справа № 156/1044/21
Номер провадження: 1-кп/156/29/22
ВИРОК
Іменем України
29 червня 2022 року смт Іваничі
Іваничівський районний суд Волинської області
у складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у смт. Іваничі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000512 від 22.09.2021 року щодо:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Комсомольськ Хабаровського краю Російської Федерації, росіянина, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, пенсіонера, працюючого слюсарем-ремонтником ДНЗ «Нововолинське ЦПТО», зареєстрованого та мешканця: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и в :
22.09.2021 близько 07 год. 45 хв. водій ОСОБА_4 , керуючи технічно справним мотоциклом марки «LEADER» моделі «ML50-ALL» р.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись ним по автодорозі Т-03-05 «Нововолинськ-Іваничі-Павлівка- Локачі» в напрямку м. Нововолинськ, в межах населеного пункту с. Будятичі Володимир-Волинського р-ну та здійснюючи проїзд через нерегульований пішохідний перехід по вул. Іваничівське шоссе, всупереч вимогам п.п. 2.3.б), д) «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306 (надалі Правил), не уважно стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагував на її зміну, створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, а саме, маючи достатню видимість пішохода ОСОБА_6 , яка переходила проїзну частину з лівого на праве узбіччя по нерегульованому пішохідному переході в межах розмітки 1.14.1 «зебра», не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, всупереч вимогам п. 12.1 Правил не вибрав безпечної швидкості руху під час врахування дорожньої обстановки, п. 12.3 Правил негайно не вжив заходів для зменшення швидкості мотоцикла або безпечно не здійснив об`їзд пішохода, п. 18.1 Правил не зменшив швидкість, не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам, для яких створена небезпека, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 .
Внаслідок вищевказаних грубих порушень Правил дорожнього руху водій ОСОБА_4 своїми необережними протиправними діями, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 та спричинив останній, згідно висновку судово-медичної експертизи № 180 від 29.10.2021, тілесні ушкодження у вигляді чисельної поєднаної травми тіла:
- внутрішньочерепна травма: забиття головного мозку, гостра субдуральна гематома в правій лобно-скроневій ділянці; закрита травма хребта: переломовивих на рівні 1-2 шийних хребців зі зміщенням, що за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень;
- закрита хребетна травма: перелом правого поперекового відростка 5-го поперекового хребця зі зміщенням, перелом правої латеральної маси 1-го крижового хребця; травми тазу: фрагментований внутрішньо суглобовий перелом клубової кістки зі зміщенням, фрагментовані злами верхньої гілки та нижньої гілки лобкової кістки зі зміщенням, що за ступенем тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалості розладу здоров`я.
Таким чином, у прямому причинному зв`язку із даною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками є грубі порушення водієм ОСОБА_4 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306, а саме: п.2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування транспортним засобом у дорозі;
д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;
п.12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен врахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;
п.12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;
п.18.1. Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Таким чином, ОСОБА_4 своїми необережними протиправними діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження, вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у інкримінованому йому злочині, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України визнав повністю, не заперечив фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті та надав суду показання, що підтверджують фабулу обвинувачення. У вчиненому щиро розкаюється, просить суд його суворо не карати. Вказав, що на відшкодування заподіяної шкоди пропонував потерпілій кошти одразу ж після ДТП, однак її чоловік відмовлявся. Підтвердив, що не відвідував потерпілу у лікарні, і в подальшому заподіяну шкоду не відшкодував через важке матеріальне становище. Цивільний позов потерпілої про стягнення моральної шкоди визнає частково у сумі 4000 грн. Щодо цивільних позовів КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради та КНП «Нововолинська центральна міська лікарня» до нього про відшкодування витрат на лікування потерпілої, вважає, що він є неналежним відповідачем, оскільки застрахував свою автовідповідальність у ПРАТ «СК «Євроінс Україна» та саме страхова компанія повинна відшкодовувати витрати за лікування потерпілої.
Потерпіла ОСОБА_6 у судовому засіданні не заперечувала проти обставин скоєння наїзду на неї обвинуваченим. Також зазначила, що обвинувачений не пропонував їй грошове відшкодування за заподіяну шкоду, дійсно він телефонував до її чоловіка, однак той вказав, що після перенесеної нею операції зможе вказати суму понесених витрат, однак жодні витрати на сьогоднішній день обвинуваченим не компенсовані. Внаслідок ДТП вона зазнала важких травм, перенесла операцію на тазу, постійно перебуває на лікуванні у лікарні, на даний час оформляє групу інвалідності. Через ДТП вона не може працювати, у неї сильні болі, порушений зір та не закривається око, пропав слух. З моменту ДТП до грудня місяця вона була лежача, за нею доглядала неповнолітня донька та чоловік. Просила задовольнити заявлений цивільний позов та застосувати до обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі.
Вказана позиція потерпілої підтверджена і поясненнями її представника - адвоката ОСОБА_7 .
Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення стверджується, зібраними в ході досудового розслідування доказами, фактичними обставинами кримінального правопорушення, які підтверджуються цими доказами і не оспорювались в судовому засіданні ні обвинуваченим, ні іншими учасниками судового процесу.
Враховуючи те, що ОСОБА_4 не оспорював фактичні обставини справи і судом встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду та роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів по справі.
Оцінюючи викладене, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, який йому інкримінується доведена повністю. Дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковані, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.
До обставин, що пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Так, щире каяття означає, що особа визнає свою вину за усіма пунктами висунутого проти неї обвинувачення, дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Будучи внутрішнім, морально-психічним процесом у свідомості особи, яка вчинила злочин, щире каяття підлягає встановленню у кожному конкретному випадку з урахуванням посткримінальної поведінки винного, правдивості його свідчень під час досудового слідства і розгляду справи у суді тощо.
При вирішенні питання, чи є розкаяння винного щирим, суд повинен керуватися як суб`єктивним, внутрішнім переконанням, так і доказами, наявними в матеріалах справи.
Також, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (постанова ККС ВС від 22.03.2018 р. у справі №759/7784/15-к).
В ході розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_4 виявляв жаль з приводу вчиненого кримінального правопорушення, дав критичну оцінку своїм діям, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, зазначив, що готовий відшкодовувати заподіяну потерпілій шкоду, хоча підтвердив, що на даний час така шкода ним не відшкодована, оскільки потерпіла відмовлялась від неї та через його важке матеріальне становище.
Обставин, що обтяжують покарання, передбачених ст. 67 КК України судом не встановлено.
Також при призначенні покарання особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, суд повинен віднайти розумний баланс між обов`язком держави забезпечити правопорядок, інтересом потерпілого щодо міри покарання та правом обвинуваченого на справедливе покарання. Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
За змістом п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
При призначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, Так, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України згідно ст.12 КК України є тяжким злочином.
Згідно досудової доповіді Іваничівського міськрайонного відділу «Центру пробації» в Волинській області щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , беручи до уваги історію правопорушень ( раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався) та відношення до скоєного кримінального правопорушення, низький рівень ризику вчинення пвторного кримінального правопорушення обвинуваченим, низький рівень ризику небезпеки для суспільства, орган пробації вважає, що виправлення цієї особи можливе без позбавлення або обмеження волі та не становить високої небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб. На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення з боку органу пробації нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень. Заходи роботи з ОСОБА_4 повинні бути спрямовані на попередження вчинення повторних злочинів в подальшому, робота над усвідомленням наслідків своїх протиправних дій. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням, уповноважений орган пробації вважає доцільним застосування обов`язків передбачених ч.3 п.2 ст.76 КК України.
Також судом враховуються фактичні обставини справи, конкретний характер і ступінь участі обвинуваченого у вчиненому ним кримінальному правопорушенні, тяжкість заподіяних кримінальним правопорушенням наслідків, спосіб вчинення кримінального правопорушення і його мотиви, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, пенсіонер, на даний час ще працює, за місцем праці та проживання характеризується позитивно, а також те, що останній визнав свою вину повністю, висловив жаль з приводу вчиненого, під час ДТП у стані алкогольного сп`яніння не перебував. Призначаючи покарання обвинуваченому суд також враховує позицію потерпілої, яка постраждала внаслідок неправомірних дій обвинуваченого, яка вважає, що до обвинуваченого слід застосувати покарання у виді позбавлення волі.
Судом враховуються вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
За таких обставин, відповідно до вимог ст. 65 КК України щодо законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з метою перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, забезпечення права потерпілої на відшкодування заподіяної шкоди, суд вважає що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства та призначає покарання в межах санкції ст.286 ч.2 КК України, у виді позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України. Підстав для застосування ст. 69 КК України суд не вбачає.
Окрім того, у зв`язку зі звільненням від відбування покарання з випробуванням слід покласти на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ст.76 КК України.
Відповідно до ч.1 ст. 55 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю може бути призначено на строк від одного до трьох років.Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за ст.286 ч.2 КК України, судам необхідно обговорити питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, слід зазначити, що санкція ч.2 ст.286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду. Відповідна правова позиція викладена в постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 08.02.2018 у справі №361/2704/16-к, провадження №51-358км18.
