Справа № 161/8469/21 Провадження №11-кп/802/620/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.122 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
потерпілого - ОСОБА_9 ,
представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000112 від 27.01.2021 року, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,-

В С Т А Н О В И В :
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.06.2022 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в селі Шклинь Горохівського району Волинської області, громадянин України, зареєстрований в АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 , з вищою освітою, одружений, пенсіонер, є особою з інвалідністю ІІ групи, несудимий,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 (два) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ч.1 ст.76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 4057 (чотири тисячі п`ятдесят сім) гривень 74 копійки та моральну шкоду в сумі 20000 (двадцять тисяч) гривень, а всього 24057 (двадцять чотири тисячі п`ятдесят сім) гривень 74 копійки.
Вироком суду вирішено долю речових доказів.
Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 15.01.2021 року близько 12.00 години в приміщенні під`їзду №1 будинку АДРЕСА_3 , діючи з прямим умислом, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, в ході словесного конфлікту із потерпілим ОСОБА_9 , який виник на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, умисно схопивши правою рукою за кисть потерпілого ОСОБА_9 , стиснув її та різко викрутив. Вищевказаними умисними протиправними діями ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді забою та синця 4-го пальця правої кисті, закритого крайового перелому головки основної фаланги 5-го пальця цієї ж кисті, які згідно з висновком судово-медичного експерта №49 від 27.01.2021 року відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для загоєння перелому необхідний час більше 21 доби.
Таким чином ОСОБА_7 інкримінуються умисні дії, які виразились у нанесенні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечними для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України (а.с.164-167).
В апеляційній скарзі прокурор вказує, що не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, апеляційна скарга подається у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості (п.п.3, 4 ч.1, ч.2 ст.409, ст.414 КПК України).
Вказує на те, що приймаючи рішення про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та звільнення від його відбування, суд не надав належної правової оцінки ступеню тяжкості та характеру суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а також особі винного. Недостатньо враховано судом і ставлення обвинуваченого до своїх злочинних дій та їх наслідків. Зокрема обвинувачений своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав, у вчиненому не розкаявся та намагаючись уникнути покарання, висунув свою версію події кримінального правопорушення, яка повністю спростована в ході судового розгляду. Заподіяну шкоду потерпілому не відшкодував та не вибачився перед ним. Також судом не належним чином врахована позиція потерпілого у провадженні щодо покарання обвинуваченого потерпілий наполягав на призначенні суворого та реального покарання. Наведені у вироку обставини, що на думку суду, свідчать про обгрунтованість призначеного покарання та можливість звільнення від його відбуваня, насправді характеризують обвинуваченого в загально-соціальному плані, проте не характеризують його ставлення до вчиненого злочину і не впливають на особливості конкретних злочинів і обставин їх вчинення (форму вини, мотив і мету, спосіб, стадії вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо) та не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення.
Вказує на те, що обвинувачений не відноситься до жодної категорії осіб, які в силу свого віку, стану чи процесуальної поведінки, заслуговують на менш суворе покарання та звільнення від його відбування. Таким чином, наведені у вироку обставини у своїй сукупності не дають підстав дійти переконливого висновку про можливість виправлення обвинуваченого за умов призначення покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням.
Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців. В решті вирок суду залишити без змін (а.с.175-177).
В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та в зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Вказує на те, що під час досудового розслідування не було здобуто жодних доказів того, що ОСОБА_9 15.01.2021 року повторно звертався до медичного закладу за отриманням медичної допомоги. Також стороною обвинувачення не було доведено той факт, що потерпілому 18.01.2021 року зробили рентгенівський знімок на підставі якого поставили діагноз перелом, оскільки такий знімок відсутній в матеріалах кримінального провадження і відповідно судом не досліджувався. Крім того показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , частково спростовуються переглянутим в судовому засіданні відео. Суд першої інстанції повинен був ставитися критично до показань вказаних свідків ще й з тієї причини, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , на той час були колегами потерпілого і працювали в його підпорядкуванні, про що вони підтвердили в суді під час їх допиту, відповідно були зацікавленими в результаті розгляду даного кримінального провадження.

Також помилковими є визнання судом першої інстанції неспроможним твердження сторони захисту про те, що потерпілий міг отримати тілесні ушкодження і за інших обставин, оскільки будь-яких підтверджуючих даних про це матеріали справи не містять, а конкретні обставини справи не дають підстав прийняти такого висновку, оскільки відповідно до ст.17 КПК України, сторона захисту не зобов`язана доводити свою невинуватість, а тим більше не зобов`язана доводити за яких обставин потерпілий міг отримати тілесні ушкодження.

