Справа № 163/522/21
Провадження № 1-кп/168/7/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У КР А Ї Н И

05 квітня 2022 року смт. Стара Вижівка
Старовижівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
секретаря с/з - ОСОБА_2 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Стара Вижівка Волинської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000425 від 21 листопада 2019 року відносно:

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Олика Ківерцівського району Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , не працюючий, з вищою освітою, одружений, в порядку статті 89 КК України несудимого (19.03.2018 Луцьким міським судом Волинської області за ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ст. 70 КК України засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки. Ухвалою від 10 квітня 2020 року Луцького міськрайонного суду Волинської області звільненого від призначеного покарання у зв`язку з закінченням іспитового строку),

що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 332 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Органами досудового слідства ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він, за попередньою змовою з громадянином Турецької Республіки, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, діючи умисно з корисливих мотивів, усвідомлюючи значення та суспільно-небезпечний характер власних дій та керуючи ними, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, достовірно знаючи порядок перетину державного кордону України організував незаконне, поза встановленими пунктами пропуску, переправлення через державний кордон України до Республіки Польща громадян Турецької Республіки: ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ). Останні не мали права в законний спосіб потрапити на територію Республіки Польща, керував їх діями, сприяв їх вчиненню порадами, вказівками та наданням засобів.

Зокрема, ОСОБА_4 у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці домовився з громадянином Турецької Республіки, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, розробив і узгодив з вказаною особою план дій щодо організації незаконного переправлення через державний кордон України до Республіки Польща громадян Турецької Республіки: ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ), узгодивши час, місце та інші дії щодо незаконного переправлення вказаних осіб через державний кордон України за грошову винагороду в сумі 3000 4000 євро за одну особу.

На виконання попередньої домовленості та узгодженого плану щодо організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України ОСОБА_4 близько 01 години 30 хвилин 17 листопада 2019 року, точного часу не встановлено, на території ДП «МА «Бориспіль», що за адресою: м. Бориспіль Київська область, зустрів громадянина Турецької Республіки, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, з громадянами Турецької Республіки: ОСОБА_12 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_13 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_14 ( ОСОБА_11 ), котрі прибули у зазначене місце о 01 годині 30 хвилин 17 листопада 2019 року літаком сполученням «Анкара, Турецька Республіка Київ, Україна», рейс № 1722, для організації подальшого їх незаконного переправлення через державний кордон України до Республіки Польща.

У вказаний день відразу після зустрічі зазначених осіб, ОСОБА_4 діючи за попередньою змовою з громадянином Турецької Республіки, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, на виконання узгодженого плану щодо організації незаконного переправлення громадян Турецької Республіки: ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) через державний кордон України, надав для переміщення заздалегідь орендований ним автомобіль марки «Фольсваген Транспортер», р.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, та за допомогою вказаного транспортного засобу під керуванням ОСОБА_15 , який не був обізнаний у протиправних намірах ОСОБА_4 та громадянина Турецької Республіки, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, перевіз громадян Турецької Республіки: ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) з м. Бориспіль до квартири за адресою: АДРЕСА_3 , та надав їм вказане житло, поселивши на тимчасове проживання в заздалегідь орендованій квартирі.

Після цього, на виконання узгодженого плану з ОСОБА_4 громадянин Турецької Республіки, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, маршрутним таксі вирушив з м. Луцьк до м. Бориспіль, звідки 18.11.2019 авіарейсом сполученням «м. Київ м. Краків, Республіки Польща» здійснив переліт на територію Республіки Польща для зустрічі на території вказаної держави групи нелегальних мігрантів у складі громадян Турецької Республіки: ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) після організації їх незаконного переправлення ОСОБА_4 через державний кордон України.

У подальшому, ОСОБА_4 діючи за попередньою змовою з громадянином Турецької Республіки, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, на виконання узгодженого плану щодо організації незаконного переправлення громадян Турецької Республіки: ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) через державний кордон України після 17 листопада 2019 року, точної дати та часу не встановлено, у невстановленої досудовим розслідуванням особи винайняв автомобіль білого кольору невстановленої марки і моделі та надав його громадянам Турецької Республіки ОСОБА_16 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_17 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_18 ( ОСОБА_11 ) для переміщення до державного кордону України в район с. Бережці Любомльського району. 19 листопада 2019 року близько 17 години 40 хвилин під керуванням невстановленої особи виїхав вказаним автомобілем з м. Луцьк разом з громадянами Турецької Республіки: ОСОБА_12 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_13 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_14 ( ОСОБА_11 ) до державного кордону України з Республікою Польща в район с. Бережці Любомльського району Волинської області (точного місця не встановлено), в зону обслуговування відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відомості про точку близько 17 години 55 хвилин 19.11.2019 ОСОБА_4 за допомогою мобільного телефону одержав від громадянина Турецької Республіки (геолокацію місця перебування останнього в Республіці Польща с. Гусине Люблінського воєводства) у відповідне місце на території України, наближене до вказаній громадянином Турецької Республіки у геолокації точки в Республіці Польща для незаконного переправлення через державний кордон України громадян Турецької Республіки ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ), куди прибув близько 19 години 53 хвилини 19 листопада 2019 року. Відразу після доставки громадян Турецької Республіки ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) в с. Бережці Любомльського району Волинської області (точного місця не встановлено), в зону обслуговування відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою з громадянином Турецької Республіки, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, на виконання узгодженого плану щодо організації незаконного переправлення громадян Турецької Республіки: ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) через державний кордон України надав вказівку зазначеним особам рухатись в бік державного кордону України з Республікою Польща для його незаконного перетину по заданому та узгодженому між ОСОБА_4 та громадянином Турецької Республіки, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, напрямку.