У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Враховуючи всі вищенаведені обставини в сукупності, а також те, що внаслідок скоєння обвинуваченим кримінального правопорушення, а саме грубих порушень вимог Правил дорожнього руху потерпіла зазнала тяжких тілесних ушкоджень - суд приходить до переконання щодо доцільності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, строком на 3 роки, що буде відповідати його особі та обставинам вчиненого ним кримінального правопорушення. Вказане додаткове покарання сприятиме виправленню обвинуваченого в частині суворого дотримання ним в подальшому Правил дорожнього руху України, що надалі виключить можливість становити загрозу для оточуючого суспільства, в тому числі для учасників дорожнього руху, серед яких знаходяться діти і люди похилого віку. Відомостей про те, що право керування транспортними засобами є єдиним джерелом доходів обвинуваченого, судом не здобуто.
Щодо цивільних позовів, суд розглядає їх у повному порядку.
03.02.2022 року представником КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради заявлений цивільний позов до обвинуваченого про відшкодування матеріальних збитків, завданих кримінальним правопорушенням внаслідок лікування потерпілої. Просить стягнути з обвинуваченого витрати на лікування потерпілої ОСОБА_6 в сумі 38617,69 грн.
Також 13.05.2022 року представником КНП «Нововолинська центральна міська лікарня» заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_4 про відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину ОСОБА_6 на суму 799,90 грн.
Представник цивільного позивача КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд кримінального провадження у їх відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Представник цивільного позивача КНП «Нововолинська центральна міська лікарня» в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд кримінального провадження у їх відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Як передбачено ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до положень ст.ст. 128, 129 КПК України цивільний позов особи, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє повністю або частково чи відмовляє в ньому. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються в порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, не врегульовані КПК України, до них застосовуються норми ЦПК України, за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищені меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.
На підставі ст.128, 129 КПК України, ст.1206 ЦК України цивільний позов КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради та КНП «Нововолинська центральна міська лікарня», які підтверджені калькуляцією витрат на лікування потерпілої ОСОБА_6 слід задовольнити.
Твердження обвинуваченого про те, що він є неналежним відповідачем у заявлених вимогах, оскільки на момент ДТП застрахував свою автовідповідальність суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до постанови Верховного Суду України від 24 лютого 2016 р. №6-1343цс15 витрати закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування.
Потерпілою ОСОБА_6 заявлено цивільний позов, позовні вимоги за яким було збільшено, у якому вона просить стягнути з ПРАТ «СК «Євроінс Україна» суму у розмірі 47852,69 грн в якості відшкодування матеріальної шкоди та з обвинуваченого 200000 грн в якості відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначила, що в результаті ДТП 22.09.2021 року їй заподіяні наступні тілесні ушкодження: - внутрішньочерепна травма: забиття головного мозку, гостра субдуральна гематома в правій лобно-скроневій ділянці; закрита травма хребта: переломовивих на рівні 1-2 шийних хребців зі зміщенням, що за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень; закрита хребетна травма: перелом правого поперекового відростка 5-го поперекового хребця зі зміщенням, перелом правої латеральної маси 1-го крижового хребця; травми тазу: фрагментований внутрішньо суглобовий перелом клубової кістки зі зміщенням, фрагментовані злами верхньої гілки та нижньої гілки лобкової кістки зі зміщенням, що за ступенем тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалості розладу здоров`я. З 22.09.2021 року по 15.10.2021 року вона знаходилась на стаціонарному лікуванні в ортопедо-травматологічному відділенні КП «Волинська обласна клінічна лікарня» та з 05.04.2022 року по 15.04.2022 року перебувала на лікуванні в КНП «Іваничівська БПЛ», де проводилось подальше планове лікування. За ці періоди позивачем на придбання ліків витрачено грошові кошти у розмірі 47852,69 грн., що підтверджується чеками (розрахунковими документами). В той же час згідно полісу № 203166489 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 26.03.2021 року ОСОБА_4 застрахував свою автовідповідальність у ПРАТ «СК «Євроінс Україна», яким передбачено суму страхового відшкодування за шкоду заподіяну життю і здоров`ю. Враховуючи вище викладене понесені потерпілою ОСОБА_6 матеріальні збитки внаслідок ДТП вважає слід стягнути з ПРАТ «СК «Євроінс Україна»
Представник цивільного відповідача- ПРАТ «СК «Євроінс Україна» в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду кримінального провадження повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, відзив на позов не подав, у зв`язку з чим судове засідання проведено за його відсутності.
Вивчивши позовні вимоги ОСОБА_6 , надані докази по справі, суд приходить до наступного.
З метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілого внаслідок ДТП в Україні діє інститут обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, який врегульовано Законом України №1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно до статті 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталося за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно - правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована.
Настання страхового випадку слугує в силу статті 979 ЦК підставою для виплати страхувальникові чи іншій, визначеній у договорі страхування особі, страховиком страхової виплати.
Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування (ст.9 Закону).
