Справа № 161/7327/22 Провадження №11-кп/802/680/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 164 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000577 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2022 року щодо нього,
В С Т А Н О В И В:
Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Луцьк, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою-спеціальною освітою, розлучений, непрацюючий, раніше судимий вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.05.2015 за ч.1 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна; згідно ухвали Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.05.2019 невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.05.2015 замінено більш м`яким у виді обмеження волі на невідбутий термін 2 роки 3 місяці 4 дні; 17.06.2020 ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області звільнений умовно-достроково від відбування невідбутої частини покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 27 днів:

засуджений за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.05.2015, яке замінено більш м`яким згідно ухвали Ківерцівського районного суду Волинської області 13.05.2019, та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік 2 (два) місяці.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

ОСОБА_7 визнаний винний та засуджений за те, що він згідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.02.2015 у цивільній справі №161/17528/14-ц, зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_10 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини: син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 600 гривень 00 копійок щомісячно, починаючи з 30 жовтня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

В подальшому, на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.03.2021 у цивільній справі №161/119/21, було збільшено розмір коштів, які слід стягувати з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_12 , а саме аліментів на утримання дитини: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до розміру 2000 гривень 00 копійок щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Однак, ОСОБА_7 , достеменно знаючи про обов`язок сплати аліментів, будучи дієздатною та працездатною особою, маючи дохід з неофіційних джерел, з доходів аліментів не сплачував упродовж значного проміжку часу, добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надавав, заходів, спрямованих на погашення заборгованості, не вживав, чим свідомо, злісно ухилився від сплати встановлених рішеннями Луцького міськрайонного суду від 02.02.2015 та 15.03.2021 на користь ОСОБА_14 аліментів на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості зі сплати таких коштів, яка згідно інформації Другого відділу ДВС міста Луцька Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) за період з липня 2020 року по 19 квітня 2021 року включно, становить 11743 гривень 41 копійку, а також згідно інформації Першого відділу ДВС міста Луцька Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в період часу з 20 квітня 2021 року по 30 квітня 2022 року включно становить 24733 гривень 37 копійок, тобто у розмірі, що в сукупності перевищує суму виплат за три місяці відповідних платежів.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію своїх дій, а також призначене покарання за ч.1 ст.164 КК України, вважає вирок суду в частині призначення йому реальної міри покарання незаконним. Посилається на те, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, оскільки він неофіційно працює, а тому буде намагатись поступово погасити заборгованість по аліментах. Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, звільнити його від відбування покарання з випробуванням, застосувавши положення ч.1 ст.75 КК України.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та потерпілу, які апеляційну скаргу підтримували, просили змінити вирок суду та застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, прокурора, яка апеляційну скаргу заперечувала та просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінальних правопорушень, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюють ся.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги обвинуваченого, про можливість звільнення його від відбування призначеного покарання із застосуванням ст.75 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до положень ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Приписами ч.2 ст.65 КК України регламентовано, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_7 місцевим судом дотримані.

Як убачається з вироку місцевого суду, призначаючи ОСОБА_7 вид та розмір покарання, суд першої інстанції, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, належним чином урахував усі обставини кримінального провадження, у тому числі ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є кримінальним проступком, в період умовно-дострокового звільнення від покарання за попереднім вироком, обставини його вчинення, дані про особу винного, який раніше судимий, відбував реальну міру покарання, є особою молодого віку, у вчиненому щиро розкаявся, має постійне місце проживання, заборгованість по сплаті аліментів не погашено, не працює, потерпіла наполягала на його суворому покаранні, крім того, будучи 17 червня 2020 року умовно-достроково звільнений від подальшого відбування покарання на невідбутий термін 1 рік 27 днів і вчинив нове кримінальне правопорушення під час невідбутого покарання за попереднім вироком, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілої у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Вимогами ч.1 ст.71 КК України встановлено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Також згідно роз`яснень, які викладені у п.25 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», за сукупністю вироків (ст.71 КК) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин.

При застосування правил ст.71 КК України судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

В даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.164 КК України, під час умовно дострокового звільнення, тобто до повного відбування покарання за попереднім вироком.

Повною мірою врахувавши вказані обставини в їх сукупності, а також зваживши на відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , та наявність обставини, яка пом`якшує його покарання щире каяття, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на мінімальний строк, визначений санкцією ч.1 ст.164 КК України. Та на підставі ч.1 ст.71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.05.2015, призначив остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 2 місяці.

Призначене обвинуваченому остаточне покарання повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі.
У даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Законних підстав для застосування щодо ОСОБА_7 в даному кримінальному провадженні положень ст.75 КК України апеляційний суд не вбачає.

Таким чином, підстав для скасування вироку з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 липня 2022 року щодо нього без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: