УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2022 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_2., вивчивши матеріали скарги засудженого ОСОБА_1 про незаконне позбавлення свободи, -

встановив:

До Шевченківського районного суду м. Києва в порядку ст..206 КПК України надійшла скарга від засудженого ОСОБА_1 , в якій він вказує, що без законних підстав утримується під вартою.

Обґрунтовуючи повідомлення (скаргу), зазначає, що необґрунтовано був засуджений Сумським Апеляційним судом до довічного позбавлення волі за вчинення умисного вбивства. Ухвалою Верховного Суду України від 15.02.2005 року вирок першої інстанції залишено без змін. Зазначає, що на його думку, в Слідчому ізоляторі він тримається без законних підстав, а відтак просить звільнити його з під варти, як такого, що протиправно позбавлений волі.

Вивчивши зміст скарги, додані до неї матеріали, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

Так, у відповідності ст.206 КПК України на слідчого суддю покладено обов`язки щодо захисту прав людини.

Приписами вказаної вище статті визначено, що кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

При цьому частиною другої статті 206 КПК України закріплені умови при наявності яких здійснюється з`ясування підстав позбавлення волі певної особи з її доставкою до слідчого судді, а саме: якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили.

Отже, головним чинником має бути наявність обґрунтованої підозри вважати, що особа тримається під вартою без наявності судового рішення.

Між тим, заявник, звертаючись зі скаргою, безпосередньо в тексті посилається на наявність судового рішення - вироку Сумського Апеляційного суду, який залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 15.02.2005 року, у відповідності до якого ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі заст. 115 ч.2 п.13, ч.3 ст.296, ч.1 ст. 122, ч.1 ст.162, ч.1 ст.70 КК України.

Аналізуючи зміст скарги, вбачається, що заявник оспорює законність вироку в частині дії запобіжного заходу, що на даній стадії не входить до повноважень слідчого судді.

У відповідності до частини 1 ст.9 КПК України, зокрема, слідчий суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Таким чином, слідчий суддя, як і інші службові особи органів державної влади має діяти виключно в межах наданої компетенції.

Оскільки вказана скарга не містить об`єктивних даних які б свідчили про наявність обґрунтованої підозри вважати, що ОСОБА_1 утримується під вартою без судового рішення, а відтак відсутні підстави для його доставки до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 9, 206, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ухвалив:

Відмовити засудженому ОСОБА_1 в доставці до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_2