ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання за участі: прокурора обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси виділені матеріали кримінального провадження №0004926 від 08.07.2018 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Соснівського районного суду м.Черкаси від 31 травня 2022 року, якою щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів з 31 травня 2022 року по 30 липня 2022 року, включно ,-

в с т а н о в и л а :

У провадженні Соснівського районного суду м.Черкаси перебувають матеріали кримінального провадження №0004926 від 08.07.2018 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

У судовому засіданні 31 травня 2022 року ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси продовжено відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів з 31 травня 2022 року по 30 липня 2022 року, включно.

Продовжуючи ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, суд першої інстанції виходив з того, що строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 закінчується 04 червня 2022 року, тоді як завершити судове провадження до спливу строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою неможливо.

При цьому місцевий суд зважив також на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, покарання за яке передбачає позбавлення волі на строк від семи до десяти років. Тяжкість покарання, характер та обставини вчинення кримінального правопорушення дали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може здійснювати вплив на потерпілу та свідків, які на сьогодні не допитані судом. Тяжкість покарання також збільшує ймовірність ризику переховування обвинуваченого від суду.

Місцевий суд надав оцінку особі обвинуваченого, який раніше не судимий; тяжкими захворюваннями не страждає; на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, а тому вважав, що ризики, наведені прокурором є дійсними та триваючими, на даний час суттєво не зменшились та виключають можливість, на даний період часу, зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 на більш м`який.

Крім того, у зв`язку з воєнною агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на території України з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан терміном на 30 днів, а також запроваджено заходи правового режиму воєнного стану. Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. На думку суду, дана обставина лише збільшує вищевстановлені ризики. Військова агресія проти України суттєво обмежує можливості виконання правоохоронними органами своїх повноважень та якісно погіршує криміногенну обстановку, а тому є новим ризиком.

Разом з тим, розглядаючи можливість альтернативних запобіжних заходів, з урахуванням вищенаведених підстав, коли судовий розгляд справи ще не розпочався, суд вважав їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти встановленим у судовому засіданні ризикам. Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого судом, на даному етапі, не встановлено та обвинуваченим не доведено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, вважаючи її незаконною і необгрунтованою, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Соснівського районного суду м.Черкаси від 31 травня 2022 року, відмовивши у задоволенні клопотання прокурора, а обвинуваченого ОСОБА_7 звільнити з-під варти в залі суду негайно.

В апеляційній скарзі посилається на те, що клопотання прокурора не відповідає вимогам ч.2 ст.331, п.1 ч.3 ст.199 КПК України та яким істотно порушено вимоги п.5 ч.1 ст.184, п.1 ч.3 ст.184, ст.178, п.п.2,3 ч.1 ст.194 КПК України.

Зазначає, що суд першої інстанції не навів в оскаржуваній ухвалі доказів, досліджуючи які дійшов висновку про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення належної поведінки обвинуваченого.

Вказує, що оскаржувана ухвала місцевого суду не відповідає вимогам ч.2 ст.194, п.п.2-4 ч.1 ст.196 КПК України, загалом в ній не зазначено обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики можливого переховування і впливу на єдиного свідка, існують і/або не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою та не вказано належних і допустимих доказів на їх підтвердження, при цьому відсутні обґрунтування з посиланням на докази, недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення належної поведінки обвинуваченого. Також на думку апелянта судом істотно порушено Європейську Конвенцію з прав людини та практику ЄСПЛ.

Вважає, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив апеляційну скаргу захисника задовольнити з наведених в ній підстав, прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, вивчивши матеріали провадження, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам.

Відповідно до вимог ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положеннями ст.199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , в порядку ст.331 КПК України, було врахував норми КПК України та в повній мірі обґрунтовано своє рішення щодо необхідності продовження даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Із виділених матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, який відноситься до тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, при цьому, обвинувачений хоча раніше не судимий, однак за весь час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не сприяв суду у встановлені істини у справі, а всіляко переконував суд у своїй непричетності до інкримінованого йому злочину. Крім того, ОСОБА_7 тяжкими захворюваннями не страждає, немає на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей, та те, що завершити судове провадження до спливу строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою неможливо.

При цьому, прокурором доведено наявність існування ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України та відсутності можливості застосування щодо ОСОБА_7 альтернативних запобіжних заходів, оскільки вони не здатні забезпечити його належну процесуальну поведінку і запобігти ризикам, які існують та забезпечити досягнення мети їх застосування.

На думку колегії суддів, обрання обвинуваченому ОСОБА_7 менш суворого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, є необґрунтованим та невиправданим.

В апеляційній скарзі сторона захисту посилається на те, що клопотання прокурора не відповідає ряду норм КПК України, тоді як оскаржувана ухвала суд першої інстанції не відповідає вимогам КПК країни, так як суд не навів в ухвалі доказів, досліджуючи які дійшов висновку про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення належної поведінки обвинуваченого.

Колегія суддів вважає зазначені доводи апелянта неспроможними, оскільки відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинуваченого під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки обвинуваченого під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має обґрунтувати свій висновок про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Обґрунтовуючи свій висновок щодо доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, з огляду на стадію судового розгляду суд першої інстанції врахував характер і тяжкість висунутого йому обвинувачення та покарання, яке загрожує останньому у разі визнання винуватим у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, який характеризуються підвищеною суспільною небезпекою. Взяв до уваги суд і дані про особу обвинуваченого. Тому, на переконання колегії суддів, дійшов вірних висновків, що обвинувачений може переховуватися від суду та впливати на потерпілу і свідків, які не допитані судом, і ймовірність реалізації таких дій за відсутності достатніх стримуючих факторів не зменшилася.

Неприйнятними є доводи апелянта про те, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, оскільки оцінюючи обставини кримінального провадження, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Таким чином, всупереч твердженням захисника місцевим судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного та/або обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду, не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_7 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Інформація про те, що обвинувачений ОСОБА_7 за станом здоров`я не може утримуватися під вартою в матеріалах справи відсутня та стороною захисту не надана.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого з мотивів, наведених в ній, та скасування ухвали суду, на думку апеляційного суду, відсутні.

Керуючись ст.ст.183, 199, 331, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Ухвалу Соснівського районного суду м.Черкаси від 31 травня 2022 року, якою щодо ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів з 31 травня 2022 року по 30 липня 2022 року, включно, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_8 , без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді