ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01.09.2022 місто Київ
Оболонський районний суд міста Києва у складі:
головуючий суддя ОСОБА_1 ,
секретар судових засідань ОСОБА_2 ,
розглядаючи у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001875 від 20.08.2021 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,
представника потерпілої ОСОБА_6 ,
цивільного відповідача ОСОБА_7 ,
представника цивільного відповідача ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
в с т а н о в и в:
19.07.2022 представник цивільного позивача (потерпілої) ОСОБА_5 , адвокат ОСОБА_6 подав до суду клопотання про накладення арешту на майно, яке на праві власності належить цивільному відповідачу (свідку у кримінальному провадженні) ОСОБА_7 .
Обгрунтовуючи клопотання, представник потерпілої посилається на те, що потерпілою ОСОБА_5 подано до суду цивільний позов про стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, з обвинуваченого ОСОБА_3 , а також ОСОБА_7 та страхових компаній останніх у солідарному порядку. Розмір заявлених позовних вимог про відшкодування моральної та майнової шкоди до ОСОБА_7 складає 173 200 грн, яку, відповідно до змісту клопотання, заподіяно потерпілій ОСОБА_5 внаслідок спільних і неподільних дій обвинуваченого ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , що підтверджується матеріалами кримінального провадження. На думку представника потерпілої, наявні підстави вважати, що транспортний засіб автомобіль марки Chevrolet Volt (д.н.з. НОМЕР_1 ), який на праві власності належить ОСОБА_7 , може бути відчужений останньою на користь третіх осіб і невжиття заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в частині цивільного позову, а тому з метою запобігання відчуження майна для забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, виникла необхідність у накладенні арешту на вказане майно.
Представник потерпілої ОСОБА_6 та потерпіла ОСОБА_5 , кожен окремо, підтримали клопотання про арешт майна та просили задовольнити з наведених у ньому підстав.
Представник цивільного відповідача (третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, свідка у кримінальному провадженні) ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_8 заперечила проти задоволення клопотання та вважала його таким, що не ґрунтується на вимогах закону. Обгрунтовуючи свою позицію, адвокат послалась на те, що вказаний транспортний засіб на стадії досудового розслідування було передано на відповідальне зберігання ОСОБА_7 , яка має процесуальний статус свідка у кримінальному провадженні, при цьому жодних обмежень щодо користування вказаним транспортним засобом встановлено не було. Посилання на ризик відчуження вказаного транспортного засобу не підтверджено жодними доказами, оскільки інформація, яка міститься у роздруківці з веб-сайту, не містить дати розміщення вказаного оголошення та не свідчить про намір відчужити майно., ОСОБА_9 придбала вказаний транспортний засіб за допомогою посередників шляхом викупу його у США і вищевказане оголошення пов`язане саме з фактом його придбання ОСОБА_7 , а не наміру відчуження. З огляду на викладене вважала, що накладення арешту на належне ОСОБА_7 майно буде непропорційним порушенням права власності останньої, а тому просила відмовити у задоволенні клопотання представника потерпілої.

Власник майна (цивільний відповідач, свідок у кримінальному провадженні) ОСОБА_7 підтримала позицію свого представника ОСОБА_8 та також просила відмовити у задоволенні клопотання.

Заслухавши позиції учасників судового розгляду, дослідивши матеріали судового провадження, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, приходить до наступного висновку.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами. Зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 333 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення суд відповідно до вимог статей 94, 132, 173, 333 КПК України, серед іншого, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Положення вказаних норм КПК України узгоджуються з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону, оскільки ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошує на тому, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (рішення у справах «Жушман проти України» від 28.05.2009, «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008)

У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції» від 25.06.1996, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 та «Малама проти Греції» від 01.03.2001).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно п. 4 ч. 2 вказаної норми процесуального закону арешт майна допускається з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в абз. 2 п. 2.6. Узагальнення судової практики щодо розгляду клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 вбачається, що не може бути прийнято ухвалу про арешт майна щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. 276-279 КПК України, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можуть бути: батьки (усиновлювачі) або опікуни малолітньої особи чи інші фізичні особи, які на правових підставах здійснюють виховання малолітньої особи (ст. 1178 ЦК України); батьки (усиновлювачі) або піклувальники неповнолітньої особи (ст. 1179 ЦК України); опікуни або заклади, які зобов`язані здійснювати нагляд за недієздатною фізичною особою (ст. 1184 ЦК України); юридична або фізична особа за шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ст. 1172 ЦК України); особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє джерелом підвищеної небезпеки (ст. 1187 ЦК України).

Водночас, з матеріалів судового провадження вбачається, що в рамках вказаного кримінального провадження потерпілою у кримінальному провадженні ОСОБА_5 пред`явлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_3 , другого учасника ДТП (свідка у кримінальному провадженні) ОСОБА_7 , страховика обвинуваченого ОСОБА_3 ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» та страховика другого учасника ДТП (свідка у кримінальному провадженні) у кримінальному провадженні ОСОБА_7 ПрАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», який на виконання вимог ст. 128 КПК України був прийнятий судом до розгляду у кримінальному провадженні.

Вирішуючи клопотання представника цивільного позивача (потерпілої) адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах цивільного позивача (потерпілої) ОСОБА_5 , про накладення арешту на майно цивільного відповідача ОСОБА_7 , яка має процесуальний статус свідка у кримінальному провадженні відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування, враховуючи початкову стадію судового провадження (стадія розгляду судом клопотань учасників судового провадження перед оголошенням обвинувального акта та цивільного позову у кримінальному провадженні), суд позбавлений права оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення винуватості чи невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Суд звертає увагу на те, що розгляд кримінального провадження судом проводиться відповідно до ст. 337 КПК України. Факт прийняття судом цивільного позову потерпілої до розгляду та залучення судом ОСОБА_7 в якості цивільного відповідача не свідчить про наявність обґрунтованих підстав для накладення арешту на майно останньої, яка має процесуальний статус свідка, оскільки розгляд цивільного позову на предмет його обґрунтованості здійснюється судом після з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження та перевірки їх доказами й за наслідками такого розгляду позовні вимоги підлягають вирішенню судом в ході постановлення судового рішення в нарадчій кімнаті при вирішенні обвинувачення по суті.

На даний момент накладення арешту на майно з метою забезпечення цивільного позову, яке належить свідку у кримінальному провадженні (цивільному відповідачу) ОСОБА_7 , не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи зазначеної особи і за вказаних обставин явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням кримінального провадження, що у свою чергу нівелює застосування такого засобу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, а тому клопотання представника цивільного відповідача (представника потерпілого) про накладення арешту на майно задоволенню не підлягає відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України.

Керуючись статтями 128, 170-173, 333 КПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
У задоволенні клопотання представника цивільного позивача (потерпілої) у кримінальному провадженні, адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах цивільного позивача (потерпілої) у кримінальному провадженні ОСОБА_5 , про накладення арешту на майно відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту проголошення ухвали.
Суддя ОСОБА_1