Також судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задовлелнні клопотання про визнання недопустимими доказів: довідка №459 від 15.01.2021 pоку та висновки експертів №49 від 27.01.2021 року та №153 від 12.03.2021 року. Окрім того в матеріалах даного кримінального провадження відсутня постанова про призначення (визначення) групи слідчих (дізнавачів), яка б уповноважувала як дізнавача ОСОБА_14 , так і старшого слідчого ОСОБА_15 проводити досудове розслідування у кримінальному провадженні №000012 від 27.01.2021 року. Враховуючи наведене, відсутність таких процесуальних рішень в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані особами, які не мали на те законних повноважень.

Просить вирок скасувати в повному обсязі, а кримінальне провадження №0000112 від 27.01.2021 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.22 КК України закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді, і вичерпанням можливості їх отримання (а.с.178-181).
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; обвинуваченого та його захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора в частині призначення покарання у вигляді реального позбавлення волі; прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого заперечив, просив задовольнити його апеляційну скаргу; потерпілого та його представника, які проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого заперечили, просили задовольнити апеляційну скаргу прокурора; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.

Не зважаючи на не визнання обвинуваченим своєї вини винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом першої інстанції надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності.
При цьому посилання захисника обвинуваченого про недоведеність належними та допустимими доказами вини ОСОБА_7 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовується сукупністю наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, які були досліджені судом першої інстанції із дотриманням положень ст.94 КПК України. В основу вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.

Зі змісту вироку вбачається, що суд у його мотивувальній частині виклав формулювання обвинувачення, визнане доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.

Вимогами ст.ст.409, 410 - 414 КПК України передбачені підстави для зміни або скасування судового рішення.

Колегією суддів Волинського апеляційного суду не встановлено будь-яких порушень вимог закону України про кримінальну відповідальність або вимог кримінального процесуального законодавства під час здійснення судового провадження відносно ОСОБА_7 , які б могли бути підставою для зміни чи скасування вироку суду, підстав щодо призначення нового розгляду справи в суді першої інстанції у зв`язку із істотним порушенням норм процесуального права, колегією суддів також не встановлено.

В даному кримінальному провадженні, встановлені обставини вчинення злочину за ч.1 ст.122 КК України, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_7 15.01.2021 року близько 12.00 години в приміщенні під`їзду №1 будинку АДРЕСА_3 , діючи з прямим умислом, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, в ході словесного конфлікту із потерпілим ОСОБА_9 , який виник на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, умисно схопивши правою рукою за кисть потерпілого ОСОБА_9 , стиснув її та різко викрутив. Вищевказаними умисними протиправними діями ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді забою та синця 4-го пальця правої кисті, закритого крайового перелому головки основної фаланги 5-го пальця цієї ж кисті, які згідно з висновком судово-медичного експерта №49 від 27.01.2021 року відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для загоєння перелому необхідний час більше 21 доби.
У судовому засіданні у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав. Суду дав показання про те, що за вказаних обставин місця та часу будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому він не спричиняв, а навпаки, саме потерпілий штовхнув його і повідомив, що буде викликати при цьому поліцію. Очевидцями подій були ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а інші невідомі йому свідки ( ОСОБА_18 та ОСОБА_19 ) не могли бачити події, які відбувалися на 2 поверсі. При цьому, повідомив, що він стояв на 2 поверсі близько 2-3 хвилин фактично спиною до сходів, категорично стверджувати про те, що інші свідки могли піднятися по сходах в цей проміжок часу, він не може. Також показав, що потерпілий з кимось іншим в бійку не вступав, видимих тілесних ушкоджень на останньому не було. Цивільний позов потерпілого не визнав.
Також у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 підтвердив факт умисного спричинення обвинуваченим йому тілесних ушкоджень та показав, що 15.01.2021 року за вказаних місця та часу обвинувачений ОСОБА_7 в ході конфлікту, погрожуючи йому, умисно зі спини схопив руку, стиснув і викрутив його пальці правої руки, чим спричинив йому тілесні ушкодження, після чого він викликав поліцію і швидку медичну допомогу. При цьому сам потерпілий будь-яких тілесних ушкоджень обвинуваченому не наносив, останнього не штовхав, а також зазначив, що за інших обставин ушкоджень не отримував. Очевидцями подій були ОСОБА_20 (який ніби-то знімав подію на мобільний телефон) та ОСОБА_21 15.01.2021 року він двічі звертався в травмпункт, де йому сказали, що наявний забій, наклали шину та рекомендували звертатися до сімейного лікаря. В понеділок (18 січня) він пішов до сімейного лікаря, де зробили рентгенівський знімок та поставили діагноз перелом. Обвинувачений не просив в нього вибачення, неприязні стосунки наявні, оскільки обвинувачений раніше йому погрожував через нібито пошкоджене авто. Цивільний позов підтримав повністю з мотивів, які викладені в позовній заяві.
Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_13 показав, що того дня він разом з потерпілим та ОСОБА_12 приїхали ввімкнути опалення. В цей час ОСОБА_16 привів ОСОБА_22 і Отченаша, які стояли біля дверей квартири АДРЕСА_4 . Коли ОСОБА_9 піднімався на 2 поверх, то ОСОБА_7 позаду нього на сходах правою рукою потягнув за праву руку потерпілого, ОСОБА_17 в цей час це все знімав на телефон (до 2 хвилин робив зйомку). Потерпілий відразу показав, що в нього зламані пальці, при цьому обвинувачений сказав, що він нічого не робив. Також свідок ОСОБА_13 підтвердив обставини, які він відтворював при проведенні слідчого експерименту.
Крім цього свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні дав показання аналогічні показанням свідка ОСОБА_13 , додатково зазначив, що між обвинуваченим та потерпілим відбулася словесна перепалка за гроші, після того, як потерпілий показав зламані пальці (4 та 5 пальці правої руки), ОСОБА_22 сховав руки в кармани і сказав, що він не торкався потерпілого. По приїзду поліцейських ОСОБА_17 відмовився останнім показувати відео. Також свідок підтвердив обставини, які він відтворював при проведенні слідчого експерименту.
Дослідженими в судовому засіданні в суді першої інстанції протоколами слідчих експериментів від 04.03.2021 року (а.с.59-62, 63-66, 67-70), які були проведені та оформлені з дотриманням вимог ст.ст.104, 223, 240 КПК України, встановлено, що свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , кожен зокрема, чітко і послідовно відтворили обставини, які мали місце в під`їзді АДРЕСА_5 , а також показали яким саме чином ОСОБА_7 спричинив тілесні ушкодження потерпілому. Учасники та поняті слідчих експериментів будь-яких зауважень до протоколів чи проведення слідчих дій не зазначали.
Показання потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 є чіткими, послідовними та дають змогу відтворити всі обставини кримінального правопорушення, які були до, на момент та після його вчинення. Немає в суду обґрунтованих підстав вважати, що останні оговорюють обвинуваченого, оскільки в суді не було встановлено таких об`єктивних причин, а їхні показання повністю узгоджуються між собою та відповідають і іншим доказам у справі.
Певні неточності в показаннях свідків щодо місця розташування на сходах всіх учасників та очевидців, не є істотними та такими, які б свідчили про їхню неправдивість в загальному, такі показання є належними доказами в розумінні ст.85 КПК України. Більше того, такі обставини взагалі фактично не впливають на суть інкримінованого правопорушення в даному конкретному випадку.
Згідно висновку судово-медичного експерта №49 від 27.01.2021 року (а.с.53) у потерпілого ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляді забою та синця 4-го пальця правої кисті, закритого крайового перелому головки основної фаланги 5-го пальця цієї ж кисті. Дані тілесні ушкодження виникли в результаті контакту з тупим предметом, цілком можливо при обставинах та в час вказаний обстежуваним та в постанові, тобто внаслідок стискання та різкого викручування правої кисті, за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для загоєння перелому необхідний час більше 21 доби, виникнення таких тілесних ушкоджень в результаті падіння з висоти власного зросту як з прискоренням, так і без нього, виключається.
