Провадження № 11-кп/824/2447/2022 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 липня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто до 21 липня 2022 року включно без визначення розміру застави.

Таке рішення, суд мотивував тим, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, ступінь яких не зменшився, та інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, що спричинило смерть потерпілої, вчиненого способом, що має характер особливого мучення, з метою залякування потерпілої, на замовлення, за попередньою змовою групою осіб, який має підвищену суспільну небезпеку та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. Обвинувачений ОСОБА_8 раніше судимий за вчинення умисного особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, судимість за яке не знята і не погашена у встановленому законом порядку, обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий.

В ході досудового розслідування даного кримінального провадження у зв`язку з порушенням обвинуваченим ОСОБА_7 під час дії запобіжного заходу у вигляді застави покладених на нього обов`язків та виникненням нових ризиків (незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні і вчинення іншого кримінального правопорушення) ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19 червня 2020 року йому було змінено запобіжний захід із застави на тримання під вартою.
Обвинувачений ОСОБА_8 під час проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні був оголошений у міжнародний розшук, затриманий на території Республіки Болгарія і арештований судом у м. Бургас за запитом Офісу Генерального прокурора, після чого виданий Україні.
На думку суду, зазначене свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду та перешкоджання обох обвинувачених кримінальному провадженню іншим чином.
Крім того, матеріалами клопотання підтверджено і наявність ризику впливу обвинувачених на свідків у даному кримінальному провадженні та вчинення іншого кримінального правопорушення, що, в тому числі, стало підставою для обрання, зміни та продовження їм запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії досудового розслідування та у судовому засіданні.
На даний час судом безпосередньо допитано чотирьох свідків сторони обвинувачення і, під час допиту в суді, свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтвердили суду отримання погроз їхньому життю та здоров`ю, а також їхніх рідних, за надання викривальних показів щодо обох обвинувачених. З огляду на те, що усі свідки у цьому кримінальному провадженні, показання яких суд має сприймати безпосередньо, ще не допитані, за наявності показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 і ОСОБА_12 про отримання зазначених погроз, на думку суду, з великою ймовірністю також існує ризик незаконного впливу на свідків, який не зменшився.
Висока ймовірність спроб кожного обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення пов`язана з існуванням ризику переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та тими фактичними обставинами кримінального правопорушення, які встановив під час досудового розслідування прокурор.
Дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, докази судом на даний час в повному обсязі не досліджені.
Також, суд вважає за необхідне не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, оскільки вказаний альтернативний запобіжний захід, на думку суду, на даний час не зможе забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинувачених та запобігти наявним і дійсним ризикам.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року та постановити нову, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави відмовити. Звільнити ОСОБА_7 з під варти в залі суду.

