ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження№0000018 від 20.01.2021 року за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з вищою освітою, офіційно не працюючого, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, інваліда ІІ групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України судимостей не має,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, -

встановив:

20.01.2021 року ОСОБА_6 приблизно о 02:30 годині, більш точний час не встановлений, в Приморському районі м. Одеса, керуючи технічно справним автомобілем «Chevrolet Aveo», р/н НОМЕР_1 , в умовах обледенілого дорожнього покриття, без будь-яких ям та вибоїн на дорозі, у нічний час доби, при увімкненому зовнішньому міському електричному освітленні та необмеженій видимості, здійснював рух по проїзній частині пр. Шевченка з боку вул. Семінарська в напрямку пр. Гагаріна.

Будучи неуважним, не стежачи за дорожньою обстановкою, в районі буд. № 4 пр. Шевченка, здійснював рух по правій смузі для руху дороги, яка має дві смуги руху в кожному напрямку із перевищенням швидкості - 77,6 км/год., що позбавило його можливості безпечно керувати транспортним засобом, контролювати його рух, вчасно реагувати на можливу зміну дорожньої обстановки. Водій ОСОБА_6 , діючи самовпевнено, передбачаючи можливість настання наслідків свого діяння, маючи технічну можливість уникнути ДТП, не впорався з керуванням транспортного засобу та повністю втратив контроль над ним, в процесі заносу виїхав за межі правого краю проїзної часини, де допустив зіткнення з деревом.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Chevrolet Aveo», р/н НОМЕР_1 ОСОБА_7 , отримала тілесне ушкодження у вигляді закритого осколкового компресійного перелому тіла 2-го поперекового хребця з ознаками стенозувания (звуження) хребцевого каналу, який ускладнився порушенням функції тазових органів та парапарезом нижніх кінцівок (неврологічним симптомом, що характеризується зниженням м`язової сили, обумовленим ураженням рухового шляху спинного мозку). Вказане ушкодження спричинене дією травмуючої сили прикладеної до хребта та могло бути отримане в умовах ДТП (зіткнення автомобіля з фіксованим об`єктом), які виникли незадовго до звернення за медичною допомогою, тобто могло бути спричинене 20.01.2021 року, і відноситься до категорії ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень.

Швидкість руху автомобіля «Chevrolet Aveo», р/н НОМЕР_1 безпосередньо перед ДТП була приблизно 77,6 км/год. Водію автомобіля «Chevrolet Aveo», р/н НОМЕР_1 необхідно було під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, та у темну пору доби швидкість руху повинна бути такою, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, а також рухатися в населеному пункті із швидкістю не більше 50 км/год, що передбачено вимогами плі. 12.1., 12.2., 12.4. та 12.9. (б) Правил дорожнього руху України. Водій автомобіля «Chevrolet Aveo», р/н НОМЕР_1 , виконуючи вимоги гі.п. 12.1., 12.2., 12.4. та 12.9. (б) Правил дорожнього руху України, мав у своєму розпорядженні технічну можливість запобігти настання даної події. Дії водія автомобіля «СЬєугоієі; Ауєо», р/н НОМЕР_1 ОСОБА_6 знаходяться в причинному зв`язку з настанням події.

Таким чином, водій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , своїми діями допустив порушення вимог п. п. 2.3. (б), 12.1., 12.2., 12.4., 12.9 (б), Правил дорожнього руху України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001), які вказують на те, що:

п. 2.3. ПДР «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п. 12.1. ПДР «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а таксою особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»;

п. 12.2. ПДР «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.»

п. 12.4. ПДР «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;

п. 12.9. ПДР «Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7».

Потерпіла ОСОБА_7 будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. При цьому, потерпіла звернулась до суду із заявою, в якій просила здійснювати судовий розгляд кримінального провадження за її відсутності та підтримала вимоги викладені в цивільному позові.

На обов`язковій участі у суді потерпілої та її допиті не наполягали ні сторона обвинувачення, ні сторона захисту.

