Справа № 462/6066/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/674/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року,
з участю прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

захисника обвинуваченого

адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , -

встановила:
цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.1 ст. 125 КК України до 200 годин громадських робіт.

Звільнено ОСОБА_7 від покарання та його відбування за ч.1 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ст.ст. 49, 74 КК України.

Засуджено ОСОБА_7 за п.13 ч.2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі.

Постановлено строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з 03 липня 2016 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_7 залишено до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 03 липня 2016 року о 01.40 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на АДРЕСА_2 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклого конфлікту, умисно завдав потерпілому ОСОБА_9 удар кулаком правої руки в обличчя, чим відповідно до висновку експерта №309/16 від 04 липня 2016 року спричинив потерпілому легке тілесне ушкодження.

Такі дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст. 125 КК України.

Крім цього, ОСОБА_7 , будучи раніше судимим, а саме вироком Залізничного районного суду м. Львова від 01 липня 2013 року за п.7, 12 ч.2 ст. 115, ч.2 ст. 185 КК України до 13 років 6 місяців позбавлення волі, тобто будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, та знов вчинив умисне вбивство за наступних обставин. Так, ОСОБА_7 03 липня 2016 року о 01.40 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту, керуючись раптово виниклим умислом спрямованим на вчинення умисного вбивства ОСОБА_10 , витягнув з кишені шортів ножа, та завдав ним ОСОБА_10 три удари в ліву аксілярну ділянку, четверте міжребер`я лівої половини грудної клітки, ліву бокову поверхню живота, чим спричинив потерпілому рану у четвертому міжребер`ї лівої половини грудної клітки, рановий канал якої проникав у плевральну порожнину, супроводжувався поступленням повітря в плевральні порожнини, що згідно з висновком судово-медичної експертизи №53/16 від 04 серпня 2016 року було небезпечним для життя на момент заподіяння та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, рану на лівій боковій поверхні живота, рановий канал, який проникав у черевну порожнину з наскрізним ушкодженням стінки тонкого кишківника, яке супроводжувалось внутрічеревною кровотечею кишківника, що згідно з висновком судово-медичної експертизи №53/16 від 04 серпня 2016 року сприяло настанню смерті та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, рану в лівій аксілярній ділянці, рановий канал якої проходив в межах м`яких тканин та закінчувався в ділянці лівої аксілярної артерії, пошкоджуючи її, яке супроводжувалось значною зовнішньою кровотечею та згідно з висновком судово-медичної експертизи №53/16 від 04 серпня 2016 року стало причиною смерті, відноситься до тяжкого тілесного ушкодження та перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 покликається на те, що вирок суду є незаконним і необґрунтованим та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що дослідженими у судовому засіданні доказами беззаперечно доведено невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, так як обвинувачений діяв в стані необхідної оборони.

Зазначає про відсутність умислу у ОСОБА_7 на вбивство ОСОБА_10 .

За версією сторони захисту, вчинені обвинуваченим ОСОБА_7 дії спровоковані агресивною поведінкою нападників і були здійснені з метою відвернути посягання щодо нього братів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які його переслідували.

Наголошує, що визначальними обставинами, які прямо вказують на відсутність в ОСОБА_7 умислу на вбивство, є постійний та тривалий напрямок його руху назад спиною в протилежну сторону від ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які переслідували його, та демонстрація ножа в момент, коли всі учасники зупинились, а також невчинення будь-яких наступальних дій, спрямованих на заподіяння шкоди здоров`ю потерпілих.

На думку апелянта, суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 94 КПК України та належним чином не дослідив і не проаналізував докази в провадженні, не оцінив їх з точки зору допустимості, достовірності та взаємозв`язку.

Акцентує на суперечності показань потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 .

Стверджує, що відомості, які містяться у протоколі слідчого експерименту від 26 вересня 2016 року місцевим судом викладено неповно та вибірково.

Вважає, що висновок суду про невідповідність дій ОСОБА_7 небезпечності посягання, реальності загрози, обстановці захисту, поведінці та діям ОСОБА_10 є безпідставним, суперечить фактичним обставинам справи, крім цього, такий висновок зроблено без врахування правової позиції Пленуму Верховного Суду України з цього приводу, відображеної у п.2 постанови №1 від 26 квітня 2002 року "Про судову практику у справах про необхідну оборону".

