з клопотанням про проведення розгляду за їх участю.

Крім того, в умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення в учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це становить загрозу для вказаних осіб.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.422-1 КПК, апеляційний розгляд проведено за відсутності захисника та обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, в частині застосуванні виняткового запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 , з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.307 КК України, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, та за яке передбачено покарання, строком до 10 років з конфіскацією майна

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 177, 178, 331 КПК, які регламентують застосування запобіжного заходу.
Прийняте рішення про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , суд мотивував тяжкістю покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винуватим, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду; незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.
Колегія суддів звертає увагу, що апеляційний суд на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 , вчинення його у сфері обігу наркотичних речовин, а також існування ризиків переховування останнього від суду, можливе здійснення незаконного впливу на учасників процесу у кримінальному провадженні, які на даний час не допитані, оскільки судовий розгляд лише призначений та по суті розпочатий та виправдовують застосування найсуворішого запобіжного заходу та свідчать про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що ризики, на які посилається прокурор є обґрунтованими, оскільки ОСОБА_8 не може не розуміти тяжкість інкримінованого злочину, та можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.
Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Обставини даного кримінального провадження, характер вчинення злочину, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_8 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, тим паче в умовах воєнного стану.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на учасників процесу в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.
Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази свідків, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на потерпілого та свідків, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.
Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 найсуворішого запобіжного заходу, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому злочину, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.
Крім того, апеляційний суд враховує інформацію прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_8 на теперішній час також притягується до кримінальної відповідальності в іншому провадженні, а також обставини застосування до нього раніше найсуворішого запобіжного заходу у цьому провадженні, який був змінений на домашній арешт, однак не забезпечив виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, оскільки останній, звільнившись з під варти, через короткий проміжок часу, знов вчинив тяжкий злочин, який йому інкримінується в даному кримінальному проваджені.
Так, відповідно до відомостей з ЄДРСР в Приморському районному суді м. Одеси на стадії судового розгляду перебуває на розгляді ще одне кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за №0000111 від 18.08.2020 року, за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 305, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 305 КК України (справа №522/7189/21).
В рамках розгляду вказаного кримінального провадження щодо ОСОБА_8 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави.
Ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 06.04.2022 року в рамках вказаного кримінального провадження ОСОБА_8 був змінений запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Проте, ОСОБА_8 , після зміни запобіжного заходу на домашній арешт, знову (відповідно до обвинувального акту №0000093) в період часу з 06 квітня 2022 року (в день звільнення з-під варти) по 08 квітня 2022 року обвинувачується у вчиненні злочину пов`язаного з незаконним обігом наркотичних засобів.
Тобто, змінений останньому запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, жодним чином не сприяв попередженню ризику вчинення інших, в тому числі аналогічних, тяжких злочинів, наслідком чого є розгляд нового обвинувального акту відносно ОСОБА_8 судом першої інстанції.
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає непереконливими доводи захисника про відсутність ризиків, які обумовлюють застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки тяжкість пред`явленого обвинувачення, наявність на розгляду у суді першої інстанції іншого кримінального провадження, в якому останній обвинувачується у вчиненні низки особливо тяжких злочинів тієї ж спрямованості, дані про особу обвинуваченого, а також існування ризиків, на які послався суд першої інстанції, виправдовують застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а тому колегія суддів щодо погоджується з оскарженою ухвалою.

Посилання захисника на наявність на утриманні обвинуваченого неповнолітньої дитини та наявність місця постійного проживання, хоч і не підтверджена матеріалами апеляційної скарги, але останнє вбачається з ухвали суду першої інстанції, відповідно до якої ОСОБА_8 було змінено запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт. Апеляційний суд не може надавати оцінку обставинам зазначеним у вказаній ухвалі, що не стосується даного кримінального провадження, однак стороною обвинувачення вказані доводи не спростовані.

Водночас, зазначені обставини жодним чином не вплинули на обвинуваченого після зміни йому запобіжного заходу у іншому кримінальному провадженні, оскільки останній знову обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину у сфері незаконного обігу наркотичних засобів.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Апеляційний суд також вважає необґрунтованими твердження захисника про те, що, розмір застави, визначений слідчим суддею, є непомірним для нього та не відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Так, позиція Європейського суду з прав людини стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28 вересня 2010 року. У цій справі, Суд, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції, підтвердив, що внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою.

Приймаючи рішення про визначення розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, суд врахував обставини інкримінованого йому злочину та ризики, які існують.

Апеляційний суд також враховує дані щодо поведінки обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину, а саме наявність іншого обвинувального акту на розгляду у суді першої інстанції у вчиненні низки особливо тяжких злочинів в сфері незаконного обігу наркотичних засобів (в тому числі їх контрабанда), в якому йому було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який. При цьому, звільнившись з під варти, через декілька днів, ОСОБА_8 , відповідно до обвинувачення, повторно вчинив новий злочин у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, який йому інкримінується.

Таким чином, судом обґрунтовано прийняте рішення про те, що застава в межах максимального розміру, передбаченого п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України не здатна забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

На переконання апеляційного суду визначений судом першої інстанції розмір застави, у сукупності з покладенням на ОСОБА_8 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України буде достатнім для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, дозволить контролювати його місце перебування під час судового розгляду, а також зможе запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст. 177 КПК України, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду скарги. За наведених обставин доводи захисника з приводу необхідності застосування до обвинуваченого застави у розмірі 20 неоподаткованих мінімумів для працездатних осіб, є безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу районного суду, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
З огляду на зазначені вище обставини, апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а ухвала суду відповідає вимогам діючого кримінального процесуального законодавства, а тому ухвала суду не підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 27.06.2022 року, якою щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави у кримінальному провадженні №0000093 від 20.05.2022 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4