З урахуванням думки учасників судового розгляду, які вважали за можливе розглядати справу за відсутності потерплої, суд дійшов висновку про проведення судового розгляду без її участі.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненні вказаного злочину, підтвердив обставини злочину, не піддавши сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї вини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддав сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого, у суду також не виникає сумнівів в добровільності позиції інших учасників судового провадження.

У зв`язку з цим, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого ОСОБА_6 , дослідженням доказів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_6 дав суду показання про те, що дійсно 19.01.2021 року він почав працювати в таксі, в цей день отримав замовлення. Виконуючи замовлення вже з пасажиром у вказані в обвинувальному акті дату та час, їхав на автомобілі «Шевроле» по проспекту Гагаріна з потерпілою, дорожнє покриття було мокре, був мороз, було слизько та він навіть не зрозумів як машину занесло, та відбулась дорожньо-транспортна пригода. далі нічого не пам`ятає. Зазначив, що як правило ніколи не перевищує швидкість руху, встановлену для населеного пункту, але не пам`ятає з якою швидкістю рухався в той момент його автомобіль, в той момент він міг її не контролювати. Позов потерпілої обвинувачений визнав частково, мотивувавши це відсутністю у нього грошових котів на таке відшкодування. При цьому, він готовий на стягнення з нього на користь потерпілої загалом 20000 гривень.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, дослідивши письмові докази, з`ясувавши ступінь участі його у спричиненні злочинного наслідку, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Досліджені судом докази дають підстави для висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , про винуватість останнього в його вчиненні, про наявність фактичних підстав для визнання ним винуватості та про відповідність встановлених стороною обвинувачення обставин наявним матеріалам досудового розслідування та формулюванню обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Тому, суд вважає доведеною винність ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, та кваліфікує його дії за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд у відповідності до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин, який у відповідності до положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів та відповідно до розділу Особливої частини КК України є злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту, вчиненим з необережності.

ОСОБА_6 офіційно не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має на утриманні цивільну дружину, яка за станом здоров`я не працевлаштована та потребує піклування, малолітню дитину ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітню дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є інвалідом ІІ групи інвалідності, в силу ст. 89 КК України судимостей не має, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_6 суд відносить щире каяття.

Суд враховує, що щире каяття ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, висловленні жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, намаганні особи виправити наслідки вчиненого.

Вказане знайшло підтвердження як в показаннях так і в поведінці обвинуваченого в судовому засіданні.

Так, висновок суду про наявність такої обставини, що пом`якшує покарання винного як щире каяття ґрунтується на поведінці ОСОБА_6 як після вчинення злочину так і під час судового розгляду кримінального провадження. У судовому засіданні ОСОБА_6 надавав правдиві показання, критично оцінював свою поведінку, заявив про готовність понести покарання за вчинене, висловлювався про співчуття потерпілій та заявив, що готовий відшкодовувати потерпілій завдану шкоду, однак через скрутне матеріальне становище не в змозі це зробити на даний час.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_6 судом не встановлено.

З урахуванням вказаних обставин, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що ОСОБА_6 необхідно для його виправлення та запобігання нових злочинів призначити покарання у виді позбавлення волі в межах мінімального строку, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України із застосуванням додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами.

В даному випадку, за переконанням суду, покарання у виді позбавлення волі у межах, прирівняних до мінімальних можливого призначення покарання у виді позбавлення волі, передбаченого ч.2 ст.61 КК України, та санкцією ч.2 ст.286 КК України, повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності призначати більш суворе покарання винному.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує обставини вчиненого злочину, наслідки, які настали в результаті його вчинення, характер і мотиви допущених порушень ПДР та поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, а тому приходить до висновку про доцільність та необхідність призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік.

Суд вважає вказане покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання обвинуваченому, на думку суду, буде відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією захисту прав людини і основоположних свобод та відповідатиме особі обвинуваченого.

Така позиція суду узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Водночас, вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі за вчинений злочин, судом враховується позиція ЄСПЛ у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), у якій Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При цьому суд також враховує правову позицію Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену Постанові від 28.05.2020 року (справа № 753/13972/17; провадження № 51-986км20), згідно якої Верховний суд зазначив, що законодавцем саме суду надано дискреційні повноваження щодо визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину.

