Справа № 461/1726/22
Провадження № 1-кс/461/1166/22
04.04.2022 року м. Львів
Слідчий суддя Галицького районного суду міста Львова ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю заявника адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_4 , слідчого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_3 , про скасування арешту майна, -
Клопотання мотивує тим, що накладення такого арешту є безпідставним та власник майна ОСОБА_4 зазнає необгрунтованого втручання у право володіти, розпоряджатися вказаними речами. Стверджує, що вказані вилучені речі належать ОСОБА_4 , який у вказаному кримінальному провадженні немає жодного процесуального статусу, потреба у накладенні вказаного арешту відсутня, оскільки вказані речі, не являються предметом кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та відповідно до п.п.4, 5 ч.2 ст. 173 КПК України не відповідає критеріям розумності та співрозмірності обмеження прав завданням кримінального провадження.
Також зазначає, що утримання під арештом вищезазначених речей буде для ОСОБА_4 як для добросовісного набувача та законного володільця, який здійснив їх купівлю, та особи з нестабільною місячною зарплатою, мати негативні (критичні) наслідки, оскільки ОСОБА_4 буде позбавлений можливості вирішувати соціально - побутові проблеми та здійснювати господарську діяльність.
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_7 вимоги клопотання підтримав, просив його задовільнити повністю.
Вивчивши матеріали клопотання, заслухавши пояснення адвоката ОСОБА_3 слідчого ОСОБА_5 приходжу до висновку, що клопотання підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.
Стаття 7 та 16 КПК України передбачають, що одними із загальних засад кримінального провадження є верховенство права, законність та недоторканість права власності.
Ухвалою слідчого судці Шевченківського районного суду м. Львова від 18.03.2022 року накладено арешт на вище перелічене майно, яке безпосередньо належить ОСОБА_4 , проте жодного відношення не має до вказаного кримінального правопорушення.
Відповідно до положень ч.1, 4 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його. Заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Згідно ч.1 ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Відповідно до ч. 2 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном і ніхто не може бути протизаконно обмежений в реалізації свого законного права власності.
Згідно зі ст.1 Першого проколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства), Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
У справі Раймондо проти Італії (рішення 24.01.1994), заявник скаржився на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінальною розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу № 1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п,35).
Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним в ст.98 цього Кодексу.
Обґрунтуванням накладення арешту в ухвалі про накладення арешту на зазначене майно є збереження речових доказів.
У судовому засіданні заявник довів, що відпала потреба у вказаному арешті. Тому, враховуючи вищевикладене приходжу до переконання, що, потреба у подальшому арешті майна відпала.
Відповідно до п.1 ч. 6 ст. 100 КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню, повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження,
Таким чином, накладення арешту в частині заборони володіння та користування на майно ОСОБА_4 не відповідає зазначеним вище вимогам КПК України, не є пропорційним, тобто таким, що не відповідає тяжкості можливого правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для власника майна, адже однозначно порушує «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема ОСОБА_4 .
З огляду на те, що ОСОБА_4 немає статусу «підозрюваного» в межах даного кримінального провадження, вважаю, що арештоване майно підлягає передачі йому на відповідальне зберігання.
Керуючись ст.ст.174, 376 КПК України, слідчий суддя
Ухвала остаточна, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.
Слідчий суддя: ОСОБА_1