20 листопада 2019 року близько 00 години 10 хвилин, прикордонним нарядом від оперативно-розшукового відділу (з місцем дислокації населеного пункту Римачі) ОРУ ПнРУ в ході проведення перевірочних заходів, в районі розмежування прикордонних знаків № 977 № 978 на відстані до 70 метрів від контрольно-слідової смуги на напрямку с. Бережці, Любомльського району, Волинської області, було виявлено громадян Турецької Республіки: ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) та припинено спробу незаконного переправлення осіб через державний кордон України.

Таким чином, ОСОБА_4 органом досудового слідства обвинувачується у організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництві такими діями, сприянні їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів, вчиненими щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 3 статті 332 КК України.

Під час розгляду справи судом встановлено наступне.

Будучи допитаним у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального правопорушення за частино 3 статті 332 КК України не визнав, заперечив свою причетність до інкримінованого йому стороною обвинувачення злочину за частиною 3 статті 332 КК України та показав наступне.

Ствердив, що відношення до подій з 16 по 20 листопада 2019 року, що зазначені в обвинувальному акті, відношення не має. Бо ніяких громадян Турецької Республіки не знає, з ними він не зустрічався, до ОСОБА_19 не їздив і з ОСОБА_20 їх не привозив, кімнату чи квартиру нікому він не наймав, організацією підвезення людей до кордону ніколи не здійснював.

Щодо геолокації та переміщення номера телефону за № НОМЕР_2 , який фігурує у рапортах працівників поліції, то він, ОСОБА_4 взагалі ніякого відношення не має. Бо постійно протягом останніх 4-5 років користується єдиним зовсім іншим номером телефону за № НОМЕР_3 . Ствердив, що геолокація та переміщення невідомого йому номера телефону за № НОМЕР_2 , який сторона обвинувачення прив`язала саме до ОСОБА_4 , не є підставою його причетності до інкримінованого йому злочину. Вважає кримінальну справу до нього сфабрикованою. Оскільки він мав судимість, яка погашена у встановленому законом порядку, то певні особи органу досудового слідства вирішили сфабрикувати щодо нього кримінальну справу. Адже працівники поліції мали можливість з 2019 року, коли названі громадяни Турецької Республіки перебували в Україні, провести необхідні слідчі дії для впізнання його та встановлення причетності до інкримінованого стороною обвинувачення злочину. Однак з невідомих причин цього не зробили.

Сторона обвинувачення в обґрунтування винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за частиною 3 статті 332 КК України, посилається на показання свідків, які були допитані в судовому засіданні та інші докази, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні. А саме:
- показання свідка ОСОБА_15 , який ствердив, що працює водієм у ФОПа ОСОБА_21 . Саме йому належить автомобіль Бус Volkswagen. У 2019 році ( точно дату не пам`ятає ) власник сказав забрати людей з міста Бориспіль. Пара старших людей (чоловік і жінка) замовила бус. Він представився як ОСОБА_22 , а вона - як ОСОБА_23 чи то ОСОБА_24 . Особа по імені ОСОБА_22 був без бороди, а його стрижку непамятає. Вони були як Пара. У автомобіль сіли чотири чоловіка. Самі були іноземцями, бо смугляві та чорного кольору. Замовники (чоловік та жінка) сиділи позаду водія.У пасажирів великих валіз, в які міг би поміститися надувний човен, не було. Говорили всі іншою мовою. Всі сиділи в салоні, біля нього ніхто не сидів. Він привіз пасажирів у Луцьк та висадив їх на Набережній в новобудові. ОСОБА_22 був віком орієнтовно 30-40 років. На запитання сторін ствердив, що особа яка представлялась « ОСОБА_25 » і їздила з ним у Київ за іноземцями, не знаходиться зараз в залі судових засідань під час його допиту;
- показання свідка ОСОБА_26 , який ствердив, що 19 листопада 2019 року як офіцер прикордонного оперативного розшукового відділу з місцем дислокації у місто Рівне, у період з 23:00 19 листопада 2019 року по 04:00 20 листопада 2019 року ніс службу в межах знаків 975-978 біля АДРЕСА_4 . Близько 23:45 19 листопада 2019 року помітили осіб. Сватко пішов глянути що там і почав кликати на допомогу. Затримали громадян Туреччини. Він викликав СОГ. В нелегалів були продукти харчування,одяг та чорна валіза. СОГ відібрав пояснення, вилучили протоколом огляду місця події човен. На запитання захисника повідомив, що огляд місця події проводився. Вказав, що затримані громадяни Туреччини :ОСОБА_27 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_28 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_29 ( ОСОБА_11 ) надали пояснення, що ОСОБА_30 за винагороду у 3 тисячі Євро з кожного обіцяв їм перебратися до Німеччини. Човен вони купили у Стамбулі. Після того, як вони прилетіли у Київ, їх там зустріли чоловік ОСОБА_22 , худорлявої статури та жінка. Транспортним засобом білого кольору їх привезли до ОСОБА_31 . 18 листопада 2019 року ОСОБА_30 наддав їм номер телефону, сам повернувся до Києва щоб вилетіти до Польщі. Близько 19.00 год 19 листопада 2019 року вказані громадяни Туреччини виїхали в напрямку державного кордону. Їхали біля 3 годин. Близько 23.30 год. Їх висадили біля контрольної смуги. Керував діями ОСОБА_30 . Він мав скинути точку геолокації і зустріти їх у Польщі. А вони мали перепливсти на човні річку. На ідентичність особи обвинуваченого ОСОБА_4 та згадуваної громадянами Туреччини :ОСОБА_12 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_13 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_14 ( ОСОБА_11 ) особи на ім`я « ОСОБА_22 » не вказав;
- показання свідка ОСОБА_32 , який ствердив, що в той день чергував разом з ОСОБА_26 , підтвердив обставини, які той повідомив та вказав. Після того як він затримав громадян Туреччини ОСОБА_26 викликав группу. Хто підвіз нелегалів до кордону він не знає бо не бачив. Вказав , що було 3 особи і в кожного з них валіза. Поліція приїжжала на місце, складала пояснення. Осіб затримали близько 100 метрів від слідової смуги;
- показаннями свідка ОСОБА_21 , який ствердив, що у2019 році (точно дату не пам`ятає) через десятих людей його попросили забрати людей з Києва транспортом, який перебуває у його розпорядженні. Автомобіль бус Фольксваген транспортер належить його матері. В телефонному режимі з невідомою особою (ім`я її та хто дзвонив не пам`ятає) була усна домовленість на платній основі привезти з міста Бориспіль до міста Луцьк людей. Оскільки сам був зайнятий на роботі, то забирати автомобілем людей поїхав його товариш ОСОБА_33 . Після поїздки ОСОБА_34 йому повідомив, що все нормально. Більше детально нічого про пасажирів не сказав. Повідомив йому лише про те, що прийшлося довго чекати. ОСОБА_34 повідомив власнику, що пасажири цікавилися про можливість замовити ще автомобіль в межах області. Про доставку їх до кордону із 100% впевненістю сказав, що мови не було.