В обґрунтування апеляційної скаргизахисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 зазначає, що ухвала суду першої інстанції винесена із порушенням норм процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Стверджує, що суд першої інстанції не мав права вирішувати питання про продовження запобіжного заходу, оскільки строк дії запобіжного заходу на момент розгляду клопотання закінчився. Тримання обвинуваченого під вартою після 27 березня 2022 року було поза будь яким судовим контролем. При цьому не існувало механізмів для вирішення питання про необхідність його подальшого тримання під вартою, а також йому було автоматично відмовлено у праві внести заставу.
Крім того, місцевий суд не надав оцінку доказам прокурора, та застосував хибний стандарт при вирішенні питання про обґрунтованість підозри. Відсутність будь якої підозри виключає застосування будь якого запобіжного заходу ч.2 ст.177 КПК України.
Посилання суду першої інстанції на те, що ризик ухилення ОСОБА_7 від суду обґрунтований тим, що ним «порушувалися обов`язки» не ґрунтується на матеріалах клопотання. Будь яких самостійних висновків щодо порушення ОСОБА_7 обов`язків в ухвалі не зазначено, що свідчить про необґрунтованість даного ризику.
Звертає увагу на те, що існує ще дві обставини, які підтверджують відсутність зазначеного ризику. Так у період з 15 лютого 2019 року по 19 червня 2020 року ОСОБА_7 перебував під дією запобіжного заходу у вигляді застави. При цьому підозрюваний він був у злочині, передбаченому ч. 2 ст. 115 КК України, за який передбачено покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Перебуваючи під заставою ОСОБА_7 18 разів перетинав кордон, в тому числі відвідуючи країни, з якими Україна не має договору про екстрадицію. При цьому, маючи всі можливості не повертатися до України, він кожного разу повертався. 11 червня 2020 року ОСОБА_7 , отримавши клопотання про зміну запобіжного заходу, будучи абсолютно вільною людиною, поїхав до Херсона, а не залишив України.
Вважає, що за таких обставин ризик переховуватися від суду не доведений, жодних доказів того, що ОСОБА_7 бажає ухилитися від суду немає, вся його процесуальна поведінка свідчить про те, що ОСОБА_7 не бажає ухилятися від суду.
Також зазначає, що є грубим порушенням норм процесуального права місцевим судом підміна «переховуватися» та «ухилятися», оскільки прокурор сам доводить суду, що ОСОБА_7 не переховувався від суду, а стверджував лише про ухилення від суду.
Крім того, висновки суду про ризики тиску на свідків прямо суперечать обставинам кримінального провадження. Всі троє свідків, яким нібито погрожували вже дали покази в судовому засіданні та всі зазначили, що вони не відчувають загроз з боку ОСОБА_7 , а тому не зрозуміло, які ще існують ризики.
Окремо зазначає, що відповідно до переліку доказів, якими прокурор обґрунтовує підозру, єдиним свідком обвинувачення, який має дати покази щодо ОСОБА_7 є Торбін, але він перебуває у виправній колонії, тобто не зрозуміло, як саме має впливати на нього ОСОБА_7 , перебуваючи на волі.
До того ж, прокурор своїми ж власними процесуальними рішеннями та заявами прямо визнав, що слідство не вважає, що ОСОБА_7 чи ОСОБА_8 є особами, які погрожували свідкам. Прокурор ОСОБА_6 прямо визнав, що у сторони обвинувачення немає доказів для обґрунтування підозри ОСОБА_7 в тому, що він погрожував свідкам.
Зазначає, що минуло більше 1 року з дня, коли ОСОБА_7 було увязнено із посиланням на те, що він погрожує ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , враховуючи, що особі має бути пред`явлено повідомлення про підозру у разі, якщо щодо неї було обрано запобіжний захід на даний час вже минув граничний річний строк досудового розслідування, протягом якого доказів того, що ОСОБА_7 погрожував вказаним свідкам здобуто не було.
Окрім того, стороною захисту, суду було надано висновок експерта, який зробив висновок про те, що покази ОСОБА_12 , у тому числі стосовно погроз йому, є «завченим текстом», «не є вільними показами», про те суд зазначений висновок відхилив без будь якого належного обґрунтування.

Апелянт наголошує, що стороною захисту надано до суду значну кількість матеріалів, які характеризують ОСОБА_7 . Так, серед іншого, було долучено ордени та медалі, у тому числі від військової розвідки, а також Української православної церкви, а також інформацію про допомогу ОСОБА_7 військовим. Судом зазначені документи взагалі враховані не були, в ухналі не зазначено, чому суд відхилив їх та не врахував при аналізі, передбаченого ст.178 КПК України.

Також звертає увагу на не врахування місцевим судом зміни обставин кримінального провадження. Судом першої інстанції взагалі не враховано той факт, що після останнього продовження запобіжного заходу 27 січня 2022 року суттєво змінилися обставини справи. Так в країні почалася війна. Військове вторгнення Російської Федерації призвело до, у тому числі, обстрілів Києва, що ставило під загрозу життя та здоров`я обвинуваченого, та суперечило статтями 2 та 3 Європейської конвенції. Воєнний стан означає, також, що мета тримання обвинуваченого під вартою відпала. Так протягом 3 місяців судом не здійснюється розгляд кримінального провадження. Такий розгляд, наразі, є фізично не можливим, оскільки більша частина свідків виїхала за кордон, перебуває на окупованих територіях, або взагалі відкрито співпрацює з російською федерацією. Жодних запланованих допитів експертів або тимчасових доступів також не відбувається і навіть не планується. В умовах, коли держава не забезпечує здійснення кримінального судочинства відсутнє необхідність тримання особи під вартою. Так само наявність воєнного стану призводить до заборони чоловікам залишати територію України, обвинувачений фізично не зможе залишити Україну. Що стосується «погроз свідкам» то свідки, яким ОСОБА_7 нібито міг погрожувати, всі проживають на окупованих територіях, а частина із них ще й співпрацює з РФ. Прокурор у судовому засідання відмовився підтвердити суду інформацію щодо конкретного переліку свідків, яким міг би погрожувати ОСОБА_7 та які зараз самі знаходяться під слідством за державну зразу. Фактично, місцевий суд погодився з тим, що зазначені свідки, яким раніше, нібито, погрожував ОСОБА_7 , виявилися зрадниками, про те відмовився витребувати докази цього та, відповідно, надати оцінку зазначеним обставинам.
Вказує, що із змісту ухвали жодним чином не можливо з`ясувати, чому ризики, перелічені судом, не можуть бути усунені домашнім арештом, заставою або особистим зобов`язанням. Так само, суд не послався на будь які конкретні докази на підтвердження того, що ОСОБА_7 не може бути визначено заставу, особливо з урахуванням того, що раніше такий запобіжний захід успішно усував всі ризики, визначені ч.1 ст.177 КПК України.
Також звертає увагу, щодо порушення місцевим судом розумності строків тримання під вартою. Фактично, сторона обвинувачення контролює «складність справи» шляхом подання доказів, які вважає за потрібне - а суд посилається на це як па підставу для затягування розгляду справи.
Окрім цього, порушення судом вимог ст.5 Європейської конвенції щодо детального аналізу підстав тримання під вартою.
До того ж, місцевий суд зазначив у своїй ухвалі, що ще одним ризиком є «ризик вчинення інших злочинів», проте жодних аргументів на підтвердження такої позиції не навів. Тому сторона захисту вважає, що такий ризик взагалі не міг встановлюватися судом через повну відсутність посилань на інші докази. Відсутність будь-якої конкретизації з приводу того, що за злочини збирається вчинити обвинувачений робить висновки суду необґрунтованими.
В свою чергу, не погоджуючисьз ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року та застосувати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційної скаргизахисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 зазначає, що ухвала є необґрунтованою, невмотивованою та підлягає скасуванню, оскільки винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу, що запобіжний захід був прокурором не одноразово продовжений. В останній раз запобіжний захід було продовжено ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27.01.2022 до 27.03.2022. Сторона захисту вважає, що останнім днем тримання під вартою ОСОБА_8 у відповідності до норм та положень КПК України є 27.03.2022 року, а тому ОСОБА_8 на момент судового засідання 23.05.2022 утримується у ДУ «Київський слідчий ізолятор» без жодної правової підстави.

