Справа № 592/5530/22
Провадження № 1-кп/592/423/22
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2022 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за № 0000059 від 22.06.2019 року по обвинуваченню
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Доробратове, Іршавського району, Закарпатської області, українця, громадянина України, з неповно вищою освітою, розлученого, офіційно не працюючого, військослужбовець військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 солдатом, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6
установив:
Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
17.03.2017 року між громадянином України ОСОБА_6 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки. 24.05.2017 року наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №116 солдата ОСОБА_6 призначено на посаду стрільця-номера обслуги десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини, зараховано до списку особового складу частини та постановлено на всі види забезпечення.
ОСОБА_6 , будучи військослужбовцем військової служби за контрактом, проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця номера обслуги 3 десантно-штурмового взводу 2 десантно-штурмової роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, в умовах особливого періоду, з мотивів тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби у порушення вимог ст.ст.65, 68 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.ст.1,2,24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст.ст.11,16,49, 127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1,3,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Військової присяги, затвердженої Постановою Верховної Ради України «Про текст Військової присяги» від 06.12.1991, достовірно знаючи, що він являється військослужбовцем військової служби за контрактом і повинен проходити військову службу у військової частині НОМЕР_1 , без дозволу командування вказаної частини та без поважних причин, 07.08.2017 року вчасно не з`явився до ВЧ НОМЕР_1 , що розташована у АДРЕСА_2 , прямував до м. Київ, де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів до повернення у військову частину, поки 24.07.2022 року на виконання ухвали слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 14.07.2021 року солдата ОСОБА_6 , у порядку ч. 1 ст. 191 КПК України не було затримано працівниками Іршанського ВП ГУНП у Закарпатській області за місцем його реєстрації за адресою: Закарпатська область, Іршавський район, с.Доробратове, вул.Малишка, 3. Таким чином солдат ОСОБА_6 був незаконно відсутній на місці служби у ВЧ НОМЕР_1 у період з 07.08.2017 року по 24.07.2022 року. Зазначені дії солдата ОСОБА_6 у ході досудового розслідування кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).
Докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений солдат ОСОБА_6 по пред`явленому йому обвинуваченню за ч. 4 ст. 407 КК України свою вину за фактичних обставин, установлених під час досудового розслідування та викладених у обвинувальному акті визнав повністю і підтвердив, що він дійсно за контрактом був військослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та з 24.05.2017 року почав проходити службу у якості солдата, але 07.08.2017 року не з`явився на шикування о 08 годині, оскільки зателефонував до старшого відділу, де проходив службу та повідомив, що хоче розірвати контракт і зупинити проходження служби, на що отримав відповідь, що контракт буде розірваний, а тому на службу і не з`явився. Залишився працювати у м. Київ і про те, що перебуває у розшуку, було не відомо. Якби б знав, що зробив не вірно, то на службу з`явився та написав заяву, як визначено законом. У подальшому був затриманий працівниками поліції. У скоєному щиро кається та просить суворо не карати, враховуючи його стан здоров`я та перебування на його утриманні малолітньої дитини його цивільної дружини, оскільки дитина втратила батька. Шкодує, що так трапилося і просить суворо не карати.
Згідно вимог ч.3 ст. 349 КПК України, враховуючи, що проти цього не заперечують учасники судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів відносно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому суд впевнився в правильному розумінні учасниками судового провадження змісту цих обставин і у суду немає сумнівів в добровільності і істинності їх позиції, а також судом роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які не досліджувались у суді.
Враховуючи, що обвинувачений визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті у повному обсязі суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні у повному обсязі.
Таким чином, вина обвинуваченого в судовому засіданні встановлена в повному обсязі і підтверджена дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доказами.
Кваліфікація дій обвинуваченого судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Таким чином, факт вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення суд вважає доведеним, а його дії кваліфікує за ч. 4 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби).
Мотиви призначення покарання.
Злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України вчинений обвинуваченим ОСОБА_6 згідно з ч. 5 ст. 12 КК України, відповідно до класифікації злочинів є тяжким злочином.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 4 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
При призначенні ОСОБА_6 покарання, суд на підставі ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
ОСОБА_6 вину визнав повністю, у скоєному щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, вперше притягується до кримінальної відповідальності - ці обставини відповідно до ст. 66 КК України суд визнає такими, що пом`якшують його покарання.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.
Вивченням даних про особу обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_6 на обліку у психіатричному диспансері не перебуває, має постійне місце проживання, позитивно характеризувався за місцем мешкання, перебуває у цивільному шлюбі, та має не утриманні малолітню дитину, і за період розгляду справи ніяких правопорушень не вчиняв, враховуючи обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, яке передбачає, крім визнання факту скоєння злочинних дій, а ще і відверте, а не уявне визнання своєї провини в скоєному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки і визнання негативних наслідків злочину саме такий висновок зробив ВС в постанові №166/1065/18 з приводу щирого каяття і обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні щиро розкаявся, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, активно сприяв розкриттю злочину. За наявності вказаних обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступень тяжкості вчиненого злочину, суд погоджується з думкою сторони обвинувачення, яка просить застосувати до ОСОБА_6 мінімальне покарання, встановлене ч. 4 ст. 407 КК України, та звільнити його від покарання, з випробувальним терміном, та виходячи із положення ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення.
Саме визначене покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Відносно ОСОБА_8 був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою із внесенням застави у розмірі 20 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
На підставі викладеного, керуючись ст. 84, 85-86, 94,100, 124, 368, 370, 374, 392, 395 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченню за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 407 КК України і призначити йому покарання за цим законом у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання, з випробуванням, встановивши іспитовивий строк терміном два роки, якщо він під час іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки:
-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та додатково покласти відповідно до ч.2 ст. 76 КК України додаткові обов`язки:
-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
При обранні запобіжного заходу ОСОБА_8 у виді тримання під вартою визначена застава у розмірі 20 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, яку необхідно повернути заставодавцю.
Апеляційну скаргу на вирок можуть подати: обвинувачений, його захисник в частині, що стосується інтересів обвинуваченого, прокурор, потерпілий, його представник у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції, при цьому вирок не підлягає оскарженню в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1