В подальшому свідок ОСОБА_35 ствердив, що розрахунок за надані транспортні послуги провела з ним невідома особа (чоловік), який здійснював замовлення транспорту по телефону. Про порядок розрахунку (карткою чи готівкою) точно не пам`ятає. Вказав, що зустріч та розрахунок був у Луцьку. Категорично заперечив на ідентичність обвинуваченого ОСОБА_4 , що знаходився в залі судового засідання, та особи, яка проводила оплату за надані транспортні послуги під час особистої зустрічі з ним. На запитання сторони обвинувачення свідок ОСОБА_35 вказав, що чоловік який розраховувався з ним зовсім іншої статури: був дуже худим та нещасним; низького росту; бороди та вус у нього не було. В судовому засіданні 09 березня 2022 року під час відеоконференцзв`язку із свідком ОСОБА_35 обвинувачений ОСОБА_4 на вимогу головуючого підійшов близько до відеокамери, щоб ОСОБА_35 детально побачив його риси обличчя. Однак ОСОБА_35 ствердив, що дану особу він не зустрічав.

Таким чином суд висновує, що ідентичність особи обвинуваченого ОСОБА_4 та згадуваної громадянами Туреччини: ОСОБА_12 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_13 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_14 ( ОСОБА_11 ) особи на ім`я « ОСОБА_22 »,а також показаннями свідків та заслуханими в судовому засіданні свідками сторони обвинувачення, суду не доведено.

Також прокурором в судовому засіданні надано письмові та речові докази, які на думку сторони обвинувачення підтверджують вину ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за частиною 3 статті 332 КК України:

- витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 0000425 з датою реєстрації 21 листопада 2019 року. З чого вбачається, що в Любомльський ВП ГУНП у Волинській області надійшо повідомлення, що 20 листопада 2019 року близько 00.10 год. прикордонним нарядом оперативно- розшукового відділу ( з м.д.н.п Римачі) ОРУ ПнРУ в районі п/зн №№977-978 на відстані 70 м. від КСС затримано трьох громадян Туреччини з надувним човном та веслами. Вони намагалися незаконно переправитися через державний кордон України в Республіку Польща невстановленою особою в обхід встановлених пунктів пропуску(а.с.55,56,68,69,70 Т.1);

-повідомлення про виявлене кримінальне правопорушення.

Дослідивши вказані матеріали суд прийшов до висновку, що вони не підтверджують вину ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за частиною 3 статті 332 КК України;

- рішення про примусове повернення ОСОБА_36 , ОСОБА_6 , ОСОБА_37 ;клопотання про проведення допиту в суді ОСОБА_36 , ОСОБА_6 , ОСОБА_37 ; журнали судових засідань з оптичним носіями, створені при допиті ОСОБА_36 , ОСОБА_6 , ОСОБА_37 ;протокол огляду предмета стенограми допиту ОСОБА_36 , ОСОБА_6 , ОСОБА_37 , постанова про визнання речовими доказами(а.с.85-125 Т.1).

Вивчивши вказані письмові та речові докази суд прийшов до такого висновку.

Однією з загальних засад кримінального провадження є безпосередність дослідження показань, речей і документів (пункт 16 частина 1 статті 7 КПК України).

Відповідно до частини 4 статті 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом (стаття 23 КПК України).

Відповідно до частини 1 статті 223 КПК України слідчі (розшукові) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Порядок проведення слідчих (розшукових) дій визначений у главі 20 КПК. З метою здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування окремі слідчі (розшукові) дії можуть бути здійснені за клопотанням сторони лише на підставі ухвали слідчого судді.

Згідно положень частини 1 статті 225 КПК України, у виняткових випадках, пов`язаних із необхідністю отримання показань свідка чи потерпілого під час досудового розслідування, якщо через існування небезпеки для життя і здоров`я свідка чи потерпілого, їх тяжкої хвороби, наявності інших обставин, що можуть унеможливити їх допит в суді або вплинути на повноту чи достовірність показань, сторона кримінального провадження, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право звернутися до слідчого судді із клопотанням провести допит такого свідка чи потерпілого в судовому засіданні, в тому числі одночасний допит двох чи більше вже допитаних осіб. У цьому випадку допит свідка чи потерпілого здійснюється у судовому засіданні в місці розташування суду або перебування хворого свідка, потерпілого в присутності сторін кримінального провадження з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду.

Таким чином, кримінальним процесуальним законодавством України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки показаннями свідка чи потерпілого, яких безпосередньо не допитував під час судового засідання, лише у разі коли вказані особи були допитані слідчим суддею в порядку передбаченому частиною 1 статті 225 КПК України.

Як зазначалось вище в матеріалах провадження знаходиться клопотання про проведення допиту в суді ОСОБА_36 , ОСОБА_6 , ОСОБА_37 ; журнал судового засідання з оптичним носієм, створені при допиті ОСОБА_36 , ОСОБА_6 , ОСОБА_37 ; протокол огляду предмета стенограми допиту ОСОБА_36 , ОСОБА_6 , ОСОБА_37 , постанова про визнання речовими доказами.

Однак, як вбачається з Журналу судового засідання допиту осіб клопотання слідчого про допит ОСОБА_36 , ОСОБА_6 , ОСОБА_37 не вирішувалось судом, думка осіб не з`ясовувалась, рішення слідчого судді за результатами розгляду клопотання про допит осіб в порядку статті 225 КПК України не приймалось, стороні захисту такі докази не надавались.

У вирішенні питання про справедливий судовий розгляд ЄСПЛ у пункті 73 рішення ЄСПЛ від 30 червня 2008 року по справі «Гефген проти Німеччини» застосовує концепцію «плодів отруєного дерева», тобто оцінку допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно.

Так, доктрина «плодів отруйного дерева» формулювалась Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України»

Відповідно до цієї доктрини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж («Гефген проти Німеччини») Недопустимими є докази, здобуті із суттєвим порушенням прав та свобод людини.

На думку ЄСПЛ, надається оцінка допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно.

У рішенні по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

У рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України», ЄСПЛ застосував різновид доктрини «плодів отруйного дерева», яка полягає в тому, що визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані з порушеннями, а також докази, яких не були б отримано, якби не було отримано перших. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

Судом встановлено, що слідчий суддя Любомльського районного суду Волинської області, фактично задовольняючи клопотання, не постановив про це ухвали, натомість викликавши сторони кримінального провадження та свідків для допиту в судовому засіданні. Така практика не відповідає вимогам КПК, оскільки клопотання про допит свідка, потерпілого під час досудового розслідування в судовому засіданні має бути розглянуто в судовому засіданні, за результатами якого слідчий суддя повинен постановити ухвалу про задоволення клопотання або відмову в його задоволенні.

Ухвала слідчого судді про допит свідка, потерпілого в порядку, передбаченому статті 225 КПК має відповідати загальним вимогам до ухвали, встановленим статтею 372 КПК.

Таким чином суд висновує, що слід визнати недопустимими:

- клопотання про проведення допиту в суді ОСОБА_36 , ОСОБА_6 , ОСОБА_37 ; журнали судового засідання з оптичним носієм, створені при допиті ОСОБА_36 , ОСОБА_6 , ОСОБА_37 ; протоколи огляду предметів стенограми допиту ОСОБА_36 , ОСОБА_6 , ОСОБА_37 , постанову про визнання речовими доказами та не бере їх до уваги при винесенні вироку;

-протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, довідки до них (а.с.172-216 Т.1). Як вбачається з протоколів пред`явлення до впізнання від 25.11.2019 року ОСОБА_38 , ОСОБА_27 , ОСОБА_39 (кожен окремо) впізнає обвинуваченого ОСОБА_4 .

На останній сторінці протоколу пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 25 листопада 2019 року, згідно з якими впізнавав ОСОБА_27 міститься напис «з протоколом ознайомлені, протокол прочитаний в голос з перекладом, та наданий….». Вказані слова свідчать про те, що був якийсь «переклад», який стороні захисту і до суду надано не було.

На останній сторінці протоколу пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 25 листопада 2019 року, згідно з якими впізнавали ОСОБА_37 та ОСОБА_40 міститься напис «з протоколом ознайомлені, протокол прочитаний в голос з перекладачем, та наданий….». Вказані слова свідчать, що крім українського варіанту протоколу, перекладач ще зачитував ОСОБА_41 .

Крім цього, суд звертває увагу, що протоколи пред`явлення особи до впізнання за фотознімками датовані 25 листопада 2019 року, а фактично слідчі дії проводились 26 листопада 2019 року. Що виключає технічну помилку і спростовує докази сторони обвинувачення.

Згідно з вимогами частин 1, 3 статті 105 КПК України особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки. Додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

Частина 4 статті 223 КПК України встановлює - проведення слідчих (розшукових) дій у нічний час (з 22 до 6 години) не допускається, за винятком невідкладних випадків, коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного.

За статтею 228 КПК України передбачено порядок пред`явлення особи для впізнання. Згідно з вимогами цієї статті перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, але може впізнавати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, що повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.

Відповідно до частини 3 статті 29 КПК України, слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно із частиною 1 статті 68 КПК України у разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача (сурдоперекладача).

