Справа № 185/4342/22
Провадження № 1-кс/185/1698/22
06 жовтня 2022 року м.Павлоград
Слідчим зазначено, що ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , будучі зареєстрованими як ФОП, та здійснюючи свою підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі укладених договорів еквайрингу з АТ «ПУМБ», 12.01.2022 року, шляхом обману, з незаконним використанням електронно-обчислювальної техніки, заволоділи грошовими коштами, що належить АТ «ПУМБ», чим спричинили вказаному банку матеріального збитку на суму 82,000 грн.
За даним фактом внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № Попередня правова кваліфікація злочину ч. 3 ст. 190 КК України, а саме заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб, шляхом незаконних операцій з використання електронно-обчислювальної техніки.
Попередня правова кваліфікація злочину ч. 3 ст. 190 КК України, а саме заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, шляхом незаконних операцій з використання електронно-обчислювальної техніки
15.09.2022 року вказані кримінальні провадження були об`єднані в одне провадження.
Вивчивши клопотання та матеріали додані до клопотання щодо доведеності наданими слідчому судді доказами обставин, проаналізувавши та зіставивши результати розгляду клопотання між собою, та у сукупності з наданим до клопотання обґрунтуванням, приходжу до наступного висновку.
Статтею 131 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою цієї статті визначені випадки, у яких допускається арешт майна, а саме з метою: - збереження речових доказів; - спеціальної конфіскації; - конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; -відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Частиною 2 ст. 173 КПК України визначено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати, серед іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч.2 ст. 170 КПК України).
Правові підстави для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів визначені частиною третьою ст. 170 КПК України, згідно з якою арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Отже, чинне кримінальне процесуальне законодавство дозволяє накладення арешту на гроші з метою збереження речових доказів виключно у випадку наявності достатніх підстав для їх віднесення до кримінально-процесуальної категорії речових доказів (відповідності критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України).
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Безготівкові розрахунки - це перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді (п. 1.3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління НБУ № 22 від 21.01.2004 )
З цих норм слідує висновок, що на банківському рахунку не зберігаються індивідуально визначені кошти власника рахунку, відповідна сума грошових коштів обліковуються банком на рахунку під зобов`язання банку за дорученням власника рахунку перерахувати/зарахувати відповідну суму грошових коштів у межах такої суми.
За таких умов безготівкові кошти не є індивідуалізованими матеріальними об`єктами, відповідно режим поводження з ними не може бути аналогічний тому, який запроваджений до речових доказів.
Тому накладення арешту на грошові кошти, що обліковуються на рахунках, враховуючи їх нематеріальний і неіндивідуалізований характер, не узгоджується з заявленою метою - збереження речових доказів, адже їх неможливо використати як доказ у кримінальному провадженні.
У клопотанні та доданих матеріалах відсутні будь-які дані, які б вказували, що належні ФОП ОСОБА_6 кошти, які знаходяться на банківському рахунку № IBAN: НОМЕР_5 , а також належні ФОП ОСОБА_5 кошти, які знаходяться на банківському рахунку № ІВАN: НОМЕР_6 , належні фізичній особі ОСОБА_5 кошти, які знаходяться на банківському рахунку № IBAN: НОМЕР_2 , відкритих в акціонерному товаристві "ПУМБ" набуті кримінально протиправним шляхом, зберегли на собі сліди або містять інші відомості які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Також слідчим не підтверджено, що грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку № IBAN: НОМЕР_5 , банківському рахунку № IBAN: НОМЕР_2 , банківському рахунку № ІВАN: НОМЕР_6 , відкритих в акціонерному товаристві "ПУМБ" та самі банківські рахунку відкриті та належать ФОП ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_5 , ОСОБА_5 на час подання клопотання слідчим до суду.
Крім того, слідчий просить накласти арешт на грошові кошти, не визнаючи їх кількості, саме з метою збереження речових доказів, але не надає постанову про визнання речовими доказами зазначені в клопотанні грошові кошти.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захист права власності. Згідно з цією нормою кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.
Наведена засада закріплена у ст. 41 Конституції України, яка зазначає, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
За змістом положень ст. 2, 8 КПК України при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Тому позбавлення особи права розпоряджатися власними грошовими коштами за умови недоведеності його причетності до вчинення кримінальних правопорушень, що розслідуються у кримінальному провадженні та їх невідповідності критеріям ст. 98 КПК України є втручанням у його право мирно володіти своїм майном.
На підставі ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати, серед іншого розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідно до ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
З огляду на вказані обставини, клопотання про арешт майна задоволенню не підлягає, так як слідчим не доведено хто є власниками зазначених рахунків на час подання клопотання слідчим до суду, наявність та кількість коштів на рахунках, не доведено, що гроші, які знаходяться на зазначених рахунках добуті злочинним шляхом, а також не доведено необхідність такого арешту, правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у даному кримінальному провадженні, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. 110, 170, 172, 173 КПК України, слідчий суддя, -
П О С Т А Н О В И В:
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з моменту її оголошення, підозрюваним, обвинуваченим, третіми особами, а особою, що утримується під вартою - протягом того ж строку з моменту вручення копії ухвали, та виконується негайно слідчим.

Слідчий суддя ОСОБА_1