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_6 скоїв тяжкий злочин, усвідомлення останнім протиправності своєї поведінки, його поведінку після вчинення злочину, щире каяття, дані про особу винного, який має постійне місце реєстрації та проживання, виховує малолітню та неповнолітню дітей, має на утриманні цивільну дружину інваліда, яка хворіє на онкологічне захворювання, про що заявив сам обвинувачений не заперечувалось та не спростовувалось прокурором, сам є інвалідом ІІ групи, за даними ДП УПП в Одеській області до адміністративної за порушення ПДР не притягувався, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим суд на підставі ст. 75 КК України вважає за можливе звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд також враховує, що потерпіла у своїх зверненнях до суду не просила призначати обвинуваченому покарання, яке він має відбувати реально. Крім того, за для відшкодування завданої шкоди потерпілій ОСОБА_6 має працювати та отримувати дохід, чого він буде позбавлений при реальному відбуванні покарання, що негативно відобразиться на задоволенні вимог потерпілої.

Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень і, в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні ОСОБА_6 саме такого виду покарання, яке, за переконанням суду не становитиме особистого надмірного тягаря для винного.

В силу положень ч. 1 ст. 76 КК України, суд звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, покладає на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішуючи питання щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 , заявленого в рамках даного кримінального провадження, суд виходить з наступного.

Так, потерпілою ОСОБА_7 , яка визнана судом цивільним позивачем, до обвинуваченого ОСОБА_6 , який визнаний цивільним відповідачем, заявлений цивільний позов, який був підтриманий нею в заяві, та в якому потерпіла просить суд про стягнення з ОСОБА_6 заподіяної матеріальної шкоди у сумі 33097,79 грн. та моральної шкоди у розмірі 700000 гривень.

Згідно ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

В цивільному позові до ОСОБА_6 потерпіла просить стягнути витрати на лікування, які склали 33097,79 грн.

В обґрунтування своєї вимоги в частині стягнення витрат на лікування, які склали 33097,79 грн., потерпіла вказала, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона отримала тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, надала копії товарних чеків на харчування та купівлю ліків.

Як слідує з положень ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (ч.2 ст. 1187 ЦК України)

При цьому, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»)

У відповідності до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Таким чином, витрати понесені позивачем у зв`язку з лікуванням повинні бути обґрунтовані та документально підтверджені медичним закладом, а саме кожна витрата повинна підтверджуватися чеками та згідно Витягу з історії хвороби за період лікування в медичному закладі, засвідченим належним чином медичним закладом, в якому повинно зазначатися про призначення даних лікарських препаратів потерпілому.

Заявлені потерпілою ОСОБА_7 позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 33097 грн. 79 коп., що становлять витрати на лікування, які потребувала потерпіла у зв`язку з отриманими внаслідок ДТП тілесними ушкодженнями, підлягають частковому задоволенню у сумі 30124 грн. 70 коп, оскільки вони підтверджуються чеками та рецептами з медичних закладів та аптек, в іншій частині витрат у сумі 2973 грн. 09 коп. не підлягає задоволенню, оскільки потерпілою, не надано будь-яких належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження понесених нею зазначених у позові вищевказаних витрат на реабілітацію потерпілої, пов`язану саме з отриманими від ДТП ушкодженнями, які б були документально підтверджені відповідним медичним закладом, в якому зазначались ліки за призначенням для лікування, в обґрунтування понесених витрат.

При цьому, судом не можуть бути взяті до уваги товарні чеки за сплату за харчування від 23.01.2021 року, 24.01.2021 року, 25.01.2021 року, 26.01.2021 року, 27.01.2021 року, 28.01.2021 року, 29.01.2021 року, 02.02.2021 року, 03.02.2021 року надані потерпілою, сплату за покупку побутової косметичної продукції 26.01.2021 року, 29.01.2021 року, чеки з магазину ТОВ «АТБ-Маркет» від 24.01.2021 року, 27.01.2021 року, оскільки доказів в підтвердження факту придбання вказаної продукції саме для лікування отриманих травм від ДТП (рецепти, рекомендації лікаря, історія хвороби) суду не надано, чим не виконано цивільним позивачем вимоги ст. 81 ЦПК України.

