Справа № 192/1795/21
Провадження № 1-кп/192/55/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2022 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області кримінальне провадження №0000504, відомості про що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25 жовтня 2020 року відносно

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в см Солоне Солонянського району Дніпропетровської області, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, має повну середню освіту, громадянин України, військовозобов`язаний, раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

представника служби у справах дітей ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И В:

25 жовтня 2020 року неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приблизно о 01 годині 00 хвилин, перебуваючи біля відділення ПАТ КБ «Приватбанк» в смт Солоне, вул. Гагаріна, 4/1 Солонянського району Дніпропетровської області, під час виниклої сварки на ґрунті неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_7 , діючи з необережності, внаслідок злочинної недбалості, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень у потерпілого, хоча повинен був і міг їх передбачити, а також уникнути їх, діючи більш обачливо, наніс один удар кулаком правої руки в обличчя потерпілому, від якого останній не втримався на ногах, упав та ударився потиличною частиною голови об асфальтне покриття, внаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 2-го ступеня з вогнищами забиття речовини головного мозку в обох лобних та лівій скроневій частці, субдуральної гематоми малого об`єму ліворуч, пневмоцефалії, переломів потиличної кістки праворуч та ліворуч з переходом на пірамідки скроневих кісток, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Дії неповнолітнього ОСОБА_3 на момент вчинення кримінального правопорушення кваліфікуються за ст. 128 КК України, як необережне тяжке тілесне ушкодження.

Неповнолітній ОСОБА_3 свою вину в пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та своїми показаннями підтвердив вказані обставини вчиненого ним кримінального правопорушення.

У судовому засіданні пояснив, що 25 жовтня 2020 року приблизно о 01 годині 00 хвилин він перебував біля кафе «Саїда», яке розташоване неподалік приміщення ПАТ КБ «Приватбанк» в смт Солоне по вул. Гагаріна, випив 0,5 пляшки пива разом з братом ОСОБА_10 та побачив як якась дівчина била ОСОБА_11 , а він став за нього захищатися. Після цього він побачив, що з приміщення кафе вибіг ОСОБА_12 та почав кричати на обвинуваченого і заступатися за дівчину та між ними сталася сварка і він вдарив в обличчя потерпілого один раз, після чого останній упав, вдарився потилицею об асфальт. ОСОБА_7 був без свідомості, у нього почалися судоми, а обвинувачений намагався достати його язик, щоб він не задихнувся. Також ОСОБА_3 попросив викликати швидку, а приблизно через 5 хвилин під`їхав автомобіль марки BMW та забрав ОСОБА_7 . Між ним та потерпілим сварки не було, оскільки вони знають один одного давно, грали колись у футбол, стосунки звичайні. На відшкодування заподіяної шкоди вітчим ОСОБА_3 надав 10 000 гривень, які взяла тітка потерпілого, а також він хотів самостійно відвідати потерпілого в лікарні, проте його не пустили. Шкодував про вчинене, каявся, просив суворо не карати.

Потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що 25 жовтня 2020 року приблизно о 00 годині 30 хвилин він перебував біля кафе «Саїда», пив пиво та коньяк, а знайома дівчина курила цигарку і ОСОБА_13 почав робити їй зауваження, а потім став залицятися до неї. ОСОБА_7 занервував, став захищати дівчину, яка стала дряпати обличчя ОСОБА_14 , а він тримав її за плечі. Потім побачив ОСОБА_3 , який став захищати ОСОБА_15 , проте не хотів з ним сваритися, однак останній його штовхнув. Після чого потерпілий відвернувся та почув удар зліва в ліву частину свого обличчя від ОСОБА_3 . Потім перебував тривалий час без свідомості та прийшов до тями лише в лікарні в м. Дніпро. З обвинуваченим давно знайомі, грали у футбол, ходили на ставок, а з моменту завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_3 не відшкодував завданих збитків, які потерплий оцінив в 10 000 гривень матеріальної та 444 000 гривень моральної шкоди. Не заперечував отримання від ОСОБА_3 10 000 гривень, які взяла його хрещена мати на його лікування.

Крім визнання своєї вини обвинуваченим, його винуватість також підтверджена та доведена в повному обсязі дослідженими судом наступними письмовими доказами.
Протоколом огляду місця події від 25 жовтня 2020 року з фототаблицею, яким встановлено, що об`єктом огляду є ділянка проїзної частини дороги в АДРЕСА_2 поблизу будівлі ПАТ КБ «Приватбанк», тобто вказане місце є місцем вчинення кримінального правопорушення, про що зазначено в обвинувальному акті та на яке вказували як обвинувачений так і потерпілий. Під час огляду протоколом встановлено, що дорога не має вибоїн та ям, а вказане свідчить про те, що потерпілий упав не від того, що його нога потрапила у яму, або він перечепився, а саме від отриманого ним удару обвинуваченого, що також не заперечувалося і учасниками судового провадження.
Протоколами проведення слідчого експерименту від 28 травня 2020 року та від 23 червня 2021 року з таблицею зображень до них, які були проведені за участю свідка ОСОБА_16 та ОСОБА_17 відповідно, якими підтверджено механізм нанесення удару потерпілому на який він посилався в судовому засіданні, та який не оспорював обвинувачений.

Згідно Висновку експерта № 2221е від 31 серпня 2021 року підтверджується факт отримання потерпілим ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, які були ним отримані від механічної дії тупого твердого предмету, що діяв в область верхньої губи, яким могла бути і рука або інші предмети з аналогічними травмуючими властивостями, з послідуючим наданням тілу прискорення та падінням обстеженого на тупу тверду поверхню і ударом потиличною частиною голови об неї, що підтверджується характером виявлених тілесних ушкоджень (переважанням внутрішніх ушкоджень над зовнішніми, розташуванням перелому кісток черепу та вогнищ забиття речовини головного мозку). Тобто вказаним Висновком підтверджується факт отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень саме від падіння на асфальтове покриття, яке сталося в результаті удару обвинуваченого через надання тілу потерпілого прискорення.

В той же час суд не враховує в якості належних доказів рапорти працівників поліції, які були надані прокурором, з огляду на те, що такі документи не можуть бути доказами вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, а є лише способом фіксації повідомлення про подію, як не враховує і в якості доказу також заяву ОСОБА_7 про припинення розгляду повідомлення за фактом завдання йому тілесних ушкоджень 25 жовтня 2020 року, яка була надана захисником обвинуваченого.

Суд посилається на те, що відповідно до положень ст. 477 КПК України необережне тяжке тілесне ушкодження не є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення, яке може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого. Крім того, ОСОБА_3 свою вину у вчиненому не заперечував, а потерпілий не звертався до суду під час судового розгляду з клопотаннями про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням або у зв`язку з дійовим каяттям. Тому надана стороною захисту заява ОСОБА_7 не підтверджує і не спростовує вину ОСОБА_3 .

Суд вважає, що показання свідка ОСОБА_18 , який пояснив, що восени 2020 року він став свідком того, що обвинувачений вдарив рукою в обличчя потерпілого, від чого останній упав і вдарився головою об асфальт, також підтверджують вину ОСОБА_3 у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Проаналізувавши всі зібрані по справі докази, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, кваліфікованого за ст. 128 КК України повністю доведена, оскільки показання як самого обвинуваченого, так і свідка ОСОБА_18 та потерпілого узгоджуються як між собою, так і з дослідженими судом письмовими доказами.

В той же час під час розгляду справи судом було встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 діяв з необережності у вигляді кримінальної протиправної самовпевненості, оскільки в судовому засіданні пояснював, що він розумів факт того, що ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння, та передбачав що від його удару він може впасти на асфальтове покриття, вдаритися будь-якою частиною тіла, проте надіявся що нічого страшного не відбудеться.