Під час оцінки протоколів, судом звернуто увагу на те, що ОСОБА_4 відрізняється від інших осіб, фотографії яких пред`являлись. Він молодший за віком і не має вусів. Інші ж особи старші за віком (старші на більше ніж 10-15 років), з великими вусами, з іншою зачіскою, з деформованими носами, довгим волоссям. Усі три протоколи впізнання є ідентичними «слово в слово»: одні й ті ж самі поняті, одні й ті ж самі ознаки за якими ОСОБА_38 , ОСОБА_27 , ОСОБА_39 можуть впізнати особу - «за рисами обличчя», змінюється лише прізвище особи, яка впізнає і час. При цьому, «за рисами обличчя» є загальною фразою і не свідчить про наявність конкретних візуальних ознак для ідентифікації особистості. ОСОБА_38 брав участь у впізнанні, де ніби впізнав ОСОБА_4 після 22:00 год., що також є порушенням.

У протоколах впізнання від 25 листопада 2019 року не вказано у якості додатків «Довідка», яку прокурором долучено до кожного протоколу впізнання. Саме у цю «Довідку» слідчим несені розшифровані дані, хто знаходиться під тим номером, який назвав іноземець. Також, довідка, як додаток до протоколу не містить підписів усіх учасників слідчої дії.

Окрім того суд бере до уваги докази сторони захисту про те, що наявна в матеріалах кримінального провадження постанова про залучення перекладача до участі у слідчих діях ОСОБА_42 від 26 листопада 2019 року. Як наслідок, суд висновує, що станом на 25 листопада 2019 року (день проведення слідчих дій впізнання) у перекладача відсутні були законні підстави для участі у будь-яких слідчих діях. З іншого боку участь перекладача у слідчих діях без процесуальних підстав, встановлених КПК України (постанови) свідчить про ймовірну упередженість особи і наштовхує на розумний сумнів стосовно об`єктивності такого перекладача.

В кінці протоколів міститься напис «впізнання провів, протокол склав: старший слідчий….». Отже, з урахування черговості слів, протокол складався після проведення слідчої дії. Судом взято до уваги обґрунтування сторони захисту про те, що перерва між протоколами впізнання від 25 листопада 2019 року становить 2 хвилини. Тобто, суд висновує, що слідчий за 2 хвилини складав протокол (вносив в нього дані, заповнював його, надавав на підпис двом понятим, перекладачу, особі яка впізнає, зачитував його в голос, давав перекладачу для перекладу і прочитання його в голос. Перелічені обставини викликали у суду об`єктивний сумнів у такій можливості слідчого.

А тому суд прийшов до висновку, що слід визнати недопустимими протоколи пред`явлення до впізнання від 25 листопада 2019 року та Довідки до кожного протоколу, згідно з якими ОСОБА_38 , ОСОБА_27 , ОСОБА_39 (кожен окремо) впізнають ОСОБА_4 та не бере до уваги відомості, які в них містяться як докази;