Згідно висновку судово-медичного експерта за №153 від 12.03.2021 року (а.с.74), яка була призначена постановою слідчого від 11.03.2021 року з метою розмежування тілесних ушкоджень, які вказані в висновку СМЕ №49, встановлено, що тілесні ушкодження, які виявлені в ОСОБА_9 , знаходяться в одній анатомічній ділянці доступній для одномоментного виникнення від однієї травмуюче-стискаючої дії, являються єдиним комплексом тілесних ушкоджень і тому не підлягають розмежуванню за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень.
Висновки судово-медичних експертиз тілесних ушкоджень є науково-обґрунтованими та піддавати їх сумніву в суду підстав немає. Такі висновки суд першої інстанції взяв до уваги та оцінив в сукупності зі всіма доказами у справі, з чим повністю погоджується апеляційний суд.
На оглянутому в судовому засіданні в суді першої інстанції відеозаписі з мобільного телефону свідка ОСОБА_20 , який був поданий стороною захисту, з дотриманням вимог ст.290 КПК України, зафіксовано події тривалістю 8 секунд, з яких не вбачається те, що потерпілий штовхнув обвинуваченого.
Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні в суді першої інстанції показав, що в січні 2021 року в підїзді будинку він побачив ОСОБА_22 та ОСОБА_16 , приїхав ОСОБА_23 і дві невідомі особи. В ході розмови обвинувачений просив потерпілого, щоб той віддав кошти, при цьому ОСОБА_23 штовхнув ОСОБА_22 , в ході цих подій ОСОБА_22 не намагався привітатися з потерпілим за руку. Повідомив, що знімав події на телефон (орієнтовно запис 30 секунд 1 хвилина), яке згодом віддав захиснику, відео з телефону видалив. Також пояснив, що він, перебуваючи на другому поверсі, не бачив де саме були дві інші особи, які були з потерпілим, разом з тим на запитання учасників давав відповіді, що ці дві особи, були в квартирі ОСОБА_9 на 1 поверсі чи біля квартири. Також не зміг пояснити той факт, що поданий за клопотанням сторони захисту та оглянутий в судовому засіданні відеозапис події, який був записаний ним, тривав лише декілька секунд, не зміг також чітко пояснити мету здійснення такого запису, а також необхідність очікування в під`їзді протягом 10-15 хвилин потерпілого, поки той був в квартирі на 1 поверсі.
З дослідженого в судовому засіданні в суді першої інстанції протоколу слідчого експерименту від 16.04.2021 року (а.с.80-84), який був проведений та оформлений з дотриманням вимог ст.ст.104, 223, 240 КПК України, встановлено, що свідок ОСОБА_20 показав обставини, які відбулися в під`їзді та яким саме чином потерпілий штовхнув обвинуваченого.
З дослідженого в судовому засіданні в суді першої інстанції протоколу слідчого експерименту від 16.04.2021 року (а.с.85-89), який був проведений та оформлений з дотриманням вимог ст.ст.104, 223, 240 КПК України, встановлено, що свідок ОСОБА_21 показав обставини, які відбулися в під`їзді та яким саме чином потерпілий штовхнув обвинуваченого, Не бачив, щоб ОСОБА_7 ламав пальці потерпілому, обвинувачений хотів привітатися за руку з потерпілим, але той не відповів.
Разом з тим, суд першої інстанції критично оцінив показання як обвинуваченого, так і суперечливі показання свідка ОСОБА_20 , вважав їх неспроможними, даними з метою зменшення обсягу відповідальності за вчинене, розцінив їх як спосіб захисту, оскільки вони є суперечливими навіть між собою та спростовуються дослідженими у судовому засіданні письмовими документами, а також показаннями потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які є послідовними, узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, не суперечать іншим доказам, наявним у матеріалах провадження й дослідженим в судовому засіданні. Така стратегія захисту, на думку суду, є нічим іншим, як способом уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності, з чим повністю погоджується апеляційний суд.
Окрім того, під час проведення слідчого експерименту 16.04.2021 року (проведеного за участю понятих, захисника) ОСОБА_7 розповів про обставини, які мали місце 15.01.2021 та показав, що він не наносив будь-яких ушкоджень потерпілому, останній його штовхнув в груди на сходах (а.с.75-79).
Таким чином, показання обвинуваченого, які надані в судовому засіданні в суді першої інстанції, а також відтворення обставин під час проведення слідчого експерименту, фактично є аналогічними, однак місцевий суд віднісся до таких показань критично, розцінив їх як спосіб його захисту, з чим повністю погоджується апеляційний суд.
Сукупність досліджених доказів дала суду першої інстанції можливість поза розумним сумнівом спростовувати версію сторони захисту про непричетність ОСОБА_7 до інкримінованого йому злочину.
Твердження сторони захисту про те, що потерпілий міг отримати тілесні ушкодження і за інших обставин, суд першої інстанції визнав неспроможними, оскільки будь-яких підтверджуючих даних про це матеріали справи не містять, а конкретні обставини справи, не дають підстав прийти до такого висновку, з чим повністю погоджується апеляційний суд.
Вимогами статтями 22, 290, 349 КПК України визначено право сторони обвинувачення обґрунтовувати свою позицію про доведеність винуватості особи доказами, зібраними під час проведення досудового розслідування, обсягу яких, на переконання сторони обвинувачення, буде достатньо для доведення винуватості особи та притягнення її до кримінальної відповідальності за інкримінований цій особі злочин. При цьому законодавець не встановив перед прокурором вимоги долучати під час судового розгляду абсолютно всі зібрані під час досудового розслідування докази.
Учасники судового розгляду в суді першої інстанції не ставили питання про проведення повторного, одночасного допитів, вказаних вище осіб, в порядку ч.ч.14, 15 ст.352 КПК України, чи проведення повторних/додаткових експертиз, при цьому суд, зберіг об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, як це передбачено ч.6 ст.22 КПК України.
Суд першої інстанції вірно заначив, що доводи сторони захисту про незаконність проведених ряду слідчих дій не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки дані докази є допустимими в розумінні ст.86 КПК України, а певні неточності щодо оформлення процесуальних документів, про які вказує захисник, не є суттєвими та не можуть свідчити в загальному про недопустимість вказаних доказів, а тому, на думку суду, не є підставою для визнання таких доказів незаконними чи недопустимими, істотних порушень кримінального процесуального закону, зокрема і будь-яких порушень прав та свобод людини, під час встановлення фактичних обставин вчинення суспільно небезпечного діяння, які могли б істотно вплинути на висновки суду, по справі не виявлено, докази зібрані та отримані в порядку, передбаченому КПК України.
З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, повністю доведена в ході судового розгляду.