Покликається на неналежність доказів, а саме протоколів обшуку та пред`явлення особи для впізнання від 03 липня 2016 pоку, оскільки зафіксовані в них відомості, здобуті в результаті слідчих дій, проведених до складення протоколу про затримання ОСОБА_7 і до призначення йому захисника.

Крім цього, зазначає, що незважаючи на відсутність обставин, передбачених ст. 233 КПК України, слідчим 03 липня 2016 року неправомірно та безпідставно було винесено постанову про проникнення до житла, яка містить недостовірні відомості про безпосереднє переслідування особи, підозрюваної у вчиненні злочину та проведено обшук в квартирі обвинуваченого ОСОБА_7 без ухвали слідчого судді.

Наголошує, що сторона обвинувачення в обґрунтування правомірності проведення обшуку в житлі ОСОБА_7 безпідставно покликається на акт про застосування службового собаки від 03 липня 2016 року, згідно із яким, службова собака... провів до АДРЕСА_3 , а відтак, з огляду на те, що ОСОБА_7 проживає на АДРЕСА_4 не було підстав проводити обшуку в його житлі.

Також, звертає увагу на наявність виправлень у протоколі обшуку.

Зазначає, про відсутність підстав для визнання належними доказами протоколу огляду речей (ножа) від 29 серпня 2016 року, ножа та інших предметів, вказаних в постанові слідчого від 06 жовтня 2016 pоку.

Вважає необґрунтованим визнання судом першої інстанції належними та допустимими доказами висновки експертів №1006/2016-ім від 17 серпня 2016 року, № 278/2016ц від 18 серпня 2016 року, №279/2016ц від 17 серпня 2016 року, №1007/2016-ім від 19 серпня 2016 року, №1016/2016-ім від 19 серпня 2016 року, оскільки такі, на думку апелянта, жодним чином не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні і не містять відомостей, що доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень.

Акцентує на процесуальних порушеннях, допущених під час складання вищезазначених висновків.

Крім цього, покликається на те, що з огляду на похідний характер висновків експертиз №233/2016-мк, №234/2016-мк, якими проводилось дослідження об`єктів, а саме одягу ОСОБА_10 та ножів, отриманих в ході слідчої дії (обшуку) з порушенням порядку, передбаченого діючим КПК України, такі, не підлягали визнанню судом як належні та допустимі докази.

Звертає увагу на те, що вступна частина висновків експерта №53/16 від 04 липня 2016 року та додаткового висновку №454/16 від 28 жовтня 2016 року не містить даних про номер к/с, кількість томів та листів справи, перелік об`єктів і зразків, які надійшли на експертизу, що суперечить вимогам п.4.14 Інструкції про проведення судмедекспертизи №6 від 17 травня 1995 pоку, зареєстрованої в MЮ України 26 липня 1995 року за №254/790 (далі Інструкція), якою визначено вимоги до форми та змісту висновку експертизи.

Також наголошує, що під час проведення зазначених експертиз, експертом використано відомості, що містяться в медичній карті стаціонарного хворого №6609 ОСОБА_12 та в протоколі слідчого експерименту і протоколи допитів свідків, разом з тим, постанова слідчого про призначення судово-медичної експертизи від 03 липня 2016 року та постанова про призначення додаткової судово-медичної експертизи від 25 жовтня 2016 року відомостей про надання у розпорядження експерта медичної карти стаціонарного хворого №6609 ОСОБА_12 , протоколу слідчого експерименту, протоколів допитів свідків не містить.

Окрім цього, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про отримання слідчим, у передбаченому КПК України порядку, медичної карти стаціонарного хворого №6609 ОСОБА_13 .

Просить скасувати вирок Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року відносно ОСОБА_7 та закрити кримінальне провадження, на підставі п.п.1-4 ч.1 ст. 409 та ст. 417 КПК України.

Крім цього, просить повторно дослідити та дати належну оцінку показанням свідка ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_9 , що містяться на аудіофайлах технічного запису судового засідання 2026 від 14 грудня 2020 року та 5621 від 01 квітня 2020 pоку; відеозапису слідчого експерименту від 26 вересня 2016 року за участю свідка ОСОБА_11 ; відеозапису слідчого експерименту від 10 жовтня 2016 року за участю потерпілого ОСОБА_9 ; показанням свідка ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_9 після їх повторного допиту в судовому засіданні; висновку судово-медичної експертизи №53/16 від 04 липня 2016 pоку, №454/16 від 28 жовтня 2016 року (додатковий); протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 03 липня 2016 року; протоколам пред`явлення для впізнання ОСОБА_7 за участю ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 ; протоколу обшуку від 03 липня 2016 року; протоколу огляду речових доказів від 29 серпня 2016 року та постанові від 29 серпня 2016 року про визнання речей речовими доказами; висновку експертів: №278/2016-мк, №278/2016-мк-додаткова, №233/2016-мк, № 234/2016-мк, №1005/2016-ім, №1006/2016-ім№ 1007/2016-ім, №278/2016-ц, №279/2016-ц; акту про застосування службового собаки від 03 липня 2016 року.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 покликається на те, що вирок суду в частині призначення покарання є незаконним і необґрунтованим та підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Акцентує, що ОСОБА_10 , перебуваючи у нетверезому стані, провокував його на конфлікт, ображав та нецензурно лаявся. В подальшому, брати ОСОБА_10 та ОСОБА_9 напали на нього і наносили удари по тілу, внаслідок чого, він дістав розкладний ніж, щоб налякати їх, однак вони не припинили протиправні дії.

Зазначає, що перебував у стані сильної психологічної напруги, а коли отямився, побачив на одязі ОСОБА_10 кров. Після чого, наляканий та шокований покинув місце події і повернувся додому.

Просить допитати свідків, скасувати вирок Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року та постановити законне і справедливе рішення.

На апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 прокурор Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 подав заперечення, в яких покликається на те, що незважаючи на невизнання своєї винуватості у вчиненому, вина обвинуваченого ОСОБА_7 доведена наявними в матеріалах справи доказами, дослідженими в ході судового розгляду кримінального провадження.

Звертає увагу, що захисником не наведено підстав для визнання показань свідка ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_9 неналежними чи недопустимими, а тому вважає, що суд підставно послався на такі, як на докази подій, що мали місце та свідчать про причетність обвинуваченого ОСОБА_7 до інкримінованого йому за п.13 ч.2 ст. 115 КК України злочину.

Зазначає, що на момент завдання трьох ударів в життєво важливі ділянки тіла померлому, життю ОСОБА_7 , за встановлених судом обставин, ніщо не загрожувало, а відтак, міри захисту не відповідали небезпечності посягання, поведінці та діям обох із братів, і зокрема, померлого, які будь-яких серйозних ушкоджень ОСОБА_7 не завдали, що підтверджується також висновком експерта № 1283 від 05 липня 2016 року.

Акцентує, що брати ОСОБА_15 під час конфлікту не були озброєними і у них не було жодних інших сторонніх предметів, які вони могли б застосувати щодо обвинуваченого під час бійки, крім цього, ні ОСОБА_10 , ні ОСОБА_9 не вчиняли дії, що могли б розцінюватись як небезпечні для життя на цей момент, також, вони не погрожували обвинуваченому застосуванням насильства.

Вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 , який раніше був засуджений за умисне вбивство, цілеспрямовано та акцентовано завдаючи удари ножем в життєво важливі органи, однозначно усвідомлював невідповідність його дій небезпечності дій померлого і його брата та обстановці захисту, яка не вимагала застосування ножа чи будь-якого іншого предмета.

Наголошує, що також не заслуговують на увагу і твердження захисника про недопустимість ряду письмових доказів.

Крім цього, на думку прокурора, відсутні підстави для задоволення клопотання захисника про повторне дослідження доказів.

З огляду на вищенаведене, вважає, що висновок суду щодо винуватості обвинуваченого ґрунтується на всебічно досліджених і об`єктивно оцінених судом доказах.

Просить апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги, виступ потерпілого ОСОБА_9 і думку прокурора про заперечення апеляційних скарг та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такізадоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 були дотримані.

Як вбачається зі змісту апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника і їх пояснень в суді апеляційної інстанції, останні не оспорюють засудження обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 125 КК України та сам факт події і окремі обставини справи, пов`язані зі смертю потерпілого ОСОБА_10 , а незгідні з кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за п.13 ч.2 ст. 115 КК України.

