ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 липня 2022 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4
за участю сторін судового провадження:
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції)
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0003232 від 16.11.2021р. за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 , поданою на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 квітня 2022р. щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ладижин Тростянецького району Вінницької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, не працюючого, судимого:

- 07.12.2004 року Ладижинським районним судом Вінницької області за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

- 16.02.2005 року Ладижинським районним судом Вінницької області за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- 23.12.2005 року Ладижинським районним судом Вінницької області за ч. 2ст. 185, ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;

- 11.10.2007 року Ладижинським районним судом Вінницької області за ч.2 ст. 289, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць;

- 21.03.2014 року Тульчинським районним судом Вінницької області за ч.2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців;

- 28.04.2014 року Тростянецьким районним судом Вінницької області за ч.2 ст. 185, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років,

- 22.07.2014року Ладижинським районним судом Вінницької області від за ч.2 ст.185, ч.4.ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 3 місяці,

ЄУНСС: 725/8390/21
НП:11-кп/822/186/22 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_8
Категорія:ч.2 ст.186 КК України Суддя - доповідач: ОСОБА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 квітня 2022 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили залишено попередню у виді тримання під вартою, а строк відбуття покарання ОСОБА_7 обраховано з моменту його затримання, а саме з 18.11.2021р.

Вирішено питання про долю речових доказів у справі.

На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11.04.2022 року скасувати та на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України закрити кримінальне провадження та винести виправдувальний вирок.

Апеляційні доводи обґрунтовував тим, що судовий розгляд проведено однобічно та з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, оскільки судом не було надано відповідної оцінки усім показам потерпілої, не допитано свідка ОСОБА_9 , не встановлено можливої причетності інших осіб до вчинення даного злочину.

Також зазначив, що судом безпідставно взято до уваги показання свідка ОСОБА_10 , який не був очевидцем подій.

Вважав, що усі процесуальні дії були проведені без участі захисника також вказував і те, що процесуальна дія, впізнання особи, була проведена з грубим порушенням права на захист.

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 притягнуто до кримінальної відповідальності за те, що він 13.11.2021р. близько 14 години, перебуваючи у м. Чернівці на ділянці між гаражами по вул. Герцена, будівлею по вул. Буковинській та залізо-дорожніми коліями, що біля вул. Руської, знайшов на землі втрачений потерпілою ОСОБА_11 , громадянкою Індії, мобільний телефон, який попередньо випав у неї з кишені, та в той момент потерпіла, перебуваючи на місці події повідомила ОСОБА_7 про факт права власності на цей телефон, однак останній, маючи раптово виниклий умисел на відкрите заволодіння чужим майном, умисно, протиправно, з корисливих мотивів, не зважаючи на вимогу потерпілої повернути її майно, повторно, відкрито заволодів її мобільним телефоном Xiaomi Redmi Note 9 Pro синього кольору, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , вартістю 6000 гривень, у якому знаходилась сім-карта Лайфселл НОМЕР_3 , який поклав до своєї сумки та покинув місце події, а викраденим розпорядився на власний розсуд, чим своїми умисними діями спричинив потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, який вважав вирок районного суду обґрунтованим, а тому просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, розглянувши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, а обвинуваченому і останнє слово, колегія суддів доходить такого.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Із зазначеної норми закону слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх, оцінити за своїм внутрішнім переконанням та дати остаточну оцінку, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано в повній мірі.

При перевірці вироку місцевого суду апеляційним судом встановлено, що суд правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна, вчиненого повторно, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджений зібраними у встановленому законом порядку доказами, які ретельно досліджені, оцінені судом та детально викладені у вироку.

Зокрема, такого висновку районний суд дійшов на підставі аналізу показань потерпілої ОСОБА_11 , яка в судовому засіданні в суді першої інстанції показала, що загубила телефон і пішла його разом з другом шукати на залізничній колії біля вул. Руської. Побачила в обвинуваченого свій телефон і сказала віддати, на що він відповів, що віддасть за 250 доларів США, однак вона не це погодилась. Після цього він пішов і повернувся з ножем та забрав телефон друга, який вона вихопила з його рук, за що обвинувачений штовхнув її на землю. На наступний день звернулась до поліції, а через декілька днів вона побачила грабіжника в магазині. Її друг сфотографував обвинуваченого, а фото передали в поліцію.