Судом не приймаються заперечення обвинуваченого, викладені у відповіді на позовну заяву, про те, що в даному випадку відповідальність перед потерпілою має нести власник транспортного засобу «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідальність, у таких випадках, несе винна особа, яка є водієм автомобіля чи особа, яка керувала таким автомобілем і з вини такої сталася ДТП. Відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, якщо особа під час керування автомобілем мала посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на такий, переданий їй власником чи іншою особою, яка на законній правовій підставі використовує цей транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання майнової шкоди.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки не несе відповідальності за завдану шкоду потерпілим особам, якщо вона керувала транспортним засобом у зв`язку з виконанням трудових обов`язків. Така особа, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише в порядку регресу відповідно до статті 1191 ЦК України.

Наявність трудових відносин між володільцем та особою, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки має підтверджуватись відповідними доказами, зокрема документами про наявність трудових відносин тощо. На виникнення зобов`язання володільця (власника) транспортного засобу щодо відшкодування заподіяної ним майнової шкоди впливають обставини, такі як в який саме час було заподіяно шкоду (під час виконання трудових чи службових обов`язків); чи було джерело підвищеної небезпеки надано працівникові в процесі виконання ним трудових обов`язків чи він самовільно, неправомірно використав його в особистих цілях.

Обвинуваченим ОСОБА_6 не було надано доказів на підтвердження наявних у нього трудових відносин зі службою таксі, як він сам пояснив суду, транспортним засобом він керував на підставі договору оренди із власником, тому вказані доводи у відповіді на позовну заяву суд визнає неспроможними.

При розгляді питання про наявність причинного зв`язку між неправомірними діями ОСОБА_6 і понесеною потерпілою моральною шкодою, суд керується положеннями ст.23 ЦК України, відповідно до яких, особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат та з урахуванням стану здоров`я потерпілого.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справа Науменко проти України).

Частина ч.2 ст.1167 ЦК України регламентує, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичній болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», Суд зазначив, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Потерпіла ОСОБА_7 просила стягнути з ОСОБА_6 в якості відшкодування моральної шкоди 700000 гривень.

Оцінивши згадані позовні вимоги на предмет їх обґрунтованості та доведеності, суд приходить до висновку про часткове задоволення цих позовних вимог потерпілої, з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що в результаті неправомірних дій обвинуваченого потерпілій ОСОБА_7 спричинена моральна шкода, оскільки в дорожньо-транспортній пригоді вона отримала тяжкі тілесні ушкодження, розлад здоров`я, має душевні страждання, позбавлена спокою, не працює, завдано безграничного стресу.

Наведене є підтвердженням порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілої ОСОБА_7 через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, з огляду на фактичні обставини справи, характер, глибину моральних страждань та переживань потерпілої ОСОБА_7 , тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, необхідного часу та зусиль, направлених для їх відновлення, керуючись вимогами розумності, виваженості та справедливості, оцінює завдану моральну шкоду потерпілій в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень та саме така сума відшкодування моральних страждань потерпілої за переконанням суду є достатньою для розумного задоволення її потреб і не буде становити надмірного тягаря для винного ОСОБА_6 , який має відшкодувати потерпілій таку шкоду. При цьому, суд констатує, що потерпіла не виконала визначеного ЦПК України обов`язку щодо доведення стороною обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та не довела перед судом заявлений нею розмір моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування потерпілому понесеної ним моральної шкоди саме у такій сумі, суд виходить з того, що визначаючи розмір відшкодування, слід керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності та розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, про що також зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц від 15.12.2020 року.

Потерпілою не доведено перед судом заподіяння їй моральної шкоди саме у розмірі, заявленому з позові, а також такого матеріального стану відповідача, який би свідчив про його спроможність реально задовольнити вимоги потерпілої. Відтак, зазначений розмір задоволених судом позовних вимог, на думку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також не порушує баланс між правами обвинуваченого, з одного боку, та інтересами потерпілої, з іншого.

Таким чином цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню.

Щодо цивільного позову, заявленого Приморською окружною прокуратурою м. Одеси в інтересах держави в особі КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» ООР, який в судовому засіданні просив задовольнити прокурор, суд звертає увагу на те, що згаданий цивільний позов ухвалою суду від 04.04.2022 року був повернутий прокурору в силу вимог ч. 3 ст. 128 КПК України, ч. ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», п. 3 ч. 3 ст. 121 ЦПК України, у зв`язку з тим, що прокурор не обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави в суді. Так, прокурором під час підготовчого провадження не були обґрунтовані підстави для представництва інтересів держави в суді, зокрема, не наведені обставини нездійснення або неналежним чином здійснення КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» ООР, своїх повноважень у сфері відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_7 . Заява згаданого підприємства про звернення прокурора до суду в інтересах КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» ООР надана прокурором лише під час судового розгляду, разом із наданням доказів та матеріалів, які характеризуються особу обвинуваченого, підтверджують процесуальні витрати та заходи забезпечення у кримінальному провадженні, що за умови прийнятого вже судом рішення у підготовчому судовому засіданні про повернення прокурору цивільного позову, виключає прийняття судом рішення за позовом прокуратури під час ухвалення вироку у справі.
Водночас суд вважає за необхідне повідомити прокурора, що повернення позовної заяви не перешкоджає зверненню з цивільним позовом до суду в порядку цивільного судочинства.
У відповідності до ч.2 ст.124 КПК України з обвинуваченого ОСОБА_6 мають бути стягнуті на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів для проведення: судової транспортно-трасологічної експертизи дослідження автомобіля «Chevrolet Aveo», р/н НОМЕР_1 , у сумі 1307 (одна тисяча триста сім) гривень 52 копійки (акт №21-343 та акт № 21-344), судової комп`ютерно-технічної та авто-технічної експертизи у сумі 5148 (п`ять тисяч сто сорок вісім) гривень 30 копійок ( акт № 21-1375 та акт № 21-1376).

В силу ч.4 ст.174 КПК України, з набранням вироком законної сили слід скасувати накладений на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2021 р. арешт на автомобіль «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який переданий на зберігання під розписку власнику ОСОБА_10 , та у відповідності до ч.9 ст.100 КПК України, вказаний автомобіль слід залишити у власника.

Речовий доказ, визнаний таким та долучений до матеріалів провадження постановою старшого слідчого ВП № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 відеозапис ДТП від 20.01.2021 року, в силу п.7 ч.9 ст.100 КПК України, слід залишити в матеріалах кримінального провадження, до якого він долучений.

Керуючись ст. ст. 369 371, 373 375 КПК, суд

ухвалив:

ОСОБА_6 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.76 КК України, покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 30124 (тридцять тисяч сто двадцять чотири) гривні 70 копійок, в якості відшкодування матеріальної шкоди та 10000 (десять тисяч) гривень, в якості відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позову ОСОБА_7 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертиз:

- судової транспортно-трасологічної експертизи дослідження автомобіля «Chevrolet Aveo», р/н НОМЕР_1 , у сумі 1307 (одна тисяча триста сім) гривень 52 копійки (акт №21-343 та акт № 21-344);

- судової комп`ютерно-технічної та авто-технічної експертизи у сумі 5148 (п`ять тисяч сто сорок вісім) гривень 30 копійок ( акт № 21-1375 та акт № 21-1376).

З набранням вироком законної сили скасувати накладений на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2021 р. арешт на автомобіль «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який переданий на зберігання під розписку ОСОБА_10 , та залишити його у власника.

Речовий доказ визнаний таким та долучений до матеріалів провадження постановою старшого слідчого ВП № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 від 20.01.2021 року, а саме DVD-диск з відеозаписом ДТП від 20.01.2021 року, зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку надсилати його копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя
Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

26.04.2022

Єдиний унікальний номер справи: №522/12408/21
Номер провадження № 1-кп/522/195/22
Головуючий суддя ОСОБА_1