- протоколи від 27 листопада 2019 року проведення слідчих експериментів та диски відеозапису проведених дій (а.с.217-232 Т.1). Як вбачається зі змісту протоколу слідчого експерименту від 27 листопада 2019 року, проведеного з ОСОБА_43 , останнього попросили розповісти та показати де він з іншими громадянами Туреччини проживали, вживали їжу, де купували їжу, де з ОСОБА_44 (особа відносно якої виділено провадження) заходили та купували стартовий пакет «Водафон». Аналогічна ситуація і з протоколом слідчого експерименту від 27 листопада 2019 року, проведеного з ОСОБА_12 .
Зі змісту наведених протоколів вбачається, що спеціалісту інспектору-криміналісту ОСОБА_45 не роз`яснювались права та обов`язки. Також у протоколі не зазначені анкетні дані особи водія транспортного засобу, не вказано про використання автомобіля і що це за автомобіль, кому належить. Більшість інформації є «допитом», оскільки не містить особливих ознак слідчого експерименту, які виокремленні в законодавстві. Обставини, що викладені у слідчому експерименті не входять до предмету доказування у цьому провадженні. Крім того, інформація в протоколі відрізняється від відеозапису. Зокрема у матеріалах зазначено, що особа «показав маршрут руху до квартири та де знаходиться квартира…». Проте, у матеріалах кримінального провадження відсутня інформація, що громадяни Туреччини пересувались містом Луцьк (в день поселення) на автомобілі. З відеозапису, який доданий до слідчого експерименту вбачається, що учасники пересуваються невідомим транспортним засобом з невідомим водієм, більше того, у момент пересування автомобілем у ньому знаходилось 5 людей (в тому числі з невідомою особою водієм), а згідно протоколу учасників було 8 чоловік. Також в протоколі міститься інформація, що «протокол прочитаний в голос з перекладом та наданий для знайомлення…», однак до протоколу не долучено перекладу, який надавали для ознайомлення. Отже суд висновує, що була порушена процедура проведення слідчого експерименту, дії учасників не відповідають ні поняттю, ні завданню такої слідчої дії і у протоколі містяться відомості, які відрізняються від реального проведення слідчої дії. Тому такі докази суд визнає неналежними і недопустимими, як наслідок не бере до уваги. Бо під час проведення слідчого експерименту мало місце проведення по суті допиту свідків, а не перевірка і уточнення певних відомостей кримінального правопорушення.
Аналогічна ситуація і ті самі порушенні і в протоколі слідчого експерименту від 27 листопада 2019 року, проведеного з ОСОБА_46 . Однак, окрім вищеперерахованих порушень, слідчий експеримент з ОСОБА_46 розпочався у 18:22 а закінчився у 18:25, що не відповідає часу проведення, зафіксованого в відео та обсягу слідчої дії.
Також, на останній сторінці протоколів міститься інформація про додаток диск відеозапису проведеної дії. З огляду диску та упаковки до нього вбачається, що він не відповідає вимогам статті 105 КПК України, як додаток, оскільки на ньому не вказано яким чином здійснювався запис перенесення з відеокамери, на яку велась зйомка, на конверті упакування відсутні підписи усіх учасників слідчої дії.
У всіх трьох протоколах міститься ідентична інформація «слово в слово», а тому з урахуванням неодноразового аналогічного співпадіння інших документів (протоколу впізнання), недопустимості інших доказів, створює для суду обґрунтований сумнів у достовірності і правдивості відомостей, занесених у протоколи проведених слідчих експериментів.
Метою слідчого експерименту відповідно до частини 1 статті 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.
Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь свідка, потерпілого чи підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до частини 1 статті 240 КПК є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Отримання від свідка відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії - слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні частини 2 статті 84 та пункту 3 частини 2 статті 99 КПК є документом.
Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в частині 1 статті 95 КПК, у системному зв`язку із частиною 2 статті 84 цього Кодексу, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.
При проведенні слідчого експерименту участь особи не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту). Слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення особою інформації про вчинене кримінальне правопорушення, має розцінюватися як допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на частину 4 статті 95 КПК, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому статтею 225 КПК.
Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності дослідження показань, речей і документів (стаття 23 КПК) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де показання обвинуваченого та протокол слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого є предметом оцінки суду за правилами, визначеними статтею 94 КПК.
У площині порушеного питання змістом показань як процесуального джерела доказів є лише відомості, повідомлені на допиті або одночасному допиті двох чи більше раніше допитаних осіб. Термін «показання» в контексті частини 4 статті 95 КПК законодавець використовує для позначення відомостей, які надаються в судовому засіданні під час судового провадження. Правило, закріплене в цій нормі, має застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійному процесуальному джерелу доказів за вимогами статті 95 цього Кодексу.
Таким чином, спираючись на зміст кримінальних процесуальних норм, передбачених статтями 23, 84, 95, 99, 103-105, 240 КПК, суд висновує, що показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами статті 94 КПК.
На підставі вищевикладеного, суд вважає, що протоколи від 27 листопада 2019 року проведення слідчих експериментів та диски відеозапису проведених дій (а.с.217-232 Т.1) є неналежними, недопустимими та не бере до уваги. Що узгоджується з висновком Верховного Суду (постанова від 14 вересня 2020 року у справі №740/3597/17 Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду);
- протоколи від 20, 27 листопада 2019 року огляду речей (гумового човна та мобільних телефонів (а.с.134-135,223-244 Т.1, 1-105 Т.2). Згідно з протоколів адміністративного затримання ОСОБА_6 , ОСОБА_40 , ОСОБА_37 від 20 листопада 2019 року осіб було затримано за 1400 метрів до Державного кордону України, за 150 метрів до контрольно-слідової смуги.
Відповідно до Протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 20 листопада 2019 року у ОСОБА_40 під час огляду виявлено та вилучено для тимчасового зберігання, серед іншого, гумовий човен марки «Гідро форе», два весла, насос. Вилучені предмети передані на збереження у кімнату зберігання речей затриманих та у сейф начальника ВІПС «Висоцьк». У подальшому, знизу протоколу міститься підпис ОСОБА_47 «вилучені речі (документи) отримав (ла), зауважень не маю. Відповідно до протоколу про адміністративне затримання ОСОБА_47 від 20 листопада 2019 року (зворот) речі та документи, що є знаряддями правопорушення відсутні. 22 листопада 2019 року затриманий ОСОБА_47 об 11:30 звільнений. При звільненні одержав всі речі зазначені в протоколі особистого огляду, огляду речей та вилучення речей та документів, підпис особи, яка звільнена.
Отже первинні документи, складені працівниками ВІПС «Висоцьк», які затримали ОСОБА_27 , ОСОБА_47 , ОСОБА_39 свідчать про те, що човен, який був у громадян Туреччини, повернули останнім.
Разом з тим у матеріалах справи наявна постанова слідчого СВ слідчого відділення Любомльського відділу поліції від 20 листопада 2019 року про визнання речовими доказами дорожнього чемодану чорного кольору з гумовим човном «Hydro-Force», який зберігається у ВПС «Рівне» (а.с.133), яку сторона обвинувачення просить конфіскувати в дохід держави.

27 листопада 2019 року слідчим було оглянуто мобільні телефони ОСОБА_6 та ОСОБА_36 . ОСОБА_27 дав дозвіл на огляд його телефону Iphone 7 без зазначення ідентифікуючих ознак мобільного терміналу зв`язку шляхом складення «розписки». ОСОБА_38 дав дозвіл лише на обробку свого телефону ОСОБА_48 .
За результатами огляду телефону ОСОБА_36 було складено протокол огляду речей від 27 листопада 2019 року, у якому зафіксовано ідентифікуючі дані мобільного терміналу зв`язку та наявність переписки з ОСОБА_44 (особа, провадження відносно якої виділене в окреме). Також сфотографовано наведену переписку і роздруковано, долучено до протоколів в якості додатків.
За результатами огляду телефону ОСОБА_6 було складено протокол огляду речей від 27 листопада 2019 року, у якому зафіксовано ідентифікуючі дані мобільного терміналу зв`язку Айфон 7 та наявність записаного номеру НОМЕР_4 та збережені дані локацій. Також сфотографовано наведені дані та роздруковано, долучено до протоколу якості додатків.
А матеріали тимчасового доступу до речей та документів не містять інформації про приналежність номерів телефонів обвинуваченому саме ОСОБА_4 .

