Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

28 березня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів Рівненського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача ? ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне (в режимі відеоконференції за участю обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 ) апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2021 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000254 від 23 травня 2019 року
відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, із загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, судимого
- вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 01 березня 2012 року за ч.3 ст.185, ст.246 на підставі ч.1 ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі зі звільненням від призначеного покарання з іспитовим строком 1 рік;
- вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 20 лютого 2013 року за ч.3 ст.185 на підставі ст.71 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі;
- вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 21 серпня 2020 року за ч.1 ст.296, ч.3 ст.185, ст.395, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 на підставі ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі;
- вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 31 серпня 2020 року за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 4, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України,
- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт. Гостомель Київської області, жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, несудимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 396, ч. 2 ст. 289 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 4, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України та призначено йому покарання:
- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років із конфіскацією майна;
- за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років із конфіскацією майна;
- за п.п. 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років із конфіскацією майна.
На підставі ч.ч.1, 3 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, покарання ОСОБА_6 за вчинені кримінальні правопорушення призначено у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років із конфіскацією майна.
На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Сарненського районого суду Рівненської області від 31 серпня 2020 року, більш суворим, призначеним за цим вироком, остаточне покарання ОСОБА_6 призначено у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років із конфіскацією майна.
Початок строку відбування ОСОБА_6 покарання ухвалено рахувати з дня його затримання 24 травня 2019 року.
Зараховано в строк остаточного покарання ОСОБА_6 його попереднє ув`язнення з 24 травня 2019 року відповідно до ч.5 ст.72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню відбуття покарання у виді позбавлення волі.
Зараховано у строк остаточно призначеного покарання ОСОБА_6 частково відбуте покарання за вироком Сарненського районого суду Рівненської області від 31 серпня 2020 року.
ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 396, ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання:
- за ч. 1 ст. 396 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;
- за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_7 призначено у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
Початок строку відбування ОСОБА_7 покарання ухвалено рахувати з дня його затримання 24 травня 2019 року.
Зараховано в строк остаточного покарання ОСОБА_7 його попереднє ув`язнення з 24 травня 2019 року відповідно до ч.5 ст.72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню відбуття покарання у виді позбавлення волі.
Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 2 000 000 (два мільйони) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 900 (дев`ятсот) грн.- матеріальної шкоди.
Запобіжні заходи, застосовані відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишено без змін.
Продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на шістдесят днів до 18 лютого 2022 року включно (ухвалою Рівненського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року продовжено обвинуваченим строк тримання під вартою на 60 днів, до 07 квітня 2022 року, без права внесення застави ОСОБА_6 та ОСОБА_12 з визначенням відповідного розміру застави).
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати в сумі 77 379 (сімдесят сім тисяч триста сімдесят дев`ять) грн. 94 коп.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в сумі 56 902 (п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот дві) грн. 36 коп.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Скасовано арешти, накладені у даному кримінальному провадженні на майно ухвалами слідчого судді Рокитнівського районного суду Рівненської області від 28 травня 2019 року.
За вироком суду, 22 травня 2019 року ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у період з 20 год. 48 хв. до 21 год. 50 хв. по телефону домовився з потерпілим ОСОБА_13 зустрітися на території лісопильної рами ПП « ОСОБА_13 », яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , з метою отримання грошових коштів за продану деревину.
В подальшому, 22 травня 2019 року у період з 21 год. 56 хв. до 22 год. 21 хв. на території лісопильної рами ПП « ОСОБА_13 » після відмови ОСОБА_13 віддати гроші за деревину між ними виник конфлікт, в ході якого у ОСОБА_6 виник умисел на заподіяння смерті ОСОБА_13 та заволодіння його грошовими коштами.
ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи свій злочинний умисел, з метою позбавлення життя потерпілого та заволодіння його грошовими коштами, діючи умисно, з корисливих мотивів, вчинив напад на ОСОБА_13 , завдавши потерпілому фрагментом дерев`яного бруса не менше п`яти ударів в ділянку голови, один удар в ділянку грудної клітки справа, один удар в ділянку правого плеча, один удар в ділянку правої гомілки, один удар в ділянку лівого надпліччя, один удар в ділянку тильної поверхні правої кисті, чим заподіяв смерть потерпілого ОСОБА_13 .
Внаслідок зазначених вище злочинних дій ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_13 отримав легкі тілесні ушкодження та тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя в момент заподіяння і знаходяться в прямому причинному зв`язку з фактом настання смерті ОСОБА_13 .
Крім того, в короткий проміжок часу до настання смерті ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , діючи з особливою жорстокістю, умисно, на виконання свого умислу на заподіяння смерті, залив останньому у ротову порожнину речовину, вуглеводневий склад якої подібний до зміненого світлого нафтопродукту, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді «подразнення» слизової оболонки надгортанника, трахеї, кореню язика, стравоходу - з наявними ознаками «гострого гастриту, гострого геморагічного трахеїту, з ознаками «епіглотиту та глоситу» та з ознаками аспірації «ароматичної речовини», які призвели до особливих передсмертних фізичних страждань потерпілого ОСОБА_13 .
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_6 , після заподіяння смерті ОСОБА_13 , заволодів грошовими коштами останнього в сумі приблизно 900 гривень, які знаходились при потерпілому, завдавши потерпілому матеріальної шкоди на вказану суму та якими в подальшому розпорядився на власний розсуд.
В подальшому, 22 травня 2019 року, приблизно о 22 год. 21 хв. ОСОБА_6 зателефонував знайомому ОСОБА_7 з метою залучення останнього до приховування своїх злочинних дій.
ОСОБА_7 , дізнавшись від ОСОБА_6 , що останній вчинив умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі, погодився на прохання ОСОБА_6 допомогти йому у приховуванні слідів вчинення даного злочину.
22 травня 2019 року, приблизно о 22 год. 40 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи з ОСОБА_6 на території лісопильної рами ПП « ОСОБА_13 », яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , діючи умисно, здійснив заздалегідь необіцяне приховування особливо тяжких злочинів, передбачених п. п. 4, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України.
Так, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, допоміг ОСОБА_6 в приховуванні трупа ОСОБА_13 , який вони разом поклали в багажне відділення автомобіля потерпілого «VOLKSVAGEN TОUAREG», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
На виконання своєї домовленості, щодо приховування злочинів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заволоділи транспортним засобом потерпілого ОСОБА_13 «VOLKSVAGEN TОUAREG», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 221 045 грн., та виїхали на ньому, під керуванням ОСОБА_6 , з території лісопильної рами ПП « ОСОБА_13 », покинувши місце вчинення злочинів.
За допомогою вказаного автомобіля ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вивезли труп ОСОБА_13 з місця події та залишили його у лісовому масиві поблизу с. Кам`янка Олевського району Житомирської області, після чого рухались на ньому до домогосподарства, що у АДРЕСА_4 , де його залишили у зв`язку з несправністю та наміром ухилитись від переслідування працівниками поліції.
Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в апеляційній скарзі, не оскаржуючи винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм злочинів та правильність кваліфікації їх дій, покликаються на необґрунтованість та несправедливість вироку внаслідок м`кості в частині призначеного покарання ОСОБА_6 .
Звертають увагу, що ОСОБА_6 вчинив два особливо тяжких злочини і один тяжкий злочин, характеризується негативно, будучи працездатним, він не мав постійного місця роботи, раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, веде антигромадський спосіб життя, вчинив злочини за обтяжуючих обставин (перебування в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів).
Зауважують, що ОСОБА_6 неодноразово змінював свої показання задля уникнення відповідальності, а його ставлення до потерпілих носить виключно цинічний характер. ОСОБА_6 ні разу не поцікавився як вони живуть після біди, яку він наробив, двоє дітей залишилось без батька, самотньою залишилась дружина, жодної шкоди, завданої вчиненими злочинами, обвинувачений не відшкодував і не намагався відшкодувати.
Вважають, що зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про зухвалість поведінки обвинуваченого, його жорстокість, винятковий цинізм, а відтак про підвищену суспільну небезпечність ОСОБА_6 та скоєних ним кримінальних правопорушень, що, на думку потерпілих, унеможливлює виправлення останнього протягом визначеного судом строку покарання. Суд під час призначення покарання ОСОБА_6 недостатньою мірою врахував обставини вчинених останнім злочинів, характер та ступінь їх суспільної небезпечності, особу обвинуваченого ОСОБА_6 , його ставлення до вчинених злочинів, наявність обтяжуючих обставин, думку потерпілих, які просили суд призначити ОСОБА_6 довічне позбавлення волі.
Просять вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 21.12.2021 року в частині, що стосується призначення ОСОБА_6 покарання за п.п. 4,6 ч.2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за п.п. 4,6 ч.2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч.ч.1,2.3,4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення довічним позбавленням волі покарань, призначених ОСОБА_6 за ч.4 ст.187, ч.2 ст.289 КК України та вироком Сарненського районного суду від 31.08.2020 року, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна.
В іншій частині вирок Кузнецовського міського суду від 21.12.2021 року залишити без зміни.
Захисник ОСОБА_9 в поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 апеляційній скарзі покликається на необґрунтованість та незаконність вироку суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, обвинувачення з вищезазначеною кваліфікацією в процесі судового розгляду не знайшло свого підтвердження.
На думку захисника, в матеріалах справи відсутні докази участі ОСОБА_7 у вчиненні повторного незаконного заволодіння транспортним засобом. Не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду також правова кваліфікація щодо обвинувачення за попередньою змовою групою осіб.
Зазначає, що в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_6 приїхав на автомобілі, належному ОСОБА_13 , за ОСОБА_7 додому і забрав його на пилораму. Тобто після прибуття на пилораму, ОСОБА_7 стало відомо про вбивство ОСОБА_6 ОСОБА_13 та про заволодіння ОСОБА_6 транспортним засобом, який належав ОСОБА_13 . Після цього, ОСОБА_7 , побачивши, що відбулося, на прохання ОСОБА_6 , погодився допомогти йому у приховуванні слідів вчинених злочинів. ОСОБА_7 не вміє керувати транспортними засобами та не розуміється в них.
Вважає, що додатковим підтвердженням його невинуватості є і те, що потерпілі не зверталися до ОСОБА_7 з цивільним позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного заволодіння транспортним засобом у даному кримінальному провадженні з підстав заподіяння реальних збитків, значної матеріальної шкоди.
На переконання сторони захисту, в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбачений ч.2 ст. 289 КК України.
Просить скасувати вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 21.12.2021 року в частині засудження ОСОБА_7 за ч.2 ст. 289 КК України, кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі ст. 284 КПК України.
В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинувачених та правильність кваліфікації їх дій, покликається на незаконність вироку суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Вважає, що призначаючи остаточно основне покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 15 років, судом першої інстанції недостатньо враховані обставини та особливості вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, зокрема, винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним вбивства з особливою жорстокістю та з корисливих мотивів, характер, спосіб, зухвалість та цинізм його дій, завдані злочинами тяжкі наслідки, особу обвинуваченого і що має місце той випадок, спеціально передбачений КК України, коли призначається довічне позбавлення волі.
Зазначає, що суд не в повній мірі врахував думку потерпілих, які в судовому засіданні просили призначити обвинуваченому ОСОБА_6 виключно сувору міру покарання.
Просить вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 21.12.2021 року стосовно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання: за п.п. 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років із конфіскацією майна; за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років із конфіскацією майна.
На підставі ч.ч.1, 2 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі, з приєднанням додаткового покарання у виді конфіскації майна, відповідно до ч.3 ст.70 КК України, ОСОБА_6 призначити остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна.
На підставі ч.4 ст.70 КК України, остаточне покарання ОСОБА_6 визначити шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного йому вироком Сарненського районого суду Рівненської області від 31 серпня 2020 року, більш суворим, у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна.
В решті вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2021 року залишити без змін.
В запереченнях на апеляційні скарги прокурора та потерпілих на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 21.12.2021 року захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 вказує на необґрунтованість апеляційних скарг.
Зазначає, що в апеляційних скаргах прокурор та потерпілі посилаються на те, що покарання має бути таким, яке має забезпечити можливість виправлення обвинуваченого. Разом з тим, в апеляційний скаргах, апелянти, просять призначити ОСОБА_6 найсуворішу міру покарання у вигляді довічного позбавлення волі, що у свою чергу, повністю виключає можливість особи стати на шлях виправлення. Найсуворіше покарання завдасть фізичних та моральних страждань ОСОБА_6 .
Вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
Просить апеляційні скарги прокурора та потерпілих на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 21.12.2021 року залишити без задоволення, а вирок у даному кримінальному провадженні без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і не заперечив проти задоволення апеляційної скарги потерпілих, заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу, не заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, і підтримали його думку щодо апеляційної захисника ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу і заперечили проти задоволення апеляційних скарг потерпілих і прокурора, захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг потерпілих та прокурора, підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , перевіривши вирок суду в межах апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілих, прокурора та захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягають до задоволення з таких підстав.
Виходячи із вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.
Висновок суду першої інстанції про доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за п.п. 4, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України, а саме як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині, вчинене з особливою жорстокістю та з корисливих мотивів, незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, а також обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 396 КК України, а саме як заздалегідь необіцяне приховування особливо тяжкого злочину, в апеляційних скаргах не оскаржується.
Що стосується доводів захисника щодо відсутності в діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу злочину за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, то колегія суддів вважає їх безпідставними та необґрунтованими.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинувачених, зокрема, ОСОБА_7 в інкримінованому злочині за ч.2 ст. 289 КК України відповідає встановленим фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджений дослідженими у судовому засіданні доками, яким суд дав належну оцінку.
Зокрема, судом встановлено, що із змісту показань ОСОБА_6 та ОСОБА_7 убачається, що вони знали про належність автомобіля «Volkswagen Touareg», реєстраційний номер НОМЕР_1 , потерпілому ОСОБА_13 та до моменту заволодіння ним домовились про його використання для перевезення трупа ОСОБА_13 з метою приховати злочин. Дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були узгодженими та послідовними. Вони разом на автомобілі, належному ОСОБА_13 , під керуванням ОСОБА_6 , вивезли тіло потерпілого з місця вчинення вбивства до лісового масиву, після чого продовжили на ньому рух. Спільність умислу спрямованого на незаконне заволодіння транспортним засобом підтверджено конклюдентними діями обвинувачених.
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 досягли домовленості на приховування злочину з використанням транспортного засобу потерпілого на місці вчинення злочину у час коли автомобіль не був у їх фактичному володінні. ОСОБА_7 мав можливість відмовитись використовувати автомобіль потерпілого.
При цьому, суд правильно виходив з того, що домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.
Відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом настає для всіх співучасників кримінального правопорушення, незважаючи на те, що транспортним засобом керував один з них. І те, що один з обвинувачених особисто не вчиняв активних дій, спрямованих на переміщення автомобіля, не свідчить про відсутність у його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України.
З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що заволодіння ОСОБА_6 транспортним засобом «Volkswagen Touareg», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яке передувало заволодінню ним за попередньою змовою з ОСОБА_7 , не виключає наявності в діях ОСОБА_7 та ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України.
У сукупності наведеного, за встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії, зокрема, ОСОБА_7 за ч.2 ст. 289 КК України кваліфіковані правильно.
Що стосується виду та міри покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , то колегія суддів приходить до наступних висновків.
Зі змісту закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 50 КК України, випливає, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Також слід зазначити, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Крім того, колегія суддів бере до уваги правову позицію, зазначену в постанові Верховного Суду України від 14.04.2016 року, відповідно до якої Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо (постанова Верховного Суду від 01.02.2018 року по справі № 634/609/15-к).
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального закону щодо призначення покарання.
Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_6 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував, що вчинені ОСОБА_6 кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 187, п.4 п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, відносяться до особливо тяжких злочинів згідно з ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України, є тяжким злочином згідно з ст. 12 КК України.