З наданих пояснень обвинуваченого суд приходить до висновку, що він дійсно діяв з необережності, оскільки не мав прямого умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, які ним були отримані внаслідок падіння та удару головою об асфальтове покриття, проте передбачав такі наслідки, оскільки розумів що ОСОБА_7 може впасти, вдаритися та отримати тілесні ушкодження, проте легковажно розраховував на відвернення суспільно небезпечних наслідків.

Тому суд вважає, що посилання в обвинувальному акті на вид необережності як «злочинна недбалість», поняття якої відсутнє в КК Україні, слід змінити зазначивши що ОСОБА_3 діяв з необережності в формі кримінальної протиправної самовпевненості, що не впливає на кваліфікацію його дій та не погіршує його становище.

З огляду на вказане у суду не виникає сумніву щодо винуватості ОСОБА_3 у вчиненні даного злочину та вважає правильною кваліфікацію його дій органом досудового розслідування за ст. 128 КК України.

Отже, відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку і прийшов до висновку про повну доведеність вини ОСОБА_3 у пред`явленому обвинуваченні. Судом встановлено, що він діяв з необережності внаслідок кримінальної протиправної самовпевненості. Обвинувачений є суб`єктом цього кримінального правопорушення, оскільки є осудною особою, досяг віку кримінальної відповідальності.

Стороною обвинувачення в обвинувальному акті в якості обставин, які пом`якшують покарання вказано щире каяття та вчинення злочину неповнолітнім. Обставини, які обтяжують покарання стороною обвинувачення не зазначені.

Суд, оцінивши позицію обвинуваченого до скоєного вважає, що в даній справі відсутня така обставина, яка пом`якшує покарання, як щире каяття, оскільки щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює вчинене, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання, відшкодувати завдану шкоду. Однак, суд не встановив усіх цих ознак та вважає, що така обставина, яка пом`якшує покарання - відсутня. В той же час враховуючи ту обставину, що ОСОБА_3 вчинив даний злочин до досягнення ним 18-річного віку, тому суд визнає вказану обставину такою, що пом`якшує покарання. Також суд вважає, що в даній справі відсутні обставини, які обтяжують покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , який на час вчинення злочину не досяг повноліття, згідно з вимогами ст.ст. 65-67,103 КК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд враховує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Суд вважає, що незалежно від того, що на час ухвалення вироку ОСОБА_3 досяг повноліття, однак покарання йому слід призначити з урахуванням положень Розділу ХV КК України як неповнолітньому.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Суд, вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_3 , реалізовуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, вважає, що виправлення обвинуваченого в даному випадку можливе без його ізоляції від суспільства. Підстави для застосування правил ст. ст. 69, 69? КК України відсутні.

Суд вважає, що в даному випадку необхідно вирішити питання про таку міру та вид покарання, який зможе вплинути та виправити обвинуваченого, а тому суд вважає не доцільним призначати йому покарання у вигляді громадських на строк 200 годин, про що просив прокурор в дебатах з огляду на вік, в якому він вчинив злочин.

Також суд враховує позицію потерпілого, який висловив думку про необхідність призначення покарання у вигляді виправних роботі на строк 2 роки, проте з огляду на те, що обвинувачений не працевлаштований, тому такий вид покарання не може бути йому призначений.

На підставі викладеного, суд враховуючи конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, особу винного, його ставлення до вчиненого, вважає, що йому необхідно призначити покарання в межах санкції ст. 128 КК України у виді громадських робіт з урахуванням положення ст. 100 КК України щодо їх строку.

