ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
7 червня 2022 року

м. Київ
справа № 761/38780/19
провадження № 51-4910км21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисникаОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Києва,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України (далі КК).
Обставини справи

1. Шевченківський районний суд м. Києва вироком від 25 серпня 2020 року засудив ОСОБА_7 за частиною 3 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі частини 1 статті 71 КК за сукупністю вироків до цього покарання суд приєднав частково невідбуте покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 1 лютого 2019 року та остаточно призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 4 років 6 місяців.
2. Суд визнав доведеним, що засуджений 12 вересня 2019 року приблизно о 05:50 за допомогою відповідного інструменту проник до приміщення службового кабінету № 8 офісу територіального управління служби судової охорони у м. Києві та Київській області, який розташований на вул. Білоруській, 13 у м. Києві, звідки повторно таємно викрав майно на загальну суму 4013,34 грн, належне ОСОБА_8 , після чого залишив місце вчинення злочину і розпорядився викраденим майном на власний розсуд.
3. Київський апеляційний суд ухвалою від 13 липня 2021 року залишив без змін вирок суду першої інстанції.
Вимоги і доводи касаційної скарги

4. У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржені судові рішення і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
5. Захист зазначає, що належними та допустимими доказами не доведено винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого злочину. Засуджений стверджував, що всі докази у справі є сфальсифікованими, працівники поліції силоміць заштовхали його в автомобіль, побили на задньому сидінні, повісили йому на плечі дві сумки та підкинули до кишені мобільний телефон.
6. Захист вважає недопустимими:
протокол огляду місця події від 12 вересня 2021 року;
показання працівників поліції, що є заінтересованими особами;
протокол затримання та вилучення речей від 12 вересня 2021 року;
протокол огляду диска з інформацією від ПрАТ «Київстар» від 26 вересня 2018 року;
протокол огляду ноутбука від 26 вересня 2019 року.
7. Решту доказів, зокрема висновок експертизи, який підтверджує збіг між залишеним на місці події слідом і вилученим у ОСОБА_7 взуттям, захист просить визнати недопустимими як «плоди отруйного дерева».
8. На думку сторони захисту, апеляційний суд, залишивши апеляційну скаргу без задоволення, допущених порушень не усунув, не вмотивував належним чином своїх висновків й ухвалив рішення, яке не узгоджується з положеннями статей 370, 419 КПК.
Позиції учасників розгляду

9. Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
10. У судовому засіданні захисник підтримав доводи касаційної скарги та просив її задовольнити.
11. Прокурор вважала, що в задоволенні касаційної скарги належить відмовити.
Оцінка Суду

12. Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що в задоволенні касаційної скарги належить відмовити.
13. Згідно з положеннями частини 1 статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.
14. Відповідно до статті 433 КПК Суд не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Проте касаційний суд зобов`язаний перевірити в межах доводів, висловлених у касаційних скаргах, чи було додержано судами першої й апеляційної інстанцій процесуальні норми, що регулюють розгляд судами пред`явленого обвинувачення, у тому числі положення, які стосуються оцінки доказів щодо їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів щодо її достатності для висновків суду.
15. Суд переконався, що висновок суду про доведеність винуватості засудженого у вчиненні злочину підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до статті 94 КПК з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, та сукупністю доказів, оціненою з точки зору достатності для прийняття рішення.
16. Відповідно до протоколу затримання за підозрою у вчиненні злочину від 12 вересня 2019 року в ході обшуку затриманого засудженого було вилучено ноутбук та інші речі, що підтверджується відеозаписом затримання та особистого обшуку засудженого. Під час огляду ноутбука слідчий виявив архів фотознімків із зображенням потерпілого та документацію територіального управління судової охорони у м. Києві та Київській області. Крім того, висновок експерта від 30 вересня 2019 року підтверджує, що слід від підошви взуття, вилучений під час огляду місця вчинення злочину, відповідає взуттю, вилученому у засудженого під час особистого обшуку, а згідно з інформацією від ПрАТ «Київстар» вилучений у ОСОБА_7 телефон на час вчинення злочину перебував у ретрансляційній зоні місця вчинення злочину. Суд не вбачає підстав ставити під сумнів оцінку цих фактів судами попередніх інстанцій.
17. Суд зазначає, що заперечення сторони захисту щодо допустимості та належності протоколу огляду місця події від 12 вересня 2019 року, показань свідків та інших доказів (див. пункт 6) насправді стосуються достовірності цих доказів. У скарзі не міститься будь-яких доводів щодо порушення правил їх допустимості; ці докази є очевидно належними в значенні статті 85 КПК. Суд нагадує, що вирішення питання достовірності доказів і їх достатності для встановлення факту, на доведення якого вони надані, є перш за все задачею судів попередніх інстанцій.
18. Зокрема, це стосується і доведення належності потерпілому ноутбука, вилученого у засудженого. Суд зазначає, що проведення впізнання не є виключним засобом доказування цього факту і сукупність ознак, у тому числі виявлені на його жорсткому диску особисті фотокартки та документація, давали підстави судам установити належність його потерпілому.
19. Також Суд не має підстав для сумніву у висновках судів щодо доводів сторони захисту про фабрикацію обставин затримання та вилучення у засудженого речей. Захист стверджував, що сумка, вилучена в ОСОБА_7 12 вересня 2019 року, яка стала речовим доказом у цій справі, насправді була вже вилучена в нього поліцією 11 вересня 2019 року, і таким чином, не могла бути в засудженого 12 вересня 2019 року. Однак ці обставини не були спростовані під час судового розгляду, оскільки суд установив, що вміст сумок, вилучених 11 і 12 вересня 2019 року, був різним та інші обставини, детально викладені в оскаржених рішеннях.
20. Суди попередніх інстанцій розглянули доводи сторони захисту щодо жорстокого поводження із засудженим під час затримання, які не знайшли підтвердження, та обґрунтували у своїх рішеннях їх неспроможність.
21. Суд хоча й відзначає, що в матеріалах відсутні будь-які висновки розслідування за заявою засудженого про неналежне поводження з ним з боку працівників поліції, однак бере до уваги, що суди попередніх інстанцій не використовували для доведення винуватості засудженого будь-які його показання, надані під час досудового розслідування, які могли бути отримані внаслідок поганого з ним поводження. За таких обставин Суд не має підстав вважати, що докази, покладені судами в основу їх висновків, були здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини в значенні частини 1 статті 87 КПК, і відповідно мають бути визнані недопустимими.
22. Інші доводи, наведені в касаційній скарзі сторони захисту, аналогічні доводам апеляційної скарги, і апеляційний суд надав на них вичерпні відповіді.
23. Таким чином, апеляційний суд провів розгляд відповідно до вимог кримінального процесуального закону і погодився з висновками суду першої інстанції щодо доведеності вини засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину, надавши умотивовані відповіді на всі аргументи, викладені в апеляційній скарзі захисника. Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статті 419 КПК.
24. Суд дійшов висновку, що підстав для скасування оскаржених судових рішень немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 липня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3