Судом враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який на обліку лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, неодружений, не працює, раніше неодноразово судимий, переважно за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, за які призначались покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Згідно з характеристикою сільського голови, скарг на його поведінку в письмовій формі в сільську раду не надходило, за характеристиками поданими стороною захисту за місцем проживання характеризуються позитивно, за час перебування під вартою в державній установі «Рівненський слідчий ізолятор» зарекомендував себе посередньо. Враховано також, що з метою приховування вчинених ним злочинів схилив ОСОБА_7 до вчинення кримінальних правопорушень, а саме приховування особливо тяжкого злочину та незаконного заволодіння транспортним засобом. Обставин, передбачених ст. 66 КК України, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 судом не встановлено. Обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_6 , передбаченими ст. 67 КК України, є рецидив злочинів та вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння. Оцінюючи посткримінальну поведінку ОСОБА_6 , яка виразилась у приховуванні вчинених ним особливо тяжких злочинів із залученням інших осіб, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що такі дії ОСОБА_6 посилюють ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень та дають підстави суду призначити йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк ближче до верхньої межі покарань, передбачених відповідними санкціями статей КК України, з призначенням покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України, з застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим та з призначенням остаточного покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 65 КК України, а призначене покарання згідно ст. 50 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 , та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно ст. 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право кожного громадянина на життя охороняється законом. Відповідно до ст. ст. 3, 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Також колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Аналіз судової практики дозволяє зробити висновок, що обставиною, яка зумовлює призначення довічного позбавлення волі, як найсуворішого заходу впливу на винного, й водночас указує на неможливість досягнення мети покарання шляхом застосування покарання на певний строк, є винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину й особи злочинця. Вона визначається сукупністю усіх зібраних у справі даних, що стосуються вчиненого злочину, особи винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, зважаючи на встановлені конкретні обставини кримінального провадження, знаряддя злочину, кількість завданих ударів потерпілому, очевидну цілеспрямованість дій обвинуваченого ОСОБА_6 в реалізації злочинного умислу, поведінку обвинуваченого після заподіяння смерті потерпілому, враховуючи особу винного, котрий виявив явну зневагу до невід`ємного права людини на життя, на майнові права потерпілого, реалізував свої повноваження відповідно до вимог закону, призначивши покарання у виді позбавлення волі на відповідний строк, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання.
Колегія суддів звертає увагу, що у поданих апеляційних скаргах сторони обвинувачення доводи про незгоду з призначеним ОСОБА_6 покаранням фактично зводяться до тверджень про порушення принципу достатності. Однак при цьому в апеляційних скаргах не наводиться обґрунтування неспівмірності призначеного покарання характеру діянь чи особі обвинуваченого, залишених судом першої інстанції без належної правової оцінки. Не наведено таких переконливих аргументів і в судовому засіданні при апеляційному перегляді оскаржуваного вироку.
За наведеного, колегія суддів не вбачає правових підстав вважати призначене покарання ОСОБА_6 явно несправедливим внаслідок м`якості і таким, що суперечить його меті та загальним засадам.
Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то, на думку колегії суддів, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, з врахуванням положень ст. 50 КК України, призначив останньому покарання, яке є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення в подальшому нових злочинів, як обвинуваченим, так і іншими особами. При цьому судом враховано тяжкість вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких та не тяжких злочинів, дані про особу винного ОСОБА_7 , який на обліку лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, перебуває на обліку в центрі СНІДу як ВІЛ- інфікований, неодружений, не працює, за місцем проживання характеризуються позитивно, відповідно до ст. 89 КПК України не судимий, був виконавцем у інкримінованих йому злочинах, обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, відсутність обставин, які пом`якшують покарання.
Істотних порушень норм КПК України чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оскаржуваного вироку, під час перевірки кримінального провадження в апеляційному порядку не встановлено.
Вирок суду за своїм змістом є обґрунтованим, вмотивованим та законним.
Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційних скарг колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, ?
УХВАЛИЛА :
Вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 21 грудня 2021 року відносно ОСОБА_6 за п.п. 4, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України та ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 396, ч. 2 ст. 289 КК України залишити без зміни, а апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_5 ? без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ? в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3