Такі показання потерпілої повністю узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_10 , який, будучи допитаний в суді першої інстанції, показав, що повертаючись з пар, вони зустріли обвинуваченого і він сфотографував його, після чого вони віднесли фото в поліцію. В подальшому йому зателефонували з поліції і запросили на впізнання. Підтвердив, що потерпіла телефонувала йому із телефону товариша та повідомила, що в неї вкрали телефон, її штовхнули, вона впала.

Підстав недовіряти показанням потерпілій та свідку у колегії суддів немає, оскільки вони були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів та в своїй сукупності, а також із письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, доводять обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Винуватість ОСОБА_7 також підтверджується сукупністю наявних в матеріалах провадження належних та допустимих письмових доказів, зокрема:

-витягом з ЄРДР № 0003232 від 16.11.2021 року про надходження заяви про кримінальне правопорушення (т.1, а.к.п.1-4);

-протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.11.2021 року, відповідно до якого ОСОБА_11 повідомила про вчинене відносно неї 13.11.2021 року кримінальне правопорушення (т.1, а.к.п. 10);

-протоколом огляду місця події, в ході якого було оглянуто територію місця вчинення кримінального правопорушення (т.1, а.к.п.19-22);

-протоколом пред`явлення особи до впізнання від 16.11.2021 року, в ході якого потерпіла вказала на обвинуваченого як на особу, яка вчинила кримінальне правопорушення (т.1, а.к.п. 34-35);

- протоколом огляду речей і документів від 17.11.2021 року, відповідно до якого було оглянуто відеозапис, на якому зафіксовано особу схожу на ОСОБА_7 (т.1, а.к.п. 43-47);

- протоколом пред`явлення особи до впізнання від 16.11.2021 року, в ході якого свідок ОСОБА_12 вказав на обвинуваченого, як на особу, яка вчинила кримінальне правопорушення (т.1, а.к.п. 36-38).

Надаючи оцінку доводам сторони захисту про те, що ряд вказаних вище письмових доказів є неналежними, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частиною 2 статті 87 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

Таких порушень колегією суддів не встановлено.

Так, протокол ОМП від 16.11.2021р. та протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.11.2021р. відповідають вимогам КПК України, окремі неточності щодо місця вчинення злочину, а також не зазначення про причетність ОСОБА_7 у протоколі прийняття заяви не можуть слугувати для визнання таких доказів неналежними.

Не може бути визнано неналежними доказом і протокол пред`явлення особи до впізнання від 16.11.2021 року, зважаючи на те, що така слідча дія була проведена у відповідності до ст. 228 КПК України, а протокол, складений за її наслідками, відповідає вимогам КПК України, та у ньому відображено усі необхідні дані, які мають значення у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, як вбачається із вищевказаного протоколу, перед пред`явленням особи для впізнання у потерпілої ОСОБА_11 попередньо з`ясовано чи може вона впізнати таку особу, при цьому потерпіла вказала, за якими саме прикметами та зовнішнім виглядом може її впізнати, а саме за одягом та рисами обличчя. Правильність складеного протоколу була засвідчена підписами усіх учасників слідчого дії, в тому числі потерпілої, яку було попереджено про кримінальну відповідальність за ст.384, 385 КК України.

На думку апеляційного суду, те, що з показань потерпілої ОСОБА_13 , наданих в суді першої інстанції, встановлено, що перед пред`явленням для впізнання їй показували ОСОБА_7 без понятих в іншому приміщенні, не може ставити під сумнів законність проведеної слідчої дії, зважаючи на те, що потерпіла як на досудовому слідстві так і в суді першої інстанції була попереджена про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України та вказувала на обвинуваченого як на особу яка відкрито заволоділа її телефоном.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги й правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к, відповідно до яких, вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми.

Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

Також, суд при вирішенні питання щодо допустимості фактичних даних, отриманих з порушенням процесуального закону, в кожному конкретному випадку має встановити: чи спричинило це порушення появу обґрунтованих сумнівів у достовірності фактичних даних, отриманих в результаті проведення процесуальної дії; чи можливо усунути такі сумніви за допомогою інших доказів чи додаткових процесуальних засобів доказування. У цьому випадку докази, отримані з порушеннями КПК України, можуть бути використані судом як допустимі лише у разі, якщо: ці порушення не є істотними, тобто не могли вплинути та не впливають на достовірність отриманих фактичних даних; порушення є суттєвими (такими, що породжують сумніви у достовірності доказів), втім такі сумніви можуть бути усунуті іншими зібраними допустимими доказами. Суд здійснює встановлення достовірності доказу шляхом дослідження та аналізу його змісту, перевірки та співставлення з іншими доказами на предмет об`єктивного взаємозв`язку та взаємоузгодження.

Отже, колегією суддів не встановлено порушення фундаментального права або свободи обвинуваченого чи будь-яких інших осіб під час складання протоколу ОМП від 16.11.2021р., протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.11.2021р. та протоколу пред`явлення для впізнання ОСОБА_14 обвинуваченого ОСОБА_15 , які містяться у матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, дослідивши та оцінивши наведені докази, як окремо, так і в їх сукупності, з урахуванням приписів ст. 94 КПК України, районний суд вірно встановив, що викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального провадження знайшли своє повне підтвердження під час судового розгляду.

Будь - яких даних, які б ставили під сумнів достовірність наведених у вироку доказів, всупереч доводам сторони захисту, не встановлено.

Невизнання вини ОСОБА_7 слід розцінювати як спосіб його захисту з метою уникнення відповідальності за вчинене, оскільки його винуватість поза розумним сумнівом доведена сукупністю доказів, наданих стороною обвинувачення.

Що стосується доводів сторони захисту про необхідність визнання протоколу пред`явлення для впізнання Рохану обвинуваченого ОСОБА_16 , то таким колегія суддів не може надати жодної правої оцінки, зважаючи на те, що такий доказ не було покладено в основу обвинувального вироку суду першої інстанції та йому не надано оцінки місцевим судом. Більш того, такого доказу матеріали справи не містять.

Доводи обвинуваченого про те, що судом не надано відповідної оцінки усім показам потерпілої, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції наводив та обґрунтовував свої висновки лише на тих показаннях, які мають значення для цього кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу й на те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Що стосується тверджень обвинуваченого про те, що не було допитано свідка ОСОБА_9 , то такі не можуть бути безумовним підставами для скасування вироку районного суду, зважаючи на те, що вказаний свідок, як було встановлено в суді першої інстанції, виїхав за межі України, а тому у суду не було можливості його допитати у судовому засіданні. Біль того, після з`ясування такого факту, сторона захисту не наполягала на допиті свідка. Крім того, як вбачається із поданої апеляційної скарги, апелянт не вказував у чому саме полягала необхідність допиту вказаного свідка та які саме обставини він міг підтвердити або ж спростувати. Жодних клопотань про допит вказаного свідка у суді апеляційної інстанції сторона захисту не заявляла.

Не може погодитись колегія суддів із доводами ОСОБА_7 про те, що судом безпідставно взято до уваги показання свідка ОСОБА_10 , оскільки такі показання вказаного свідка відповідають критеріям, передбаченим ст. 84, 85, 86, 95 КПК України, та були оцінені судом у відповідності до ст.94 КПК України, в сукупності з іншими доказами, і не мали наперед встановленої сили.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта щодо можливої причетності інших осіб до вчинення даного злочину, оскільки потерпіла в судовому засіданні, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, чітко вказала на обвинуваченого, як на особу, яка її пограбувала.

Необґрунтованими є доводи сторони захисту про те, що телефон було знайдено працівниками поліції, оскільки матеріалами справи це не підтверджено, більш того, в суді першої інстанції прокурор повідомив, що телефон не знайшли.

Апеляційний суд критично відноситься до доводів обвинуваченого про те, що потерпіла не пред`явила документи на право власності на телефон, а також не встановлено чи був такий телефон предметом злочину, оскільки сторона захисту під час судового провадження не оспорювала ці обставини.

Також не знайшли свого підтвердження і доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 було незаконно затримано 15.11.2021р., оскільки із протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення (т.1.а.к.п. 84-86), вбачається, що його було затримано 18 листопада 2021р., при цьому роз`яснено його права, в тому числі права мати захисника. Будь-яких доказів на спростування вказаних обставин, стороною захисту надано не було.

Також є безпідставними твердження ОСОБА_7 про те, що впізнання особи проведено з порушенням права на захист, оскільки він будь-яких клопотань про залучення захисника в ході проведення слідчої дії не заявляв та зі скаргами на дії працівників поліції не звертався.

Таким чином, враховуючи вищенаведене в своїй сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, тобто у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно.

Аналізуючи вирок суду в частині призначеного покарання, колегії суддів вважає, що воно обрано обвинуваченому відповідно до вимог закону, та за своїм видом і розміром є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів, а відтак відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд доходить висновку, що вирок районного суду є законним і обґрунтованим, а тому його слід залишити без змін, а подану апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.
Керуючись ч.2 ст. 376, ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11 квітня 2022 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, - в той самий строк, з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий ОСОБА_1

Судді

ОСОБА_17