Крім того в судовому засіданні апеляційний судом було досліджено:

-лист першого заступника керівника Волиснької обласної прокуратури ОСОБА_24 від 03.08.2022 року адресовий керівнику Луцької окружної прокуратури ОСОБА_25 щодо надання процесуальних документів, що пітверджують законність здійснення дізнання і досудового розслідування уповноваженими на те особами для їх долучення до метріалів судової справи під час апеляційного розгляду (а.с.214-215);

-відповідь керівника Луцької окружної прокуратури ОСОБА_26 від 12.08.2022 року адресована заступнику керівника Волиснької обласної прокуратури ОСОБА_27 про надання процесуальних документів, що пітверджують законність здійснення дізнання та досудового слідства уповноваженими на те особами (а.с.216);

-лист прокурора Луцької окружної прокуратури прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_28 від 09.08.2022 року адресований начальнику Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_29 про повідомлення які документи використовувалися при проведенні експертиз (а.с.217-218);

-відповідь начальника Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_29 від 10.08.2022 року адресована прокурору Луцької окружної прокуратури прокурору у кримінальному провадженні ОСОБА_30 про повідомлення які документи використовувалися при проведенні експертиз (а.с.219);

-протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 11.08.2022 року (а.с.220);

-заява ОСОБА_9 від 10.08.2022 року, адресована прокурору Луцької окружної прокуратури ОСОБА_30 про долучення документів (а.с.221);

-ксерокопія довідки № 459 від 15.01.2021 року щодо ОСОБА_9 (а.с.222);

-ксерокопія консультативного висновку спеціаліста щодо пацієнта ОСОБА_9 від 18.01.2021 ркоу (а.с.223);

-ксерокопія рентгенограми від 18.07.2021 року (а.с.224);

-доручення про здійснення досудового розслідування від 27.01.2021 року (а.с.225);

-постанова про прийняття кримінального провадження від 27.01.2021 року (а.с.226);

-постанови про признання групи процесуальних керівників від 27.01.2021 року, 24.02.2021 року (а.с.227, 228);

-доручення про проведення досудового розслідування від 04.03.2021 року (а.с.229);

-постанова про прийняття кримінального провадження від 04.03.2021 року (а.с.230);

-постанова про зміну групи прокурорів у кримінальному провадженні (а.с.231).

Істотних порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію дій або перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Водночас щодо доводів прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів визнає їх не обґрунтованими з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.
В той же час згідно зі ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Тобто, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.
Вищевказані вимоги матеріального права при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції були повністю дотримані судом першої інстанції.
Так, відповідно до ст.12 КК України, кримінальне правопорушнення, яке вчинив обвинувачений, відноситься до категорії нетяжкого.

Як убачається із вироку суду призначаючи обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання у їх сукупності.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до норми ст.66 КК України, судом першої інстанції не встановлено.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до норм ст.67 КК України, відсутні.
Крім того, судом першої інстанції обираючи міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 враховано, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, одружений, інформація про негативну характеристику відсутня, на обліку в лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, є особою з інвалідністю ІІ групи. А тому врахувавши наведені обставини у їх сукупності, позицію прокурора та потерпілого, суд першої інстанції вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі та звільнивши обвинуваченого від відбування призначеного покарання із випробуванням на підставі ст.75 КК України, встановивши при цьому іспитовий строк, із покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення й попередження вчинення як обвинуваченим, так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень.
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи вищенаведене апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування чи зміни вироку з мотивів, наведених в апеляційних скаргах.

Таким чином, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.06.2022 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405 КПК України, Волинський апеляційний суд,-
У Х В А Л И В :
Апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: