Справа № 155/486/21 Провадження №11-кп/802/404/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.121 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000387 від 28.12.2020 року, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні - начальника Горохівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Горохівського районного суду Волинської області від 10 лютого 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,-

В С Т А II О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Залаззя Любешівського району Волинської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, не судимого, на утриманні якого неповнолітні особи не перебувають,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

До набрання вироком суду законної сили залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання, після вступу вироку в законну силу.

Вироком суду вирішено долю речових доказів.

Арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді Горохівського районного суду Волинської області від 30.12.2020 року, скасовано.

Цивільний позов ОСОБА_9 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_12 , задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_9 ( АДРЕСА_3 ) відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 1 (однієї) гривні.

Стягнуто з ОСОБА_7 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_9 ( АДРЕСА_3 ), яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_12 відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_13 ( АДРЕСА_3 ) відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 ( АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_9 ( АДРЕСА_3 ), яка діє в інтересах в інтересах неповнолітньої ОСОБА_12 , відшкодування шкоди, завданої смертю ОСОБА_14 в сумі 2000 гривень (дві тисячі) 00 копійок щомісячно, починаючи з 01.01.2021 року до досягнення нею вісімнадцяти років, а у випадку продовження нею навчання - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення двадцяти трьох років.

В іншій частині цивільного позову відмовлено.

Згідно вироку суду, 28.12.2020 року приблизно о 16 годині 06 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні виробничого цеху ПП «Злагода», що по вулиці Центральна, будинок 1, в селі Шклинь Луцького району, в ході словесного конфлікту із ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , усвідомлюючи значення та суспільно небезпечний характер власних дій, з мотивів особистої неприязні, викликаної згаданим конфліктом, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, умисно, направив останньому в ділянку обличчя струмінь води з апарату високого тиску (міні-мийки) марки «Karcher» моделі «HD 1000 SEi», в результаті чого заподіяв ОСОБА_14 тяжкі тілесні ушкодження у вигляд і пошкодження ясен, м`яких тканин та органів ротоглотки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 81 від 25.02.2021 року знаходяться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого ОСОБА_14 .

ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення за ч.2 ст.121 КК України (Том 2 а.с.31-42).

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вказує, що вирок суду є необґрунтованим внаслідок невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вказує на те, що судом дії ОСОБА_7 невірно кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК України. Кваліфікуючи дії обвинуваченого за ч.2 ст.121 КК України суд виходив з того, що останній струменем води значної сили умисно наніс один удар в життєво важливий орган - голову останнього, чим заподіяв тяжкі тілесні ушкодження, які потягнули за собою смерть потерпілого, з чим погодитись не можна.

Вказує на те, що спричиняючи мимовільний струмінь води в обличчя потерпілого тривалістю 1,2-1,4 секунди (прицільно це зробити за умови швидкості та способу розташування осіб фізично неможливо), зважаючи на поведінку обвинуваченого до та після події (відсутність жодних протиправних дій з боку ОСОБА_7 ), відсутністю мотиву ОСОБА_7 , який не міг та не бажав умисно спричинити тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_14 , а тому в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, а вбачається необережна форма вини. Смерть потерпілого настала внаслідок численного збігу обставин, які описані у висновку СМЕ, що не могло охоплюватись умислом ОСОБА_7 . Отже кваліфікацію слід змінити з ч.2 ст.121 КК України на ч.1 ст.119 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому слід враховувати інформацію про його вік, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та щире каяття, постійне місце реєстрації та проживання, по місцю проживання та роботи характеризується позитивно, одружений, не судимий, вчинив злочин вперше (до адміністративної та дисциплінарної відповідальності не притягався), часткове відшкодування шкоди, ситуативний характер дій обвинуваченого та поведінку потерпілого під час події. ОСОБА_7 заслуговує на покарання в мінімальних межах передбачених ст.119 КК України. З урахуванням поведінки ОСОБА_7 його слід звільнити від реального відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Просить змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення і застосувати статтю закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення. Змінити кваліфікацію дій ОСОБА_7 з ч.2 ст.121 КК України на ч.1 ст.119 КК України та обрати покарання в мінімальних межах санкції ч.1 ст.119 КК України. Звільнити ОСОБА_7 від реального відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України (Том 2 а.с.46-50).

В апеляційній скарзі прокурор вказує, що апеляційна скарга подається у зв`язку з істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості (п.п.3. 4 ч.1. ч.2 ст.409, ст.414 КПК України). Вказує на те, що судом при призначенні мінімального покарання ОСОБА_7 , передбаченого ч.2 ст.121 КК України, норм матеріального права не дотримано, що потягнуло застосування до останнього явно недостатніх заходів примусу, внаслідок їх м`якості. Оскільки останній не розкаявся у вчиненому, не сприяв будь-яким чином органу досудового розслідування чи суду у встановленні істини у справі, заперечував фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та намагався переконати суд у неправильності кваліфікації його дій. Під час огляду відеозапису події свідомо вказував на інші обставини вчинення ним кримінального правопорушення, намагаючись надати обставинам зафіксованим на відеозаписі іншого змісту. Таким чином ОСОБА_7 винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав, у вчиненому не розкаявся та намагався уникнути передбаченої законом відповідальності. Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі. В решті вирок суду залишити без змін (Том 2 а.с.53-56).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; думку обвинуваченого та його захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги прокурора просили відмовити; прокурора, яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого просила відмовити за безпідставністю; потерпілу та її представника, які підтримали апеляційну скаргу прокурора, а доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого заперечили та просили відмовити у її задоволенні; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;

6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення;

7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення за обставин вказаних у вироку, стверджуються зібраними в кримінальному провадженні та належним чином перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд надав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії за ч.2 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

При цьому доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про недоведеність належними та допустимими доказами вини ОСОБА_7 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовується сукупністю наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, які були досліджені судом першої інстанції із дотриманням положень ст.94 КПК України. В основу вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , експерта ОСОБА_24 , а також даними, що містяться у письмових доказах.

Відповідно суд першої інстанції обґрунтовано поклав показання обвинуваченого, свідків, експерта та інші докази в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності повно відтворюють картину події, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення, та підставно не взяв до уваги показання обвинуваченого про те, що він вчинив вбивство з необережності.

Сукупність наведених у вироку доказів, переконливо свідчить про те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.121 КК України.

Обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст.121 КК України є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст.121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.

Розмежування складів злочинів, передбачених ч.2 ст.121 КК України та ст.119 КК України, здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки).

Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.

З встановлених як судом першої так і судом апеляційної інстанцій обставин справи вбачається, що ОСОБА_7 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання, виходячи з того, що він, умисно направив потерпілому ОСОБА_14 в ділянку обличчя струмінь води з апарату високого тиску (міні-мийки) марки «Karcher» моделі «HD 1000 SEi», чим заподіяв ОСОБА_14 тяжкі тілесні ушкодження у вигляд і пошкодження ясен, м`яких тканин та органів ротоглотки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 81 від 25.02.2021 року знаходяться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого ОСОБА_14 .

Таким чином обвинувачений, спричинивши потерпілому тяжке тілесне ушкодження, яке небезпечне для життя в момент спричинення і має прямий причинно-наслідковий зв`язок зі смертю потерпілого, не міг не усвідомлювати можливості настання таких суспільно небезпечних наслідків, що виключає вбивство з необережності, за якого винний не усвідомлює настання смерті потерпілого. При цьому тяжкість цих наслідків у свідомості ОСОБА_7 не було конкретизовано, тобто він діяв із невизначеним умислом, а тому відповідальність має бути за фактичними наслідками, які настали, - умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. Щодо спричинення смерті потерпілому, то в діях обвинуваченого має місце необережна форма вини у вигляді злочинної недбалості.

Тому суд врахував всі обставини вчиненого діяння у їх сукупності, зокрема, щодо подій, які передували конфлікту між ОСОБА_7 та потерпілим, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, а також інших обставин, пов`язаних з нанесенням потерпілому тілесних ушкоджень, та дійшов до обґрунтованого висновку про направленість умислу ОСОБА_7 саме на заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому, що спричинило його смерть, та прийшли до вірного висновку про те, що факт свідомого та умисного заподіяння пошкоджень ОСОБА_14 є доведеним, тому колегія суддів вважає, що необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 на ст.119 КК України як вбивство через необережність є необґрунтованою.

Тому немає підстав вважати, що ОСОБА_7 вчинив вбивство ОСОБА_14 через необережність, а його дії за ч.2 ст.121 КК України кваліфіковані судом першої інстанції правильно.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора, як на підставу для скасування оскаржуваного вироку, про те, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості, то вони є безпідставними з огляду на наступне.
Згідно з вимогами суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
Дані вимоги Закону були повністю дотримані судом першої інстанції.
Як вбачається із вироку суду, обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та дані про його особу. При цьому судом наведено переконливі доводи з приводу саме такого виду покарання.

До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції відніс активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом першої інстанції не встановлено.

Крім того, призначаючи обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував інформацію про стан його здоров`я, який на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, має постійне місце реєстрації та проживання, по місцю проживання та роботи характеризується позитивно, одружений, не судимий, вчинив злочин вперше, часткове відшкодування шкоди потерпілим, позицію потерпілої, яка наполягала на суворій мірі покарання, пов`язаній з позбавлення волі, беручи до уваги ситуативний характер дій обвинуваченого та поведінку потерпілого під час події, поведінку обвинуваченого в судовому засіданні, який щиро жалів з приводу смерті ОСОБА_14 . А тому суд прийшов до вірного висновку за необхідне обрати ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої йому статті в мінімальному розмірі, оскільки це покарання необхідне для виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, з чим погоджується апеляційний суд.

Разом з цим місцевим судом вірно зазначено, що будь-яких підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією закону, за яким він притягується до кримінальної відповідальності, тобто для застосування ст.69 КК України, не знаходить, оскільки відсутні по справі наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень. Також з урахуванням наведених обставин та встановлених даних, судом першої інстанції не має підстав для застосування щодо ОСОБА_7 положень ст.75 КК України.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України обґрунтовано дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі. Суд не вбачав підстав для застосування положень ст.69, 75 КК України, з чим і погоджується апеляційний суд.
Отже, призначене покарання на думку апеляційного суду, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі прокурора.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваного вироку та призначення обвинуваченому більш суворого покарання, з мотивів наведених в апеляційній скарзі прокурора, апеляційний суд не знаходить.

Усі інші доводи обвинуваченого та його захисника, викладені в апеляційній скарзі, і надані під час апеляційного розгляду справи, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони були враховані судом першої інстанції при винесені вироку та при призначенні покарання та, відповідно, не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку.

На думку суду апеляційної інстанції у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційних скаргах захисника обвинуваченого та прокурора, апеляційний суд не знаходить.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні - начальника Горохівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Вирок Горохівського районного суду Волинської області від 10 лютого 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді