ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 583/3476/18 Номер провадження 11-кп/814/703/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
адвоката ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10 ,
потерпілого ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_10 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою та клопотання адвоката ОСОБА_9 про визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_7 , -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04.09.2019 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Хухра, Охтирського району, Сумської області, освіта середня, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 347 КК України і призначено йому покарання:

за ч.1 ст. 263 КК України 3 роки позбавлення волі;

за ч.2 ст. 347 КК України 6 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_9 в його інтересах звернулися до апеляційного суду з апеляційними скаргами.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року скарги обвинуваченого та захисника залишено без задоволення, а вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04.09.2019 року без змін.

Постановою Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 05 квітня 2021 року ухвалу апеляційного суду скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

При цьому залишено ОСОБА_7 під вартою до вирішення питання Полтавським апеляційним судом щодо обрання запобіжного заходу, але на строк не більше ніж 60 днів.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27.05.2021 щодо ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 вже звертався до Полтавського апеляційного суду з аналогічними клопотаннями про зміну запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 , у задоволені яких ухвалами Полтавського апеляційного суду від 07.07.2021 та 27.09.2021 було відмовлено.
Попри це, адвокат ОСОБА_10 в черговий раз подав клопотання, в якому просить змінити щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, у вигляді застави.
Дублюючи вимоги попередніх клопотань, з-поміж іншого додає, що ОСОБА_7 є особою молодого віку, раніше не сулимий, за час досудового розслідування та сужового розгляду не уникав явок до сторони обвинувачення та суду.
Окрім цього, адвокатом ОСОБА_9 подано клопотання про визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_7 .
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисників на підтримання доводів поданих адвокатами ОСОБА_10 та ОСОБА_9 клопотань, а адвокат ОСОБА_9 клопотав про визначення застави у розмірі 60 неоподаткованих мінімумі вдоходів громадян, думку прокурора та потерпілого, які заперечували проти зміни запобіжного заходу, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи клопотань, колегія суддів приходить до такого.
Приписами ст.331 КПК України встановлено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
При цьому вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно з ч.3 ст.377 КПК України, якщо обвинувачений, що тримається під вартою, засуджений до арешту чи позбавлення волі, суд у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою, та звільнити такого обвинуваченого з-під варти.
Відповідно ч.1 ст.115 КПК України строки можуть визначатися вказівкою на подію.
Відповідно до практики ЄСПЛ при визначенні строку тримання під вартою в очікуванні суду, відповідно до статті 5 пункту 3 Конвенції, період, який слід враховувати, починається в день затримання обвинуваченого і закінчується в день винесення вироку, навіть, якщо його винесено тільки судом першої інстанції (рішення «Солмаз проти Туреччини», «Калашніков проти Росії», «Вемхофф проти Німеччини»).
У справі «Руслан Яковенко проти України», Європейський суд зазначив, що, починаючи з дати постановлення вироку, навіть, якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити, підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом», тобто у розумінні підпункту «а» пункту 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на законних підставах.
При цьому, у вказаному рішенні Європейський суд наголосив, що навіть якщо національне законодавство передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції.
Тобто, особа, засуджена в першій інстанції, не може розглядатися як особа взята під варту «з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення», як зазначено в положенні пункту 1(с) Конвенції, але знаходиться у стані, забезпеченому статтею 5 пункту 1(а), яка санкціонує позбавлення волі «після засудження компетентним судом» (рішення «Белевицький проти Росії», «Пьотр Барановський проти Польщі», «Горський проти Польщі».
Так, доводи сторони захисту щодо необхідності визначення розміру застави за умови тримання під вартою обвинуваченого є безпідставними, оскільки при призначенні покарання у виді позбавлення волі та перебуванні особи під вартою, а також під час перегляду обвинувального вироку щодо цієї особи обов`язок визначати розмір застави на суд не покладається.
При цьому застава, внесена щодо ОСОБА_7 під час досудового розслідування, діяла як запобіжний захід до моменту набрання вироком суду першої інстанції законної сили та взяття ОСОБА_7 під варту на підставі ухвали Полтавського апеляційного суду від 21.09.2020 для забезпечення виконання обвинувального вироку та відбування покарання. В подальшому, під час касаційного перегляду ухвали апеляційного суду, постановою Верховного суду від 05.04.2021 ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21.09.2020 скасовано, призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції, залишено ОСОБА_7 під вартою, а вирішення питання обрання щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу покледено на апеляційний суд.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27.05.2021 щодо обвинуваченого ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком щодо нього законної сили.

З огляду на обрання щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу після постановлення щодо нього обвинувального вироку, яким обвинуваченого засуджено до шести років позбавлення волі, з метою запобігання ухиленню обвинуваченого від відбування покарання, розмір застави не визначено.

Окрім цього, в клопотанні про зміну запобіжного заходу не зазначено про наявність даних, які б підтверджували винятковість випадку, який дає підстави з урахуванням особи обвинуваченого звільнити його з-під варти. Не встановлено таких обставин і в засіданні апеляційного суду.
В матеріалах кримінального провадження містяться достатні дані, які свідчать про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, що виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.
Так, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 наявна не лише обгрунтована підозра у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263 та ч.2 ст.347 КК України, але і обвинувальний вирок суду, яким обвинуваченого засуджено за вчинення вказаних злочинів до реального покарання у виді 6 років позбавлення волі, який хоча і не набрав законної сили на момент апеляційного перегляду після призначення нового розгляду касаційним судом.

Колегія суддів також враховує, що окрім мети, передбаченої ст. 177 КПК України, основною метою застосування запобіжного заходу вже після постановлення вироку і призначення покарання є забезпечення виконання такого вироку, зокрема, забезпечення належного порядку відбування покарання після набрання вироком законної сили та запобігання ухилення від відбування призначеного покарання.
Даний висновок узгоджується з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними у постанові №14 від 19 грудня 2014 року «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанцій процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою».
Відсутні у клопотанні та доданих матеріалах і об`єктивні медичні дані щодо неможливості утримання його під вартою.
Доводи апелянта про належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 , а також наявність у нього постійного місця проживання, позитивної характеристики, батька-інваліда І групи на утриманні, молодий вік та відсутність судимостей, не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого, інші більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого на даному етапі апеляційного розгляду.

Оскільки розгляд і прийняття рішення за результатами розгляду клопотань сторін кримінального провадження, у тому числі сторони захисту, є обов`язком суду апеляційної інстанції, реалізація якого потребує часу в рамках строку апеляційного провадження, доводи захисника щодо тривалості перегляду справи щодо ОСОБА_7 та перебування обвинуваченого під вартою не є такими, що підтверджує порушення судом прав та законних інтересів обвинуваченого.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Тримання обвинуваченого під вартою є виправданим з огляду на існування суспільного інтересу, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав та інтересів як суспільства у цілому, так і потерпілого, зокрема. Такий суспільний інтерес, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Посилання адвоката ОСОБА_10 на практику Європейського суду та Верховного суду щодо незаконного тримання засудженого під вартою після скасування вироку районного суду, що набрав чинності після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, яке підлягає скасуванню, є нерелевантним, оскільки приведена практика свідчить про незаконність тримання засуджених під вартою після скасування судових рішень, якими такий запобіжний захід щодо них обирався, натомість запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 застосовано на підставі ухвали Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2021 року, що набрала законної сили з моменту проголошення.

Отже, клопотання захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу та визначення розміру застави не підлягають задоволенню.
Керуючись главою 18, ст.331, ст.371, 419 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
Клопотання адвоката ОСОБА_10 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, та клопотання адвоката ОСОБА_9 про визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4