За версією сторони захисту, вчинені обвинуваченим з метою відвернути посягання потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 дії є необхідною обороною.

Так, кваліфікація злочину це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченого кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
Правильна кваліфікація забезпечує реалізацію конституційного принципу законності у кримінальному судочинстві (ст. 129 Конституції України), гарантує охорону й здійснення прав і свобод людини і громадянина, виступає необхідною умовою призначення справедливого покарання.
При цьому, суд повинен керуватися принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України».
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Так, положенням п.13 ч.2 ст. 115 КК України, за яким ОСОБА_7 засуджено вироком суду, передбачено відповідальність за умисне вбивство, тобто протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.
За нормативним визначенням, умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді протиправного посягання на життя іншої людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямий або непрямий умисел), коли особа усвідомлює, що у результаті її дій потерпілий помре, і бажає настання смерті або свідомо припускає настання таких наслідків.
Разом з тим, згідно ч.1 та ч.3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
Відповідно до абз.2, 3 п.2 та п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме: прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання.
Мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. У тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
При цьому, важливо з`ясувати, чи могла особа, яка обороняється, з огляду на об`єктивну обстановку та поведінку нападника усвідомлювати, що посягання припинилося, тобто чи було для такої особи за даних об`єктивних обставин очевидним, що у застосуванні заходів захисту відпала необхідність. Якщо ж у ситуації, яка склалася, особа не мала можливості усвідомити факт припинення злочинного посягання, слід вважати, що вона діяла в стані необхідної оборони. Крім цього, посягання вважається наявним і тоді, коли воно зупинене, однак може відновитися у будь-який момент.
Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого п.13 ч.2 ст. 115 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та наведеними у оскаржуваному рішенні суду доказами в їх сукупності, яким дана об`єктивна оцінка. Будь-яких підстав не довіряти таким, колегія суддів не вбачає.
Доводи захисника та обвинуваченого про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та відсутність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому злочину є безпідставними, оскільки вони спростовуються рядом доказів, які визнані судом достовірними і належними.

