ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 червня 2022 року

м. Київ
справа № 761/7609/20
провадження № 51-334км22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року щодо засудженого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000111, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Узбекистан, котрий народився у с. Карвак Хазараспаського району Хорезмської області Республіки Узбекистан, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий на підставі ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 8 лютого 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки з покладенням певних обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК.

Ухвалено рішення щодо судових витрат і вирішено долю речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 5 січня 2020 року приблизно о 06:17, діючи за попередньою змовою з невстановленою особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, перебуваючи в парку ім. Тараса Шевченка по вул. Володимирській у м. Києві, з метою відкритого заволодіння майном застосував до ОСОБА_8 насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, а саме наніс останньому один удар рукою по обличчю, унаслідок чого той упав на бруківку та отримав легке тілесне ушкодження.
Після цього ОСОБА_7 обшукав ОСОБА_8 і, знайшовши мобільний телефон марки «Xiaomi Mi MIX2», чорного кольору, відкрито заволодів ним, завдавши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 10 149 грн. У подальшому ОСОБА_7 утік із місця вчинення кримінального правопорушення.

16 листопада 2021 року Київський апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалив у цій частині новий вирок, яким призначив останньому покарання за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду та на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК. На обґрунтування своїх вимог стверджує, що апеляційний суд призначив засудженому покарання, яке внаслідок суворості не відповідає тяжкості вчиненого правопорушення та особі винного. Вважає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання правильно врахував дані про обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, а також позицію потерпілого, який не наполягав на позбавлення волі ОСОБА_7 , та думку прокурора, який вважав можливим виправлення обвинуваченого без відбування покарання. Натомість апеляційний суд, ухвалюючи свій вирок, не врахував, що ОСОБА_7 працевлаштувався, за місцем роботи характеризується позитивно, на підставі ст. 89 КК не судимий, має дружину та малолітню дитину, а вчинення ним ще одного кримінального правопорушення не свідчить про стійку схильність до суспільно небезпечних дій.

Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні касаційної скарги.

Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433, 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Разом з тим, відповідно до приписів ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412414 КПК.
У касаційній скарзі захисник посилається на незаконність вироку апеляційного суду в частині призначеного покарання у зв`язку з призначенням ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості.
Причому таке покарання захисник вважає суворим у зв`язку з висновком суду про неможливість застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК.

Перевіривши ці доводи в межах касаційної скарги, касаційний суд не погоджується з ними і відповідно не знаходить підстав для їх задоволення.
Так, відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно з приписами ст. 75 КК (у редакції, чинній на час вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вбачається з матеріалів провадження, переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі обвинуваченого через м`якість та неправильного застосування судом першої інстанції ст. 75 КК, апеляційний суд дотримався вказаних вимог закону.
Зокрема, суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи прокурора, дійшов умотивованого висновку про неможливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, а тому обґрунтовано визнав рішення місцевого суду про застосування ст. 75 ККнеправильним.

При цьому, скасовуючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд установив, що призначене ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки за своїм видом і розміром відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого.
Одночасно суд апеляційної інстанції встановив, що підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК не було, оскільки обвинувачений, який схильний до вчинення кримінальних правопорушень, не має стійких соціальних зв`язків, так як він не був офіційно працевлаштований і не мав родини, а висновок суду першої інстанції про здатність виправлення обвинуваченого без відбування покарання не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження.
Твердження захисника про необґрунтованість такого висновку апеляційного суду безпідставне, тому що у вироках судів першої та апеляційної інстанцій вказано, що ОСОБА_7 не одружений і не має дітей, а стороною захисту не надано документів, які б свідчили про сімейний стан і наявність дітей у засудженого.
Разом з тим, доводи захисника про можливість застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК у зв`язку з працевлаштуванням останнього, не переконливі, оскільки засуджений зробив це за 12 днів до розгляду провадження судом апеляційної інстанції що, не є достатнім вважати наявністю умов для виправлення засудженого без відбування покарання в при здійсненню контролю за його поведінкою.
Посилання захисника на те, що апеляційний суд не врахував позиції потерпілого про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, не є підставою для зміни вироку апеляційного суду, та не спростовують висновки суду апеляційної інстанції про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
На думку колегії суддів, у цьому конкретному випадку апеляційний суд, враховуючи вимоги статей 50, 65 КК, призначив ОСОБА_7 покарання, яке відповідає характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про винувату особу, а також принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації покарання та є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість немає. Переконливі аргументи, які би ставили під сумнів наведені висновки апеляційного суду і доводили необхідність зміни вироку апеляційного суду, в касаційній скарзі захисника відсутні.
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 420 КПК, є законним та обґрунтованим.
За таких обставин касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Київського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_9 ОСОБА_3