печерський районний суд міста києва
Справа № 381/729/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2022 року м. Київ

Печерський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді ОСОБА_2

за участю секретаря ОСОБА_3

розглядаючи кримінальне провадження № 0001696 відомості про яке 15.09.2020 внесено до ЄРДР за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Воронки, Володимирецького району Рівненської області, українця, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України, -

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_5, захисник - адвокат ОСОБА_6, обвинувачений ОСОБА_1

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001696 відомості про яке 15.09.2020 внесено до ЄРДР за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

Ухвалою суду від 27.09.2022 скасовано арешт з об`єктів рухомого та нерухомого майна обвинуваченого ОСОБА_1 , згідно із переліком, зазначеним у цій ухвалі, з мотивів того, що відпали підстави для продовження застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Прокурор за погодженням із виконувачем обов`язків Генерального прокурора ОСОБА_4 подав клопотання про накладення арешту на ці об`єкти рухомого та нерухомого майна обвинуваченого ОСОБА_1 , яке мотивував тим, що відповідно до п. 3 ч. 2 та ч. 5 ст. 170 КПК України правовою підставою та метою накладення арешту є можливість призначення судом у разі постановлення обвинувального вироку додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке передбачене у санкції інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення.

Вказав, що зазначені мета і правова підстава арешту майна продовжують існувати, жодним чином не втратили свою актуальність і значення, оскільки обвинувачений притягується до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 212 КК України, яка передбачає покарання у виді конфіскації майна як обов`язкове, кримінальне провадження щодо обвинуваченого не закривалось, його обвинувачення (зміст та кваліфікація якого відповідає повідомленню про підозру на стадії досудового розслідування) не змінювалось, а тому вказує на те, що потреба у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження зберігається і не є такою, що відпала.

В судовому засіданні прокурор підтримав подане клопотання та просив задовольнити.

Захисник обвинуваченого, надавши письмові заперечення просив відмовити у задоволення клопотання прокурора зазначаючи, що у період з 27.09.2022, тобто дня скасування арешту по теперішній час жоден із об`єктів рухомого та нерухомого майна обвинуваченого не був відчужений, пошкоджений або знищений, а тому відсутні ризики, передбачені абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, що є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора у відповідності до абз. 1 ч. 1 ст. 173 цього Кодексу.

Заслухавши учасників судового провадження, оцінивши ступінь обґрунтованості заявленого клопотання, дослідивши матеріали кримінального провадження в обсязі, що стосуються клопотання яке вирішуються, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_1 обвинувачується в умисному ухиленні від сплати податків, що входять в систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, вчиненому особою, що займається підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

Санкція ст. 212 КК України передбачає, що діяння, передбачені частиною третьої статті 212 КК України караються штрафом від пятнадцяти тисяч до двадцяти пяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Прокурор, звертаючись до суду із клопотанням про повторний арешт майна, арешт на яке 27.09.2022 року судом скасовано, посилається на ту обставину як передбачений ч. 3 ст. 212 КК України вид покарання - конфіскація майна. Прокурор вважає, що арешт доданого до клопотання переліку рухомого та нерухомого майна, забезпечить конфіскацію майна як виду покарання, та на обгрунтування своїх додводів надає інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, сформованого 03.10.2022 року який на думку прокурора доводить, що у володінні обвинуваченого наявне майно для арешту.

За Основним Законом України конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом (частина шоста статті 41).

Відповідно до частини третьої статті 3 КК України кримінальну протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначає лише КК України.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у визначеному законом обмеженні прав і свобод засудженого; покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частини перша, друга статті 50 КК України).

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік видів покарань, що можуть бути застосовані судом до осіб, визнаних винними у вчиненні кримін ального правопорушення, до цього перелі ку покарань, зокрема, належить конфіскація майна (пункт 7), яка відповідно до частини другої статті 52 КК України є додатковим видом покарання.

За статтею 59 КК України конфіскація майна полягає у примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, що є власністю засудженого; якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або зазначити предмети, що конфіскуються (частина перша); конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України (частина друга); перелік майна, що не підлягає конфіскації, визначається законом України (частина третя).

Водночас для конфіскації майна та спеціальної конфіскації є однаковий спосіб досягнення мети застосування - примусове безоплатне вилучення майна на підставі відповідного судового рішення (вирок, ухвала).

Суд наголошує, що фактичною підставою накладення арешту на майно є сукупність фактичних даних, що вказують на завдання кримінальним правопорушенням матеріальної та/чи моральної шкоди, заявлення цивільного позову про її відшкодування або можливість заявлення такого позову та накладення майнових стягнень, конфіскації майна за вироком суду. Необхідність накладення арешту на майно зумовлюється обґрунтованою підозрою вважати, що незастосування цього заходу зумовить труднощі чи неможливість виконання вироку в частині забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову чи перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що таке майно може бути приховане, відчужене або пошкоджене.

Водночас, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження прокурором у клопотанні не обґрунтовано, а судом не встановлено.

Натомість, судом встановлено, що у період з 27.09.2022, тобто з дня скасування арешту по теперішній час жоден із об`єктів рухомого та нерухомого майна обвинуваченого не був відчужений, пошкоджений або знищений, а тому прокурором не доведено наявність таких ризиків.

Ураховуючи викладене, твердження прокурора про наявність мети і правової підстави арешту майна, є безпідставними, а надмірна наполеглевість у арешті, без наведення вагомих підстав, як процесуальна дія виходить за межі кримінального процесуального закону та порушує принцип домірності - одного зі складників принципу верховенства права.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання прокурора.

Керуючись ст.ст. 170-173 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання прокурора про арешт майна - залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_2