Таким чином суд висновує, що ідентичність особи обвинуваченого ОСОБА_4 та згадуваної громадянами Туреччини : ОСОБА_12 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_13 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_14 ( ОСОБА_11 ) особи на ім`я « ОСОБА_22 »,а також дослідженими в судовому засіданні протоколами від 20,27 листопада 2019 року огляду речей (гумового човна та мобільних телефонів), стороноюобвинувачення суду не доведено.

В судовому засіданні прокурор ствердив, що виходячи з досліджених доказів, які на його думку є належними та допустимими, узгоджуються між собою, останній вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 332 КК України, доведеною та просив суд визнати його винним і призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна. Речові докази: DVD-диски залишити в матеріалах справи. Дорожній чемодан чорного кольору з гумовим човном «Hydro-Force», який зберігається у ВПС «Рівне» - конфіскувати в дохід держави.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник- адвокат ОСОБА_5 просили виправдати ОСОБА_4 . Оскільки стороною обвинувачення не надано доказів, які б підтверджували вину останнього у вчиненні інкримінованого правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 332 КК України поза розумним сумнівом. Вказали, що судом було детально досліджено усі докази сторони обвинувачення за частиною 3 статті 332 КК України. Однак не було надано жодного доказу причетності ОСОБА_4 до вчинення кримінального правопорушення. Жоден із свідків та сам обвинувачений не вказали, що особа на ім`я « ОСОБА_22 » та обвинувачений ОСОБА_4 є однією і тією ж самою особою. А докази надані стороною обвинувачення є неналежними та недопустимими.

Оцінюючи надані стороною обвинувачення докази, суд вважає, що вони не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку суду з огляду на обставини, які зазначені вище, та такого.

Серед засад кримінального провадження за змістом статті 7 КПК України є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Згідно зі статтею 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначена норма закону повністю узгоджується із статтею 62 Конституції України, відповідно до положень якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тягар доказування лежить на стороні обвинувачення. Вказана норма знайшла своє закріплення у частині 1 статті 92 КПК України, де зазначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» від 17 червня 2011 року зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпції щодо фактів.

У частині 1 статті 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення - час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення, а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами. З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням ( постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 8 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17.).Таким чином, суд повинен ретельно перевіряти доводи сторони захисту, які обґрунтовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення.

Відповідно до статті 337 КПК України, суд не вправі, за результатами судового розгляду, змінити обвинувачення на таке, що істотно відрізняється від пред`явленого, а також, не вправі за власною ініціативою в будь-який спосіб поставити питання про таку зміну обвинувачення. Недодержання судом зазначених вимог кримінально-процесуального закону, є порушенням права на захист.

З обвинувального акту вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_4 стороною обвинувачення фактично інкримінується «супровід осіб» з Києва в Луцьк і потім з Луцька в Любомльський район Волинської області. Однак, стороною обвинувачення не доведено суду причетність ОСОБА_4 до цього.

У обвинувальному акті відсутні фактичні обставини правопорушення, які прокурор вважає встановленими, не викладено у яких, активних чи пасивних, діях обвинуваченого полягає правопорушення, які дії обвинуваченого чи які докази підтверджуються наявність кожної з цих кваліфікуючих ознак - організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння їх вчиненню порадами та вказівками, наданням засобів, вчинених за попередньою змовою групою осіб, щодо кількох осіб, з корисливих мотивів. Суду стороною обвинувачення не доведено, що злочин вчинено за попередньою змовою групою осіб. В матеріалах справи відсутні докази про те, що особа, яка забирала громадян Туреччини з Києва і потім відвозила в інші місця була обізнана про їхні плани. Відомості про факт сплати коштів іноземцями обвинуваченому ОСОБА_4 в матеріалах справи відсутні. Також стороною обвинувачення не конкретизовано, яку саме суму отримав обвинувачений, не надано суду доказів про отримання ОСОБА_4 грошових коштів. Що виключає склад злочину, передбаченого частиною 3 статті 332 КК України .

Окрім того, судом встановлено під час розгляду справи, що ідентичність особи обвинуваченого ОСОБА_4 та згадуваної громадянами Туреччини: ОСОБА_12 ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_13 ( ОСОБА_9 ), ОСОБА_14 ( ОСОБА_11 ) особи на ім`я « ОСОБА_22 », а також показаннями свідків та заслуханими в судовому засіданні свідками сторони обвинувачення, суду не доведено.

Сторона обвинувачення не може перекладати на суд обов`язок обґрунтування кожної з цих кваліфікуючих ознак, тим паче наявність чи відсутність ознак суттєво спливає на кваліфікацію частини інкримінованого правопорушення

Формулювання обвинувачення має містити посилання на обставини, які у відповідності до положень статті 91 КПК України входять до предмету доказування, зокрема, це подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), що стороною обвинувачення не зроблено.

Разом з тим суд критично оцінює твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про неналежність та недопустимість доказів сторони обвинувачення через порушення нею мови кримінального судочинства, матеріалів НСРД через відсутність рішення апеляційного суду про проведення НСРД, відсутність в матеріалах справи доказів про притягнення ОСОБА_36 , ОСОБА_6 , ОСОБА_37 за статтею 204-1 КУпАП за безпідставністю.

