Дата документу Справа № 331/1129/22
ЗАПОРІЗЬКИЙАПЕЛЯЦІЙНИЙСУД
ЄУ№331/1129/22 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж.№11-кп/807/1179/22 Доповідач2інст.ТютюникМ.С.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

адвоката ОСОБА_6

розглянула 14 вересня 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебуває обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 обґрунтоване тим, що підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу не вбачається, оскільки ризики не зменшились, а підстави, за яких було обрано запобіжний захід не змінились.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 строком до 18 жовтня 2022 року. Приймаючи таке рішення, суд послався на дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п. 1, 3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 вважає зазначену ухвалу незаконною з наступних підстав. Так, судом не обґрунтовано наявність підозри в тому, що обвинувачений ОСОБА_7 переховуватиметься від органів досудового слідства та суду, знищить, сховає або спотворить речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливатиме на свідків, перешкоджатиме кримінальному провадженню іншим чином, вчинить інше кримінальне правопорушення. При цьому, тяжкість злочину не може бути безумовною підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а посилання прокурора на те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, також необґрунтовані. Звертає увагу, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання на території м. Запоріжжя, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, проїзних документів не придбав, з місця реєстрації не знімався, раніше не судимий, заяв та повідомлень у правоохоронних органів, які б свідчили про готування ним нового злочину не має. Просить ухвалу Жовтневого районного суд м.Запоріжжя від 19.08.2022 року скасувати, обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

В судове засідання апеляційної інстанції прокурор будучи належним чином повідомлені про час і дату судового засідання не з`явився, обвинувачений клопотань про особисту участь у суді не заявляв, тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути провадження за відсутності прокурора та обвинуваченого, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405КПК України та відповідає ч. 4 ст. 422-1 КПК України.

Позиції учасників судового провадження.
Захисник - адвокат ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Положеннями ст. 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання під вартою.
Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе. Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку перебування під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Апеляційний суд відмічає, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.
Під час вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки в судовому засіданні прокурором доведено, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України не відпали і продовжують існувати.
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 8 років у разі визнання останнього винним, отже існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, може вдатися до втечі.
Також, перебуваючи на свободі ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, оскільки обвинуваченому відомо їх місце проживання, а тому ризик певних дій з боку обвинуваченого може перешкодити кримінальному провадженню, що вплине на встановлення обставин, які відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню.

Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України також знайшов своє підтвердження, оскільки ОСОБА_7 стійких соціальних зв`язків не має, не працевлаштований, тобто не має законного джерела доходу, а тому з метою отримання доходу для проживання може продовжити злочинну діяльність чи вчинити новий злочин.

Отже, виходячи з даних матеріалів судового провадження, є вірним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України наведені прокурором, є дійсними та триваючими і на даний час вони виключають можливість зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 на більш м`який.
При цьому, суд врахував тяжкість обвинувачення, необхідність виконання процесуальних дій, а також зважаючи на доведеність прокурором наявності всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, суд, керуючись наданими йому законом повноваженнями, дійшов висновку про доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає його особі, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Отже, приймаючи до уваги тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, які суд оцінює у сукупності з іншими даними, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 оскільки відсутні підстави вважати, що інший (менш суворий) запобіжний захід, може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Доводи апеляційної скарги щодо необгрунтованості ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки при розгляді клопотання прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та встановлена наявність ризиків, визначених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, при цьому, будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч.1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, стороною захисту під час апеляційного розгляду не наведено.
Посилання захисника на постійне місце проживання обвинуваченого та відсутність судимостей слід визнати неспроможними в контексті сутності прийнятого рішення та такими, що не здатні спростувати висновків суду.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з наведених підстав є неспроможними.

Між тим, як встановлено ч. 1 ст. 197 КПК України, зокрема строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів, натомість з огляду на попередні ухвали суду продовження строку тримання під вартою обвинуваченого завищено на 1 день.

Так, ухвалу про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_7 під вартою судом постановлено 19 серпня 2022 року, і саме з цієї дати обчислюється строк її дії. Строк дії ухвали становить 60 днів, тобто, з 19 серпня 2022 року по 17 жовтня 2022 року включно, натомість суд визначив кінцевим строком дії ухвали 18 жовтня 2021 року, що є помилковим.
Отже, місцевий суд, при визначенні строку дії оскаржуваної ухвали про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою не дотримався, зазначених вище вимог закону та визначив строк тримання під вартою понад шістдесят днів з дня постановлення оскаржуваної ухвали, що не відповідає положенням ст. 197 КПК України.
Беручи до уваги положення ч. 3 ст. 407 КПК України та неврегульованість питань щодо зміни ухвали слідчого судді, застосовуючи положення ч. 6 ст. 9 КПК України, судова колегія вважає за необхідне змінити ухвалу суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до 18 жовтня 2022 р. змінити, визначивши кінцевим строком тримання ОСОБА_7 під вартою за даним судовим рішенням суду першої інстанції 17 жовтня 2022 р. включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4