На час ДТП, 22.09.2021 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована у ПРАТ «СК» «Євроінс Україна», що підтверджується Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно з Полісом забезпеченим транспортним засобом був мотоцикл марки «LEADER» моделі «ML50-ALL» р.н.з. НОМЕР_1 , страхова суму (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю та здоров`ю становить 260 000 гривень, за шкоду заподіяну майну - 130 000 гривень, розмір франшизи 1500 гривень.
Відтак, сума заподіяної матеріальної шкоди, що підлягає стягненню на користь потерпілої становить 47732,69 гривень, які підтверджені фіскальними чеками доданими до позовної заяви.
Крім цього, платіж на суму 120 грн., який підтверджений фіскальним чеком, складає благодійний внесок, який не підтверджує причинного зв`язку із поведінкою обвинуваченого, по події, яка мала місце 22.09.2021 року.
Відповідно до п.12.2 ст.12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6 в розмірі 47732,69 грн., в якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди.
Також потерпілою заявлений цивільний позов, відповідно до якого вона просить стягнути з ОСОБА_4 на її користь моральну шкоду в розмірі 200000 грн., яку було завдано обвинуваченим в результаті вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
Обвинувачений позовні вимоги в частині відшкодування потерпілій заподіяної моральної шкоди визнав частково, у сумі 4000 грн., висловив намір сплачувати кошти поступово.
Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, за яких обставин і якими діями вона завдана, яким є ступень вини заподіювача, в якій грошовій сумі потерпілий вказує на пов`язані з ним втрати та з чого при цьому виходить.
Згідно ст.23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.
Крім того, статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Зокрема, п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95 року регламентовано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі, інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За таких обставин суд, враховуючи наявність моральної (немайнової) шкоди у потерпілої, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), та виходячи з положень ст. 128 КПК України, та норм ЦК України, визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, стану її здоров`я, оскільки внаслідок ДТП вона отримала тяжкі травми, оформляє групу інвалідності, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обстави.
Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне цивільний позов потерпілої про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я в результаті дорожньо-транспортної пригоди, задоволити частково на суму 100000 грн.
Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні не обирався.
Процесуальні витрати на залучення експерта за проведення судової інженерно-транспортної експертизи технічного стану транспортного засобу (№ 15/2/522 від 14.05.2020 року) у розмірі 2 745,92 грн та за проведення інженерно-транспортної експертизи обставин і механізму ДТП № 15/2/579 від 18.05.2020 року у розмірі 4 118,88 грн підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави згідно ч. 2 ст. 124 КПК України, оскільки їх розмір підтверджений довідками експертної установи.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Нововолинського міського суду Волинської області від 24.09.2021 року підлягає скасуванню.
Питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 368-371, 373-376, 392, 395 КПК України, суд, -
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 5 /п`яти/ років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 /три/ роки якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов"язки.
На підставі ч. 1 та ч.3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися у вказані органи для реєстрації, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Іспитовий строк рахувати з дня проголошення вироку 29 червня 2022 року.
Стягнути з ОСОБА_4 у дохід держави процесуальні витрати за проведення судової інженерно-транспортної експертизи технічного стану транспортного засобу у розмірі 2 745,92 грн та за проведення інженерно-транспортної експертизи обставин і механізму ДТП у розмірі 4 118,88 грн, а всього на загальну суму 6 864,80 грн (шість тисяч вісімсот шістдесят чотири гривні 80 коп).
Арешт майна, накладений ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 24.09.2021 року, а саме на мотоцикл марки «LEADER» моделі «ML50-ALL» р.н.з. НОМЕР_1 , скасувати.
Речові докази у кримінальному провадженні, а саме:
- мотоцикл марки «LEADER» моделі «ML50-ALL» р.н.з. НОМЕР_1 ,, який знаходиться на зберіганні на території ВП №1 ( м.Нововолинськ) Володимир-Волинського РВП ГУНП у Волинській області - повернути законному власнику.
Цивільний позов КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальних збитків, завданих кримінальним правопорушенням задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради 38 617,69 грн (тридцять вісім тисяч шістсот сімнадцять гривень 69 коп) матеріальних збитків, завданих кримінальним правопорушенням.
Цивільний позов КНП «Нововолинська центральна міська лікарня» до ОСОБА_4 про відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь КНП «Нововолинська центральна міська лікарня» 799,90 ( сімсот дев`яносто дев`ять гривень 90 коп.) грн. витрат на лікування потерпілої від злочину.
Цивільний позов ОСОБА_6 до ПРАТ «СК» Євроінс Україна», ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ПРАТ «СК» Євроінс Україна» на користь ОСОБА_6 суму у розмірі 47732,69 грн. ( сорок сім тисяч сімсот тридцять дві гривні 69 коп.) в якості відшкодування матеріальної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 суму в розмірі 100000 (сто тисяч) грн. в якості відшкодування моральної шкоди.
Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду через Іваничівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1