Так, допитані в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_11 , які відповідно були учасником та очевидцем події, що відбувалась 03 липня 2016 року о 01 год. 40 хв. по АДРЕСА_2 , повідомили обставини конфлікту, що виник між обвинуваченим ОСОБА_7 і братами Чобами.
Зокрема, потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що 02 липня 2016 року він разом із своїм братом ОСОБА_10 знаходились біля кафе по вул. Патона, 37 перед ТЦ «Арсен» у м. Львові, де також перебував і ОСОБА_7 . Внаслідок агресивної поведінки останнього, о 01 год. 40 хв. виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 вдарив його кулаком в обличчя. В цей час, між його братом ОСОБА_10 та ОСОБА_7 почалась шарпанина. В подальшому, він побачив, що брат зупинився, також побачив кровотечу з лівого боку. В цей час, ОСОБА_7 тримав в руках ніж. Зазначив, що ОСОБА_7 втік з місця події.
Свідок ОСОБА_11 пояснив, що 03 липня 2016 року о 00 год. 30 хв. перебував у барі по вул. Патона, 37 перед ТЦ «Арсен» у м. Львові. Близько 01 год. вийшов на вулицю та побачив бійку між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 . Ствердив, що брати ОСОБА_15 жодних сторонніх предметів в руках не мали. Зазначив, що відступаючи, ОСОБА_7 спіткнувся об бордюр та впав, а вставши, вийняв ножа і направив у сторону ОСОБА_10 ОСОБА_9 , в цей час знаходився позаду. ОСОБА_10 намагався вибити ножа із рук ОСОБА_7 , однак, той вдарив ножем ОСОБА_10 та втік з місця події.
Згідно протоколу огляду місця події від 03 липня 2016 року та фототаблиці до нього, на ділянці, що прилягає до ТЦ «Арсен» на вул. Патона, 37 у м. Львові виявлено потьоки речовини бурого кольору та одну пару тапок.
З протоколу огляду місця події (додатковий) від 03 липня 2016 року та фототаблиці до нього вбачається, що на ділянці парковки, що прилягає до ТЦ «Арсен» на вул. Патона, 37 у м. Львові також виявлено речовину бурого кольору.
З акту про застосування службового собаки від 03 липня 2016 року вбачається, що службова собака за кличкою «Барс» взяв слід і з території парковки, прилеглої до ТЦ «Арсен» на вул. Патона, 37 у м. Львові де виявлені сліди крові, провів у сторону дороги на АДРЕСА_5 , з якої провів на вул. Сигнівка, біля будинку АДРЕСА_6 слід закінчився, продовження не віднайшов.
Згідно протоколу обшуку від 03 липня 2016 року та фототаблиці до нього у квартирі АДРЕСА_7 виявлено та вилучено шорти, футболку, мобільні телефони марки «Соні Еріксон», «LG», «Нокіа», два складних ножі, в`язку ключів, магнітний брелок від домофону, брелок сигналізації.
Відповідно до протоколів пред`явлення особи для впізнання від 03 липня 2016 року з фототаблицями, ОСОБА_9 і свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_16 впізнали обвинуваченого ОСОБА_7 як особу, яка 03 липня 2016 року близько 01 год. 40 хв. на АДРЕСА_2 нанесла колото-різані проникаючі рани ОСОБА_10 , від яких він помер.
Відповідно до повідомлення КП ЛОР «Львівська станція швидкої медичної допомоги» №01-11/550 від 31 серпня 2016 року, 03 липня 2016 року о 01 год. 53 хв. зафіксовано виїзд швидкої медичної допомоги №39 на вул. Виговського, 32 у м. Львові, пацієнт ОСОБА_10 , діагноз множинні проникаючі ножові поранення грудної клітки і живота зліва, геморагічний шок. Пацієнта доставлено в ТП №2 Комунальної 8-ї міської клінічної лікарні м. Львова.
З довідки Комунальної 8-ї міської клінічної лікарні м. Львова вбачається, що ОСОБА_10 помер 03 липня 2016 року о 05 год. 00 хв. внаслідок колото-різаних ран.
Згідно довідки Міського травматологічного пункту №1 від 03 липня 2016 року, у ОСОБА_10 виявлено геморагічний шок ІІІ ст., ножові поранення черевної порожнини, лівої аксілярної ділянки, ускладені артеріальною кровотечею, ознаки АС.
Відповідно до протоколу огляду від 05 липня 2016 року, в кімнаті приймального відділення Комунальної 8-ї міської клінічної лікарні м. Львова виявлено та вилучено босоніжки, шорти з ременем, труси, які належать ОСОБА_10 .
Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 26 вересня 2016 року з фототаблицею, свідок ОСОБА_11 відтворив відомі йому обставин події, а саме конфлікту між ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , який переріс у бійку. Так, свідок ОСОБА_11 описав динаміку розвитку події, поведінку учасників та характер і локалізацію їх ударів. Крім цього зазначив, що ОСОБА_7 витягнув з правої кишені розкладний ніж, який ОСОБА_10 намагався вибити з його руки, ударивши правою ногою, проте, ОСОБА_7 забрав руку. В подальшому, ОСОБА_7 , знаходячись обличчям до ОСОБА_10 , правою рукою завдав йому удар ножем в ділянку тулуба зліва.
Свідок ОСОБА_16 показав, як між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 відбулась шарпанина, під час якої ОСОБА_7 витягнув ніж і тримаючи його у правій руці, завдав ОСОБА_10 кілька ударів в ліву ділянку тулуба, від чого у ОСОБА_10 почалась кровотеча. Зазначив, що ОСОБА_7 з місця події втік.