Разом з тим, для того, щоб застосувати дану норму, ДУ «Київський слідчий ізолятор» повинен отримати від суду належним чином завірену копію протокольного рішення (ухвали), що міститься в журналі судового засідання у даній справі від 06 травня 2022 року, якою клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою від 10 березня 2022 року залишено без задоволення, а отже термін тримання під вартою не продовжений з 27 березня 2022 року. Таким чином, виконуючи вимоги ст. 615 КПК України, судом без винесення ухвали прийнято рішення про задоволення клопотання прокурора, що відображено і в журналі судового засідання, який і направлено в ДУ «Київський слідчий ізолятор». В засіданні, яке відбулося 06.05.2022, прокурор відмовився від поданого 10.03.2022 клопотання. Таким чином, застосування ст. 615 КПК України не можливе.
Тому, сторона захисту вважає, що орган обвинувачення мав подавати клопотання не про продовження строку тримання під вартою, а про обрання/зміну запобіжного заходу, оскільки строк тримання під вартою ОСОБА_8 минув 27 березня 2022 року.
Так само, фактична процесуальна поведінка ОСОБА_8 спростовує доводи прокурора про наявність ризику, передбаченого пунктом 1 частиною 1 статті 177 КПК України.
Посилання органу досудового розслідування на той факт, що ОСОБА_8 знаходився в розшуку, на думку сторони захисту, не може обґрунтовувати ризик можливого переховування від органу досудового розслідування.
Так ОСОБА_8 на законних підставах перетнув кордон України. На момент перетину державного кордону не існувало жодної заборони щодо нього на зазначений перетин, в розшуку він не знаходився, жодна повістка йому вручена не була. Виїзд за кордон був пов`язаний з сімейними обставинами. Тому, знаходячись за кордоном ОСОБА_8 не міг бути обізнаний щодо свого процесуального статусу на території України. Твердження органу досудового розслідування, щодо обізнаності ОСОБА_8 про його розшук, є саме недопустимими гіпотетичними припущеннями.
Таким чином, при ухваленні рішення про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 , суду не були надані об`єктивні відомості, щодо його соціальних зв`язків та поведінки.
Враховуючи наведене, сам лише факт можливого застосування щодо нього покарання у вигляді позбавлення волі, є недостатнім для висновку про наявність ризику переховування від органу досудового розслідування та/або суду.
Крім того, судом не враховано той факт, що у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, та введеним в Україні військовим станом виїзд за межі держави обмежений для осіб чоловічої статті призовного віку. ОСОБА_8 є військовозобов`язаним та є особою, що має призовний вік. Разом з тим, наголошує увагу суду на тому, що пересування і в межах України є небезпечним для життя внаслідок тривалих інтенсивних військових дій, а територія Херсонської області та м. Херсон є взагалі тимчасово окупованою, а в`їзд та виїзд з м. Херсон заблоковано агресором.
Стосовно заявлених прокурором процесуальних ризиків знищити, сховати або спотворити речі, документи, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, ці твердження спростовуються наступним, а саме стороною обвинувачення зібрано та надано до суду всі докази, більше того, судом першої інстанції всі письмові та інші речові докази вже досліджено, тому ризику спотворення чи знищення доказів не існує.
Крім того, наголошує на тому, що більшість свідків знаходиться в м. Херсон, яке наразі є тимчасово окупованим та знаходиться в зоні активних бойових дій, що у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України. Про це відомо стороні обвинувачення.
Також, звертає увагу суду, що більшість свідків, сторони обвинувачення наразі співпрацюють з ворогом, про що відомо стороні обвинувачення та є публічною інформацією.
Крім того, стороною обвинувачення допитані в межах кримінальної справи ключові свідки та їх допит вже зафіксовано судом першої інстанції, тому свідчення сторони обвинувачення про можливість впливати ОСОБА_8 на свідків є безпідставними.
Що стосується впливу на свідків, то жоден наявний свідок не вказує на ОСОБА_8 , як на особу, що має причетність до зазначених кримінальних правопорушень, тому і можливість, а головне необхідність впливу на них є припущенням органів досудового слідства, а не об`єктивною обставиною справи.
Посилання на можливий вплив на свідка ОСОБА_12 також є гіпотетичним припущенням, адже свідок не звертався до правоохоронних органів із відповідними заявами.
Крім того, під час обрання запобіжного заходу ОСОБА_8 у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 він не зможе впливати чи навіть контактувати із жодною особою, оскільки всі свідки та інші фігуранти справи наразі або відбувають покарання або знаходяться та постійно проживають в м. Херсон та населених пунктах Херсонської обл. Отже, реальні ризики впливу на свідків відсутні, що саме в такий спосіб підтверджено стороною обвинувачення.
Щодо обґрунтованості підстав клопотання про продовження строку тримання під вартою, зазначає, що в тексті клопотання відсутні докази наявності та обґрунтованості обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
На думку сторони захисту, клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 не відповідає вимогам КПК України, а саме: в клопотанні відсутнє обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів в клопотанні відсутнє посилання на обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився з моменту застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, в клопотанні відсутній виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Так органами слідства жодним чином не доведено обставини викладені в п.1 ч.1 ст. 178 КПК України, а саме вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення.
Отже, виходячи з вищевикладеного сторона захисту вважає, що на теперішній час відсутні будь які докази, які б об`єктивно вказували на те, що ОСОБА_8 вчинив інкриміновані йому злочини.
Також вказує, що ОСОБА_8 має критично незадовільний стан здоров`я (хронічна хвороба серцево-судинної системи, яка несе в собі ризики утворення тромбів та інфаркту серцевих м`язів) вимагає амбулаторного утримання та лікування, систематичних витрат на лікування в значному розміру, включно з витратами на планові операції та постійний амбулаторний нагляд (підтверджується матеріалами та медичними довідками наданими у справі).
Апелянт стверджує, що обрання більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з покладанням процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, буде належним запобіжником від можливого, нічим не підтвердженого порушення підозрюваним процесуальних обов`язків та його належної процесуальної поведінки.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення ОСОБА_7 , який підтримав подану його захисником адвокатом ОСОБА_10 апеляційну скаргу та просив її задовольнити,
позицію ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , які підтвердили викладені в апеляційній скарзі аргументи та просили скасувати рішення суду першої інстанції,
прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та вважав оскаржувану ухвалу законною, вмотивованою та обґрунтованою,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступних висновків.
У ч. 2 ст. 134 КПК України передбачено, що суд здійснює судовий виклик учасників кримінального провадження, участь яких у судовому провадженні є обов`язковою.
Положення ч. 1 ст. 135 КПК України передбачають, що особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.
Захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 неодноразово викликалася до суду апеляційної інстанції, зокрема, електронною поштою, однак жодного разу до Київського апеляційного суду не з`явилася, про поважність причин неявки не повідомляв та клопотань про відкладення до апеляційного суду не направляв.
Тобто, апеляційним судом було використано усі процесуальні засоби повідомлення захисника адвоката ОСОБА_10 про розгляд його апеляційної скарги.
Вказані обставини були озвучені колегією суддів, і обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував щодо проведення судового засідання без участі його захисника, таким чином, було прийнято рішення про апеляційний розгляд без участі захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 , оскільки це не спричинить порушення права та законних інтересів обвинуваченого.

Правовими приписами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 травня 2022 року задоволено клопотання про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 під вартою та продовжено їм дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 21 липня 2022 року без визначення розміру застави.
З рішенням суду першої інстанції колегія суддів погоджується зважаючи на наступне.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного законодавства.
Що стосується аргументів апеляційних скарг щодо тих обставин, що обвинуваченим термін тримання під вартою не було продовжено, то з цього приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно вимог ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Полодоження ст. 203 КПК України передбачають, щоухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 615 КПК України у випадку закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливістю розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в установленому цим Кодексом порядку, обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вважаться продовженимдо вирішення відповідного питання судом, але не довше ніж на два місяці.
З матеріалів справи вбачається, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 утримувалися під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» на підставі ухвали суду першої вiд 27 січня 2022 року, у зв`язку з чим, з урахуванням положень ст. 615 КПК України, строк тримання під вартою обвинувачених не міг перевищувати 27 травня 2022 року, одночасно з цим його закінчення детермiнувалося настанням події, а саме «до вирішення відповідного питання судом», оскільки вказане питання було вирішено судом першої інстанції 23 травня 2022 року, то в цьому випадку вимоги КПК України було дотримано в повному обсязі.

Що стосується посилання на те, що судом першої інстанції вже було вирiшено питання про доцiльнiсть продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою шляхом залишення клопотань прокурора про продовження строку тримання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під вартою від 10 березня 2022 року без розгляду, то з цього приводу колегія суддів вважає за доцільне зазначити наступне.
Як уже зазначалося вище, відповідно до ч. 6 ст. 615 КПК України, у разі закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою та неможливості розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою в установленому цим Кодексом порядку обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вважається продовженим до вирішення відповідного питання судом, але не більше ніж на два місяці.

Враховуючи зазначені вище обставини, поняття «до вирішення відповідного питання судом» кореспондує до дій суду, передбачених у ч. 3 ст. 331 КПК України.

Зокрема, ч. 3 ст. 331 КПК України передбачає, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Таким чином, залишення судом першої інстанції в судовому засіданні 06 травня 2022 року клопотань прокурора про продовження строків тримання обвинувачених під вартою від 10 березня 2022 року без розгляду (при наявності інших його клопотань від 02 травня 2022 року, які судом були прийняті до розгляду), не може вважатись вирішенням питання по суті ні з точки зору формальних вимог, закріплених положеннями ст.331 КПК України, ні з точки зору загальної логіки теорії кримінального права та процесу.

Якщо говорити про продовження судом першої інстанції обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, то в цьому випадку потрібно зупинитися на наступних аспектах.
Так, підставами для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід розуміти сукупність даних, вказуючих на: причетність особи до скоєного злочину; її можливу протиправну поведінку;обставини, котрі враховуються при обранні запобіжного заходу.

Крім того, у вказаному випадку враховується наявність обґрунтованої підозри у тому, що особа вчинила злочин та наявність фактичних даних, які дозволяють припустити, що особа може вчинити дії, передбачені ст.177 КПК України.

Європейський Суд з Прав Людини (далі ЄСПЛ) у справі «Кавала проти Туреччини» вказав, що факти, які викликають підозру, не повинні бути того ж рівня, як ті, які необхідні для обґрунтування обвинувального вироку, або навіть притягнення до відповідальності, що настає на наступному етапі процесу кримінального розслідування (це стосувалося не факту повідомлення про підозру, а спочатку стадії затримання особи). За висновком, наведеним у вказаній справі, «обґрунтована підозра» це наявність фактів чи відомостей, які б задовольнили об`єктивного спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила правопорушення.
При цьому, на думку ЄСПЛ, термін «обґрунтованість» також означає поріг, який підозра повинна подолати, щоб задовольнити об`єктивного спостерігача щодо ймовірності звинувачення.
Таким чином, суд, виступаючи в ролі цього об`єктивного спостерігача при постановленні чи продовженні тримання під вартою в тій чи іншій справі, повинен переконатися, що існує обґрунтована підозра, елементи, представлені йому в цьому відношенні, повинні бути чітко вираженими в тому сенсі, що вони визначають діяння, яке підозрюваний, нібито, вчинив, і доказово пояснюють зв`язок між підозрюваним та цим діянням.
Враховуючи, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на даний час розглядається судом першої інстанції, то на даній стадії вирішується питання про винуватість чи невинуватість осіб в інкримінованому їм кримінальному діянні, у зв`язку з чим правомірно можна говорити про наявність обґрунтованої підозри щодо них, оскільки обвинувальний акт уже було скеровано до суду та вони набули статусу обвинувачених.
Що стосується посилання захисників на відсутність щодо обвинувачених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то з цього приводу колегія суддів хоче вказати наступне.
Так, в контексті кримінального провадження як ризики, передбачені ст. 177 КПК України, можна розцінювати певну ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству чи суспіль інтересам.
При вирішенні питання про доцільність продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд врахував, крім іншого, тяжкість покарання, що загрожує їм у разі визнання винуватими у кримінальному правопорушенні, у вчинення якого їм інкримінується, вік та стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, репутацію обвинувачених, ризик повторення чи продовження ними протиправної діяльності.
У даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, що спричинило смерть потерпілої, за попередньою змовою групою осіб, який має підвищену суспільну небезпеку та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7до 10 років.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 раніше судимий за вчинення умисного особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, судимість за яке не знята і не погашена у встановленому законом порядку, обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий.
Щодо ризику втечі обвинувачених, суд зазначає, що відповідно до практики ЄСПЛ такий ризик не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку, водночас суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику переховування. Під час досудового розслідування обрання обом обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було пов`язано з невиконанням ними процесуальних обов`язків в ході досудового розслідування.Тобто, зміна запобіжного заходу стала наслідком неналежної процесуальної поведінки обвинувачених.

Зокрема, в ході досудового розслідування даного кримінального провадження у зв`язку з порушенням обвинуваченим ОСОБА_7 під час дії запобіжного заходу у вигляді застави покладених на нього обов`язків та виникненням нових ризиків (незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні і вчинення іншого кримінального правопорушення) ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2020 року йому було змінено запобіжний захід із застави на тримання під вартою. Зазначена була ухвала залишена без змін відповідною ухвалою суду Київського апеляційного суду.
Обвинувачений ОСОБА_8 під час проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні був оголошений у міжнародний розшук, затриманий на території Республіки Болгарія і арештований судом у м. Бургас за запитом Офісу Генерального прокурора, після чого виданий Україні.

На думку суду колегії суддів, зазначене свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду та перешкоджання обох обвинувачених кримінальному провадженню іншим чином, тому аргументи захисників в цій частині не знаходять свого підтвердження в матеріалах кримінального провадження.

Крім того, наявність в обвинувачених ризику впливу на свідків у даному кримінальному провадженні та вчинення іншого кримінального правопорушення, що, в тому числі, стало підставою для зміни їм запобіжного заходу, на переконання апеляційного суду, також є підтвердженим.
Так, на даний час судом першої інстанції безпосередньо допитано чотирьох свідків сторони обвинувачення і, під час допиту в суді, свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтвердили суду отримання погроз їхньому життю та здоров`ю, а також їхніх рідних, за надання викривальних показів щодо обох обвинувачених. З огляду на те, що усі свідки у цьому кримінальному провадженні, показання який суд має сприймати безпосередньо, ще не допитані, за наявності показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 і ОСОБА_12 про отримання зазначених погроз, можна прийти до висновку, що з великою ймовірністю існує ризик незаконного впливу на свідків, який не зменшився.
Висока ймовірність спроб кожного обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення пов`язана з існуванням ризику переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та тими фактичними обставинами кримінального правопорушення, які встановив під час досудового розслідування прокурор.
Посилання на те, що частина свідків, які підлягають виклику в судове засідання, перебуває на тимчасово окупованій території, не може бути взято до уваги колегією суддів, оскільки це не впливає на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
При цьому доводи захисників про те, що показання вказаних свідків не підтверджені доказами, на думку апеляційного суду, не можуть вирішуватися на даному етапі кримінального провадження, оскільки оцінка цим обставинам має бути надана в нарадчій кімнаті.
Також вирішуючи питання про доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою суд першої інстанції врахував, що неможливість перебування особи під вартою внаслідок стану здоров`я встановлюється у визначеному законом порядку, і будь-які належні докази, які б свідчили про те, що наявні у ОСОБА_7 і ОСОБА_8 хвороби унеможливлюють перебування їх під вартою, суду не надані і відповідні обмеження до обвинувачених застосовуються в передбаченому законом порядку згідно встановленої судової процесуальної процедури.
Посилання захисників на те, що обвинувачені у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, в силу свого віку, не зможуть залишити територію України, також не може розглядатися як обставина, що виключає наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки враховуючи їх схильність до протиправної поведінки, вони можуть покинути територію України з порушенням вимог чинного законодавства.
Таким чином, при перевірці доводів апеляційних скарг захисників на предмет відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на час вирішення стосовно обвинувачених питання про продовження строків тримання під вартою, колегія суддів вважає позицію захисту помилковою та погоджується з висновками суду першої інстанції про їх наявність.

Під час апеляційного розгляду будь-яких даних про зменшення чи відсутність існування встановлених судом першої інстанції ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, стороною захисту наведено не було.
З огляду на обставини даного кримінального провадження, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України на час розгляду питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою не зменшилися та продовжують існувати.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційних скарг захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .
Керуючись ст. 376, 176-178, 183, 194, 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4