Ухвала
іменем України
08 серпня 2022 року

м. Київ
справа № 442/111/21
провадження № 51-1920ск22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 березня 2022 року щодо нього,
встановив:
За вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2021 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим та засуджено за частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді штрафу в розмірі 5100 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Постановлено частково задовольнити цивільний позов ОСОБА_5 .
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 відшкодування майнової шкоди в розмірі 26 435 грн та моральної шкоди 30 000 грн.
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.
07 січня 2019 року приблизно о 20:00 ОСОБА_4 на ділянці дороги на вул. Самбірській у м. Дрогобичі Львівської області, навпроти будинку № 78, керуючи автомобілем марки ВАЗ, модель 2102, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку м. Самбора, всупереч вимогам чинних Правил дорожнього руху(далі ПДР), затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме пунктів 1.5, 2.3, 12.3, 18.1 ПДР, не стежив за дорожньою обстановкою, проявив неуважність та при виникненні небезпеки для руху, а саме з моменту виходу пішохода ОСОБА_5 на нерегульований пішохідний перехід, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода, який переходив дорогу справа наліво відносно руху автомобіля.

У результаті ДТП пішохід ОСОБА_5 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, що викликали тривалий розлад здоров`я.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 31 березня 2022 року вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2021 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.

Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2022 року касаційну скаргу засудженого було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
01 серпня 2022 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга засудженого, у якій він ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та закриття кримінального провадження через відсутність його вини у винекненні ДТП. Посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування норм матеріального права.

Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що судами не враховано, що під час виникнення ДТП, а саме 07 січня 2019 року, був відсутній дорожній знак «пішохідний перехід». Вказує на те, що слідчі експерименти були проведені лише влітку 2020 року, тобто, на його думку, слідство не вживало заходів до проведення слідчих експериментів у час та за умов максимально наближених до тих, за яких сталося ДТП. При цьому акцентує увагу на тому, що його автомобіль був у технічно справному стані, про що свідчить висновок експерта № 336 від 25 лютого 2019 року.
Одночасно засуджений посилається на те, що експертами при наданні висновків щодо причин виникнення ДТП не було враховано збільшення гальмівного шляху в ожеледицю, а також не враховано питання про вплив дорожніх умов (ожеледиця, снігове покриття, утрамбований сніг на пішохідному переході) і чи можливо було уникнути ДТП.
З огляду на вищевказане, вважає, що в основу експертиз покладено дані слідчих експериментів, проведених влітку 2020 року, що є недопустимим. Тому, на думку засудженого, експертизи, проведені на підставі отриманих даних у результаті вказаних слідчих експериментів, не можуть мати доказового значення та розцінюються як неналежні докази.
Крім того, засуджений у касаційній скарзі посилається на різницю у показах подружжя ОСОБА_6 на досудовому слідстві та зазначає про те, що ні досудовим слідством, ні судом не досліджувалися дії потерпілого як пішохода, для якого також встановлені правила поведінки в таких умовах.
Вказує на те, що апеляційний суд, проігнорувавши його телефонне повідомлення про неможливість прибуття в судове засідання через погіршення стану здоров`я та прохання щодо відкладення розгляду кримінального провадження, розглянув апеляційну скаргу без його участі, чим позбавив права надати суду докази щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і грубо порушив його законні права та інтереси.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Статтею 438 КПКпередбачено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
У касаційній скарзі засуджений, серед іншого, не погоджується з установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, що згідно зі статтями 433, 438 КПКне є предметом перевірки в касаційному порядку. А тому колегія суддів вважає, що доводи засудженого щодо різниці у показах подружжя ОСОБА_6 на досудовому слідстві та посилання на те, що ні досудовим слідством, ні судом не досліджувалися дії потерпілого як пішохода, не можуть бути предметом розгляду касаційного суду, оскільки суд не вправі виходити за межі фактів та обставин встановлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу та перевіряти доводи щодо неповноти судового розгляду.

Доводи засудженого щодо відсутності його вини у виникненні ДТП є безпідставними з огляду на таке.
Як убачається з копійоскаржуваних судових рішень, цими рішеннями встановлено, що висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК, при обставинах, встановлених судом, підтверджений розглянутими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами: показаннями потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ; протоколом огляду транспортного засобу від 07 січня 2019 року та фототаблицею до нього; протоколом огляду місця події від 07 січня 2019 року та фототаблицею до нього; письмовою відповіддю КП «Комбінат міського господарства» № 306 від 21 травня 2019 року; висновком судової автотехнічної експертизи № 336 від 25 лютого 2019 року; висновком транспортно-трасологічної експертизи № 339 від 12 березня 2019 року; висновком експерта № 367 від 29 листопада 2019 року; протоколами проведення слідчих експериментів від 06 березня 2019 року, 31 травня 2019 року, 18 червня 2019 року, 19 червня 2019 року та схемами і фототаблицями до них; висновком судової автотехнічної експертизи № 3255 від 23 жовтня 2020 року.
Зокрема, суд першої інстанції поклав в основу вироку показання потерпілого ОСОБА_5 та свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , наданих у судовому засіданні в суді першої інстанції, з яких суд вбачав, що потерпілий разом із дитиною переходив дорогу на пішохідному переході і на нього здійснив наїзд автомобіль, а також показання свідка ОСОБА_9 , який пояснив, що засуджений керував автомобілем на невеликій швидкості та коли помітив пішохода почав різко гальмувати, автомобіль «понесло» по колії, яка утворилась від коліс інших машин, після чого відбувся наїзд на потерпілого.
Водночас, згідно зі змісту вироку, місцевий суд оцінив показання самого засудженого, який у судовому засіданні не визнав вину та пояснив, що він рухався зі швидкістю 25-30 км/год та за 20 метрів до місця події побачив, як потерпілий вийшов на пішохідний перехід, тому одразу почав гальмувати, однак йому не вдалося зупинити автомобіль через ожеледицю, внаслідок чого відбувся наїзд на пішохода ОСОБА_5 . Зазначив, що дитину, з якою був потерпілий, від удару відкинуло вправо, а ОСОБА_5 упав під автомобіль. Також засуджений стверджував про відсутність дорожнього знаку «пішохідний перехід» на момент ДТП.

При цьому суд дослідив, у тому числі, висновок судової автотехнічної експертизи № 336 від 25 лютого 2019 року з доданою фототаблицею, з якої вбачається, що на момент огляду та дослідження, проведених даною експертизою 18 січня 2019 року, система рульового керування автомобіля ВАЗ-2102 (р.н.з. НОМЕР_1 ) була працездатною і могла забезпечити функції по зміні напрямку руху автомобіля, гальмова система автомобіля була працездатною і могла забезпечити функції по зменшенню швидкості автомобіля, система зовнішнього освітлення та світлової сигналізації автомобіля була працездатною та могла забезпечити функції по освітленню дороги, однак, шини автомобіля не відповідали вимогам пункту 31.4.5 ПДР, тобто, водій автомобіля перед виїздом повинен був загальноприйнятим методом огляду та перевірки виявити те, що на одну вісь встановлені шини різних моделей; висновок транспортно-трасологічної експертизи № 339 від 12 березня 2019 року, відповідно до якого первинний контакт автомобіля ВАЗ-2102 з тілами ОСОБА_5 та ОСОБА_11 відбувся передньою частиною автомобіля, а саме: переднім номерним знаком, декоративною решіткою радіатора, передньою панеллю та передньою частиною капоту, при цьому, пошкодження на автомобілі характерні для утворення при наїзді на двох пішоходів; висновком експерта № 367 від 29 листопада 2019 року, відповідно до якого у ОСОБА_5 , згідно з представленими на експертизу документами, виявлено тілесні ушкодження середньої тяжкості, що викликали тривалий розлад здоров`я.
Отже, оцінивши в сукупності зібрані та перевірені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вина засудженого доведена повністю, а його умисні дії правильно кваліфіковано за частиною 1 статті 286 КК.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок районного суду, вважав, що доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК, за наведених у вироку суду обставин, та правильність кваліфікації дій останнього є вірним та доводиться належними і допустимими доказами у кримінальному провадженні, до яких у сторони захисту під час досудового слідства не було жодних зауважень, які детально описані та дослідженні судом першої інстанції в оскарженому вироку, і дані докази узгоджуються між собою та зібрані у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства і не потребують повторного дослідження.

При цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що невизнання засудженим своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні є лише способом уникнення кримінальної відповідальності та спростовується даними, що містяться у висновках судових експертиз № 336 від 25 лютого 2019 року, № 339 від 12 березня 2019 року та № 367 від 29 листопада 2019 року, показами потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про обставини даної ДТП.
Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій у колегії суддів сумніву не викликають, оскільки вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, яким суди надали належну оцінку.
Що стосується доводів засудженого щодо неналежності висновку експертизи у зв`язку з використанням експертами даних, отриманих у результаті слідчих експериментів, які проводились у літній період, то колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Так, зі змісту вироку видно, що суд першої інстанції зважив на такі доводи засудженого та проаналізував докази, а саме висновок експертизи № 3255 від23 жовтня 2020 року, та зазначив, що вихідні дані у цій експертизі, серед іншого, містять відомості про те, що ДТП мала місце в темну пору доби, на освітленій ділянці проїзної частини дороги, у напрямку руху до м. Самбора праворуч встановлений дорожній знак 5.45 ПДР, а ліворуч 5.35.1 ПДР, по краях дорожнього покриття та посередині вкрите шаром вкатаного снігу, смуги вкриті ожеледицею, біля країв проїзної частини дороги наявний рихлий глибокий сніг, слідів гальмування на місці пригоди не було, швидкість руху автомобіля на момент ДТП, згідно показів свідка ОСОБА_9 , становила 30 км/год. З висновку експертизи вбачалося, як зазначив суд, що допустима по видимості дороги швидкість руху визначалася з урахуванням засніженого покриття дороги, а також на покритті з ожеледицею; зупинний шлях автомобіля вираховувався на покритті з вкатаним снігом.
Отже, районний суд вважав, що висновок експертизи № 3255 від 23 жовтня 2020 року є належним доказом, а доводи засудженого частково не узгоджуються з висновками відповідних судових експертиз та зібраними у кримінальному провадженні доказами.
Апеляційний суд, погоджуючись з висновком місцевого суду, дійшов висновку про те, що доводи засудженого, які є аналогічними доводам, викладеним у його касаційній скарзі, нічим не підтверджені та звернув увагу на те, що засуджений на досудовому слідстві не висловлював будь-яких заперечень проти проведених слідчих дій, підписав власноручно всі протоколи та не мав жодних зауважень до них.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що доводи засудженого щодо неналежності висновку експертизи у зв`язку з використанням експертами даних, отриманих у результаті слідчих експериментів, які проводились у літній період,є неспроможними, оскільки зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що хоча вказані слідчі експерименти були проведені влітку 2020 року, однак при проведенні експертизи, в основу якої було покладено ці слідчі експерименти, було враховано, серед іншого, і вплив дорожніх умов, зокрема, ожеледиця, вкатаний сніг та інше. При цьому суд належним чином аналізував докази та співставив їх у своїй сукупності. Водночас відповідно до частини 1 статті 433 КПК суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості досліджувати докази та вирішувати питання про їх достовірність.

Доводи засудженого про те, що апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу без його участі та проігнорував телефонне повідомлення про неможливість прибуття в судове засідання та прохання щодо відкладення розгляду кримінального провадження, колегія суддів вважає неспроможними.
Відповідно до статті 405 КПК неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Так, у рішенні суду апеляційної інстанції зазначено про те, що засуджений ОСОБА_4 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду кримінального провадження повідомлений належним чином, що не заперечується засудженим у касаційній скарзі.
Водночас колегія суддів вважає, що розгляд апеляційної скарги ОСОБА_4 без його участі в даному випадку не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки доказів на підтвердження того, що засуджений усно в телефонному режимі просив відкласти розгляд його апеляційної скарги не надано, а в рішенні апеляційного суду відсутні відомості щодо такого клопотання.
Ухвала ж апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК, а його висновки про залишення апеляційної скарги засудженого без задоволення належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення цієї скарги немає.
Враховуючи викладене, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 грудня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 31 березня 2022 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3