Вирішуючи питання стосовно цивільного позову ОСОБА_7 суд зазначає наступне.
До початку судового розгляду потерпілим подано цивільний позов, згідно якого він просить суд стягнути з обвинуваченого 10 000 гривень на відшкодування матеріальної шкоди, та 444 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.
У цивільному позові, який він підтримав в судовому засіданні, зазначив, що йому завдано матеріальної шкоди на 10 000 гривень, що підтверджується наданими до цивільного позову доказами, а також 444 000 гривень моральної шкоди, оскільки після отримання травми він відчуває біль та незручності, позбавлений можливості жити повноцінним життям як раніше.
Обвинувачений ОСОБА_3 цивільний позов визнав частково в розмірі 2 000 гривень матеріальної та 9 000 гривень моральної шкоди, зазначивши, що сплатив потерпілому 10 000 гривень під час його лікування.
Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи вважає, що цивільний позов пред`явлений до ОСОБА_3 слід частково задовольнити з таких підстав.
Згідно ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю чи частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до ст. 127 КПК України - шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Вирішуючи питання про розмір матеріальних збитків, які були завдані злочинними діями ОСОБА_3 суд посилається на те, що згідно виписного епікризу КП «Обласна клінічна лікарня ім. І. І. Мечникова» Дніпропетровської обласної ради, потерпілий ОСОБА_7 знаходився на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні з 25 жовтня 2020 року 02 листопада 2020 року з діагнозом: відкрита проникаюча черепно-мозкова травма, забій головного мозку 2 ст з формуванням вогнищевих забоїв лівої скроневої частки, обох лобних часток, субдуральної гематоми зліва малого об`єму. Пневмоцефалія, перелом потиличної кістки з обох сторін з переходом на пірамідки основи черепу. Забій м`яких стакани голови, алкогольне сп`яніння (а.с.112).
Витрати, які поніс потерпілий у зв`язку з лікуванням та на підтвердження яких суду надано допустимі та належні докази, становлять 2 353 гривні 85 копійок, що підтверджується копіями наданих до цивільного позову чеків (а.с.107-110). Тому суд вважає, що цивільний позов в частині стягнення з обвинуваченого матеріальних збитків підлягає задоволенню на вказану суму.
Вирішуючи питання про стягнення 444 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, суд посилається на наступне.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна.
Згідно роз`яснень, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має керуватися засадами розумності, виваженості, та справедливості.
Згідно роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.
При визначені розміру моральної шкоди суд враховує ступінь фізичних і моральних страждань цивільного позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, а також конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили.
При цьому судом враховується те, що ОСОБА_7 витратив час на лікування, а через вчинення злочину обвинувачем змінився стан його здоров`я та уклад життя, а також суд враховує те, що потерпілий складно переживає ситуацію, вимушений звертатися до лікарів за медичною допомогою.

З урахуванням отриманих ОСОБА_7 моральних страждань, що виражаються у психічних стражданнях, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, суд вважає необхідним визначити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з особи, яка є винною в скоєнні злочину в розмірі 25 000 гривень, що на думку суду є достатнім та справедливим.
На підставі вищевикладеного, позовні вимоги за цивільним позовом слід задовольнити частково.
При вирішенні долі речових доказів суд враховує положення ч. 9 ст. 100 КПК України, згідно якої питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Доказів щодо витрат на експертизу та речові докази суду не надані.

Запобіжний захід по даному кримінальному провадженню стосовно обвинуваченого не обирався.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Визнати ОСОБА_3 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 128 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт строком на 120 (сто двадцять) годин.

Строк покарання рахувати з моменту фактичного виконання.

Цивільний позов ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 2 353 (дві тисячі триста п`ятдесят три) гривні 85 копійок на відшкодування завданої матеріальної шкоди та 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок на відшкодування завданої моральної шкоди, відмовивши в задоволенні іншої частини цивільного позову.

Заходи забезпечення кримінального провадження в даному кримінальному провадженні ОСОБА_3 , а саме запобіжний захід до набрання вироком законної сили не застосовувався.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору, обвинуваченому, його захиснику, потерпілому та його представнику.

Головуючий: суддя ОСОБА_1