Так само суд критично оцінює твердження сторони обвинувачення щодо належності ОСОБА_4 номера телефону за № НОМЕР_2 , який фігурує у рапортах працівників поліції. Стороною обвинувачення у встановленому законом порядку суду не доведено належність обвинуваченому ОСОБА_4 вказаного номеру телефону та того, що він користувався ним. Тому суд погоджується із показаннями обвинуваченого про те, що геолокація та переміщення невідомого йому номера телефону за № НОМЕР_2 , який сторона обвинувачення прив`язала саме до ОСОБА_4 , не є підставою його причетності до інкримінованого йому злочину. Вказаний висновок підтверджується також матеріалами справи. Так у рапорті заступника начальника ВБЗПТЛ ГУНП у Волинській області ОСОБА_49 (який є лише внутрішнім документом працівників поліції і не має доказової бази) хоча і зазначається про належність номера телефону № НОМЕР_2 ОСОБА_4 . В той же час даний рапорт спростовується листом ІНФОРМАЦІЯ_5 № 5/1-41 від 18 березня 2020 року про належність ОСОБА_4 іншого номера за № НОМЕР_3 (а.с.182-184). Яким,як стверджує сам обвинувачений, постійно протягом останніх 4-5 років користується єдиним номером телефону.

Як зазначається у висновку Верховного Суду (справа № 463/5099/19, провадження № 51-4411 км 21, постанова від 09 грудня 2021 року), дані про осіб, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором у цьому чи у іншому кримінальному провадженні, не можуть слугувати підставою для визнання вироку таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб. Ці процесуальні документи, на відміну від вироку суду, містять твердження сторони обвинувачення про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 13 частини 1 статті 3 КПК України), з викладенням обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні у відповідності з вимогами статтей 91, 92, 277, 291 КПК України. Тому твердження сторони обвинувачення про належність телефонного номера НОМЕР_2 ОСОБА_4 не можуть слугувати підставою для визнання ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за частиною3 статті 332 КК України.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до ухвали від 29 березня 2021 року Старовижівського районного суду Волинської області було призначене підготовче судове засідання. А відповідно до ухвали від 05 травня 2021 року Старовижівського районного суду Волинської області було призначене судове засідання. Протягом зазначеного періоду і по даний час розгляд справи більше трьох раз відкладався через невиконання ухвал Старовижівського районного суду про застосування приводу свідків Луцьким районним у управлінням поліції ГУНП у Волинській області та здійснення належного контролю стороною обвинувачення. Саме по вказаній причині всі заявлені стороною обвинувачення свідки і не були допитані (ухвали від 14 грудня 2021 року, 25 січня 2022 року, 09 лютого 2022 року Старовижівського районного суду).

Ухвалою Старовижівського районного суду від 05 квітня 2022 року перокурору ОСОБА_3 відмовлено і задоволенні клопотання про відновлення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами.Оскільки суд не вбачав підстав для задоволення клопотання прокурора і поновлення судового слідства. Бо сторонам кримінального провадження в ході судового розгляду забезпечено рівні права на подання своїх доказів та доведення перед судом своїх позицій з наданням достатнього часу. Разом з тим, прокурор мав можливість заявити клопотання про допит свідка ОСОБА_50 і долучити її паспорт до матеріалів кримінального провадження раніше. Чого не зробив за відсутністю потреби. Про що сам ствердив в судовому засіданні.
А відповідно до частини 3 статті 23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом

Тому суд не може погодитися з доводами прокурора, про те, що суд має вживати активних дій для забезпечення явки свідків обвинувачення, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності та неупередженості суду, відображеної, зокрема, у частині 6 статті 22 КПК України.

Що узгоджується із висновком Верховного суду ( Постанова Верховного Суду колегії суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду від 11 серпня 2020 року, справа №288/113/15-к, провадження № 51-1176 км 20).

Дослідивши вказані матеріали суд прийшов до висновку, що вони не підтверджують вину ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за частиною 3 статті 332 КК України. Бо, оцінюючи досліджені у справі докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд прийшов до висновку, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено, що саме ОСОБА_4 організував незаконне переправлення осіб через державний кордон України, керував такими діями, сприяв їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів, вчиняв щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, тобто вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений частиною 3 статті 332 КК України. Таким чином суд висновує, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення за частиною 3 статті 332 КК України вчинене обвинуваченим, і відповідно до пункту 2 частини 1 статті 373 КПК України це є підставою для ухвалення виправдувального вироку. Тому ОСОБА_4 слід визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 332 КК України, та виправдати за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 судом не обирався.
Шкода кримінальним правопорушенням за частиною 3 статті 332 КК України не завдана. Цивільний позов не пред`являвся. Процесуальні витрати відсутні.

Питання щодо речових доказів слід вирішити в порядку статті 100 КПК України.

Керуючись статтею 62 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 100, 368, 369-376, 393, 395 КПК України,

суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 332 КК України та за вказаною частиною та статтею Кримінального кодексу України - виправдати за недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 судом не обирався.

Шкода кримінальним правопорушенням за частиною 3 статті 332 КК України ОСОБА_4 не завдана.

Цивільний позов не пред`являвся.

Процесуальні витрати відсутні.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Любомльського районного суду Волинської області від 04 березня 2021 року на квартиру АДРЕСА_5 (реєстраційний номер нерухомого майна 8055976), що належить ОСОБА_4 , скасувати.

Зняти заборону розпоряджатися власником ОСОБА_4 вказаним нерухомим майном

Три оптичні диски разом із журналами судового засідання від 27 листопада 2019 року; чотири DVD-диски №21-00677 та DVD- диск вих. №962/3/КТ; три DVD+R диски із записом слідчих експериментів від 27 листопада 2019 року, DVD-диск інвентарний номер 69 залишити в матеріалах справи.

Дорожній чемодан чорного кольору з гумовим човном «Hydro-Force», який зберігається у ВПС «Рівне» - конфіскувати в дохід держави.

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду через Старовижівський районний суд протягом тридцяти діб з моменту його проголошення, а для особи, яка перебуває під вартою, протягом такого ж строку з моменту вручення їй копії судового рішення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення вироку.

Суддя ОСОБА_1