Житомирський апеляційний суд
Справа №293/1438/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у письмовому провадженні в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 06 квітня 2022 року,

в с т а н о в и в:
Зазначеною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.1 ст.115, ч.1 ст.125 КК України, строком на 60 днів, тобто до 05.06.2022, включно.
В задоволенні клопотання захисника про заміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт - відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. При цьому, зазначає, що на даний час в кримінальному провадженні завершене досудове розслідування та триває судовий розгляд справи, зібрані всі необхідні докази, жодний з учасників справи не заявляв про будь-який тиск на нього зі сторони ОСОБА_5 , допитані всі потерпілі та всі свідки, потерпілі не висловилися за суворе покарання у випадку, якщо вина ОСОБА_5 буде доведена. Звертає увагу, що ОСОБА_5 знаходиться під вартою вже більше 12 місяців. Разом з цим, останній є особою працездатного віку, має постійне місце проживання та реєстрації, має двох малолітніх дітей, проживає в цивільному шлюбі з дружиною, працевлаштований, працює, позитивно характеризується, має травми, та необхідність в проходженні лікування, може забезпечити своє утримання. В свою чергу, під час досудового слідства ОСОБА_5 не надав жодних підстав вважати можливим, що він будь-яким чином буде ухилятися від суду, від виконання процесуальних обов`язків, впливати на свідків, потерпілих, а тим більше вчиняти нові злочини, крім того нема жодного доказу вчинення саме інкримінованого йому діяння, докази всіх вищевказаних обставин містяться в матеріалах судової справи. Вважає, що вказані обставини не були враховані судом, що призвело до помилкового продовження найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Зазначає, що наразі в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які прямі докази, які б вказували на вчинення обвинувачуваним ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину, всі матеріали справи, і загалом все обвинувачення базується лише на припущеннях сторони обвинувачення. Звертає увагу на зменшення на даний час ризиків передбачених в ст.177 КПК України. Посилаючись на те, що жодного конкретного ризику щодо ОСОБА_5 ні стороною обвинувачення, ні судом не було вказано, оскаржуване рішення є помилковим. Крім того, наголошує, що судом при оцінці всіх доводів не було враховано надані стороною захисту докази та обставини щодо ОСОБА_5 .
Адвокатом ОСОБА_6 заявлено клопотання про апеляційний розгляд його скарги в порядку ст.406 КПК України, тобто в письмовому провадженні та без виклику сторін (обвинуваченого та його захисника).
Від прокурора Хорошівського відділу Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_7 також надійшло клопотання про проведення апеляційного розгляду провадження в порядку ст.406 КПК України, з відповідними запереченнями щодо апеляційних доводів захисника.
З урахуванням цього, суд апеляційної інстанції розглядає судове провадження №293/1438/21 у письмовому апеляційному провадженні.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Так, згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній (обвинуваченій) особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Як вважає апеляційний суд, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , суд першої інстанції дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
У відповідності до виділених матеріалів судового провадження №293/1438/21, в провадженні Черняхівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000536 від 04.04.2021 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.1 ст.115, ч.1 ст.125 КК України.
В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 06.04.2022 в судовому засіданні Черняхівським районним судом Житомирської області, в порядку ст.331 КПК України було розглянуто клопотання прокурора Хорошківського відділу Коростишівської окружної прокуратури Житомирської області ОСОБА_8 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та клопотання сторони захисту про зміну міри запобіжного заходу ОСОБА_5 на домашній арешт.
Апеляційний суд знаходить вважає клопотання прокурора відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Істотних порушень вимог КПК України в цій частині не встановлено.
Вирішуючи клопотання прокурора (після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження, обвинувачений заперечив щодо доводів клопотання, захисник заперечив наполягав на застосуванні домашнього арешту, потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтримали клопотання прокурора, категорично заперечили доводам сторони захисту), суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.
За апеляційною перевіркою виділених матеріалів провадження №283/1438/21, апеляційним судом об`єктивно спростовуються твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу. Такі твердження сторони захисту є непереконливими.
На даний час, кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом факту винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри (винності), яка оскаржується захисником в поданій апеляційній скарзі, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції.
Апеляційні посилання захисника на необґрунтованість підозри (а фактично обвинувачення) на даний час, є об`єктивно передчасними.
При цьому, відповідній судовій оцінці на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України.
Перевіряючи доцільність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.
Так, на думку апеляційного суду, наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не втратили свою актуальність та не змінилися.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.
При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Посилання захисника на вимоги ст.62 Конституції України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, є недоречним, оскільки вказані положення стосуються доведеності вини, що поза розумним сумнівом має бути доведено стороною обвинувачення перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, та не стосується ризиків можливої неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого.
Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
В свою чергу, у відповідності до обвинувального акта, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні, у тому числі, кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, яке у відповідності до ст.12 КК України, є особливо тяжким, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.
При цьому, в даному випадку апеляційний суд бере до уваги і ті обставини, що відповідно до відомостей матеріалів провадження, обвинувачений є раніше неодноразово судимим, обвинувачується у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень в період іспитового строку за вироком Червоноармійського районного суду від 02.07.2020. Тому, є слушним висновок суду про наявність ризику вчинення ОСОБА_5 інших кримінальних правопорушень.
Крім того, наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_5 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.
В даному випадку, апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику впливу на свідків та потерпілих. Слід врахувати і позицію висловлену в суді першої інстанції безпосередньо потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо міри запобіжного заходу обвинуваченому (категорично заперечували щодо зміни обвинуваченому ОСОБА_5 міри запобіжного заходу на домашній арешт), як і зазначено про наявність ризику впливу з боку обвинуваченого на свідків у провадженні.
Таким чином, апеляційний суд в даному випадку, враховує всі характеризуючі дані обвинуваченого ОСОБА_5 та фактичні обставини інкримінованих кримінальних правопорушень, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що останній перебуваючи на волі має реальну можливість незаконно вплинути на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні (обвинуваченим тривалий час знайомий з потерпілими, як і знає їх місця проживання, свідки проживають з обвинуваченим в одному селі), як і перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
При цьому, з врахуванням вище наведеного, апеляційний суд зауважує, що наявність відповідних процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в даному випадку базується на тяжкості покарання, що йому загрожує у разі визнання обвинуваченого винуватим, його характеризуючих даних, міцності соціальних зв`язків, тощо, що належно встановлено безпосередньо судом першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора 06.04.2022.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).
Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).
Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
Знову ж таки, в даному випадку, посилання захисника на те, що ОСОБА_5 є особою працездатного віку, має постійне місце проживання та реєстрації, має двох малолітніх дітей, проживає в цивільному шлюбі з дружиною, працевлаштований (не підтверджено матеріалами провадження), позитивно характеризується (скоріш посередньо), має травми, та необхідність в проходженні лікування, як і гарантії про виконання останнім процесуальних обов`язків в разі застосуванні до нього міри запобіжного заходу у виді домашнього арешту, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченим відповідної сталої процесуальної поведінки, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.
В свою чергу, апеляційний суд приймає до уваги, що жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_5 на вказаній стадії кримінального процесу, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду надано не було.
Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.
Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка.
Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено, як і не надано суду апеляційної інстанції.
Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого під час апеляційного розгляду не встановлено.
Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 06 квітня 2022 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів, тобто до 05.06.2022, включно, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді: