Дата документу 08.06.2022 Справа № 333/5434/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 334/5434/21 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/1015 /22 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 8 червня 2022року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 185КК України.

Прокурор ОСОБА_7 у підготовчому судовому засіданні заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 у зв`язку з тим, що обвинувачений обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії тяжких злочинів, зібрані слідством докази вказують на винність обвинуваченого у їх скоєнні, крім того, у ОСОБА_6 відсутні джерела прибутку та стійкі соціальні зв`язки, він неодноразово засуджувався за вчинення злочинів, у тому числі корисливих, тому наявні ризики, передбачені п.п. 1,5 ч. 1 ст.177 КПК України.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_6 строком до 9 липня 2022 року включно. Приймаючи таке рішення, суд врахував дані про особу обвинуваченого та наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду, якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який, а саме на домашній арешт у зв`язку з суттєвим погіршенням стану здоров`я (гепатит С). Вказує, що в умовах слідчого ізолятора він не отримує належної медичної допомоги. Просить розглянути питання щодо застосування до нього застави.

В судове засідання апеляційної інстанції прокурор та захисник, будучи належним чином повідомленими про час і дату судового засідання не з`явилися, обвинувачений ОСОБА_6 своєчасно повідомлявся про час та дату розгляду провадження через адміністрацію ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» та, у зв`язку з відсутністю клопотань апелянта про особисту участь або участь в режимі відеоконференції, колегія суддів вважає за можливе розглянути провадження за відсутністю прокурора, захисника, обвинуваченого ОСОБА_6 , що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України та відповідає ч.4 ст. 422-1 КПК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Таке рішення суду має на меті досягнення дієвості цього провадження, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положеннями ст. 331, ст. 199 КПК України регламентований порядок продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням вимог національного та міжнародного законодавств.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2,3 ст. 185 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до нетяжкого та тяжкого злочинів, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема за вчинення умисних тяжких корисливих злочинів, наразі не займався суспільно-корисною працею, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку його особи.

Очікуване покарання, хоча і не є самостійними підставами для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Одночасно суд враховує, щоОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків не має, що додатково засвідчує існування ризику переховування обвинуваченого від правосуддя.

До того ж,ОСОБА_6 не працевлаштований, тобто не має законного джерела доходу, неодноразово, а саме 4 рази притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, що вочевидь свідчить про усталеність протиправної поведінки та підтверджує наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_6 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили встановлені ризики негативної процесуальної поведінки.

За умов сукупності обставин щодо наявності ризиків, які не зменшилися та продовжують існувати, відомостей стосовно особи обвинуваченого, обранняОСОБА_6 іншого більш м`якого запобіжного заходу, як того просив обвинувачений, на думку колегії суддів, є невиправданим.

Що стосується доводів апелянта про застосування до нього застави, то судова колегія констатує, що ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 грудня 2021 р. обвинуваченому ОСОБА_6 визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави, що буде діяти у разі внесення визначеного розміру, який не можна вважати непомірним, оскільки саме такий розмір застави, з огляду на тяжкість висунутого обвинувачення та репутацію обвинуваченого через негативні дані стосовно його особистості, достатньою мірою гарантуватиме виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків.

Посилання обвинуваченого на погіршення стану здоров`я документально не підтверджені та не здатні спростувати висновки суду стосовно неможливості на даний час застосування відносно ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо зміни запобіжного заходу з наведених підстав є неспроможними.

Між тим, як встановлено ч. 1 ст. 197 КПК України,строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Так, ухвалу про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_6 під вартою судом постановлено 10 травня 2022 року, і саме з цієї дати обчислюється строк її дії. Строк дії ухвали становить 60 днів, тобто, з 10 травня 2022 року по 8 липня 2022 року включно, натомість суд визначив кінцевим строком дії ухвали 9 липня 2022 року, що є помилковим.
Отже, місцевий суд, при визначенні строку дії оскаржуваної ухвали про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою не дотримався, зазначених вище вимог закону та визначив строк тримання під вартою понад шістдесят днів з дня постановлення оскаржуваної ухвали, що не відповідає положенням ст. 197 КПК України.
Беручи до уваги положення ч. 1 ст. 407 КПК України, судова колегія вважає за необхідне змінити ухвалу суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 до 9 липня 2022 р. включно змінити, визначивши кінцевим строком тримання ОСОБА_6 під вартою за даним судовим рішенням суду першої інстанції до 8 липня 2022 р. включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4