Наведене, узгоджується із відтвореними в судовому засіданні відеозаписами слідчого експерименту від 26 вересня 2016 року.
Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 10 жовтня 2016 року з фототаблицею, ОСОБА_9 показав, як штовхув ОСОБА_7 . Після чого, ОСОБА_7 , у відповідь, завдав йому правою рукою удар в ділянку обличчя зліва. В свою чергу, його брат ОСОБА_10 , підійшов до ОСОБА_7 та шарпався з ним. ОСОБА_7 та ОСОБА_10 спіткнулися, впали, а вставши продовжили штовхатись. Підійшовши до ОСОБА_10 , він почув звук падіння речовини на асфальт та побачив кров. У ОСОБА_7 , який стояв на узбіччі, в правій руці знаходився ніж.
Вищенаведене, зафіксовано на відтвореному в судовому засіданні в суді першої інстанції відеозаписі слідчого експерименту від 10 жовтня 2016 року.
Згідно висновку експерта №53/16 від 04 липня 2016 року, причиною смерті ОСОБА_10 є непроникаюче колото-різане поранення лівої аксілярної ділянки з ушкодженням аксілярної артерії, котре супроводжувалось масивною зовнішньою кровотечею та призвело до гострого знекровлення організму. При обстеженні трупа ОСОБА_10 виявлено три поранення. Вхідний отвір рани №1 розташовувався в лівій аксілярній ділянці, що супроводжувалось значною зовнішньою кровотечею, стало причиною смерті та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Вхідний отвір рани №2 розташовувався у четвертому міжребер`ї лівої половини грудної клітки, рановий канал проникав у плевральну порожнину, супроводжувався поступленням повітря плевральної порожнини, що було небезпечним для життя на момент заподіяння та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Вхідний отвір рани №3 розташовувався на лівій боковій поверхні живота, рановий канал проникав у черевну порожнину з наскрізним ушкодженням стінки тонкого кишківника. Це поранення супроводжувалось внутрічеревною кровотечею кишківника, сприяло настанню смерті та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Кожне з ушкоджень заподіяне в невеликий проміжок часу незадовго до поступлення в лікарню від дії колюче ріжучого чи подібного до нього знаряддя. В крові ОСОБА_10 при поступленні в лікарню виявлено 1,07% проміле етанолу, що могло відповідати алкогольному сп`янінню легкого ступеню. При судово-токсикологічній експертизі в крові ОСОБА_10 виявлено 1,65% проміле етилового спирту, що на момент настання смерті могло відповідати алкогольному сп`янінню середнього ступеню. Хворобливих змін внутрішніх органів, від яких могла би настати смерть не виявлено.
Додатковим висновком експерта №454/16 від 28 жовтня 2016 року встановлено, що у трупа ОСОБА_10 виявлено три поранення. Вхідний отвір рани №1 розташовувався в лівій аксілярній ділянці, рановий канал якої проходив в межах м`яких тканин та закінчувався в ділянці лівої аксілярної артерії, пошкоджуючи її, яке супроводжувалось значною зовнішньою кровотечею та стало причиною смерті та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Вхідний отвір рани №2 розташовувався у четвертому міжребер`ї лівої половини грудної клітки, рановий канал якої проникав у плевральну порожнину, супроводжувався поступленням повітря в плевральні порожнини, що було небезпечним для життя на момент заподіяння та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Вхідний отвір рани №3 розташовувався на лівій боковій поверхні живота, рановий канал, який проникав у черевну порожнину з наскрізним ушкодженням стінки тонкого кишківника, яке супроводжувалось внутрічеревною кровотечею, що сприяло настанню смерті та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. ОСОБА_10 під час нанесення йому колото-різаних поранень грудної клітки та живота був повернутий до травмуючого колюче-ріжочого знаряддя лівою боковою поверхнею тіла. Після отримання проникаючих колюче-ріжучих поранень в ділянці лівої половини живота та грудної клітки, ОСОБА_10 міг чинити активні цілеспрямовані дії, в тому числі пересуватись та вчиняти опір на протязі часу, що вираховується годинами. Після отримання поранення лівої аксілярної ділянки з ушкодженням аксілярної артерії, зазначеного як поранення №1, ОСОБА_10 не міг чинити активних цілеспрямованих дій, так як при цьому відбувалась значна крововтрата, що викликала різкий розлад діяльності всіх органів та систем організму. Всі три колото-різані поранення лівої половини груної клітки та живота ОСОБА_10 міг отримати при обставинах та у спосіб, вказаних під час проведення слідчого експерименту зі свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_16 , а саме від удару ножем, стисненим у правій руці ОСОБА_7 по лівій стороні тіла ОСОБА_10 .
Постановою старшого слідчого СУ ГУ НП у Львівській області від 06 жовтня 2016 року (т.1 а.с. 144) визнано речовими доказами два ножі загальною довжиною 178 мм та 150 мм відповідно у розкладеному вигляді, вилучені у ОСОБА_7 в ході проведення досудового розслідування, зрізи нігтьових пластин з обох рук ОСОБА_7 та одяг ОСОБА_10 , а саме шорти розмірами: довжиною 50 см, обсягом в поясі 86 см, зшиті з напівсинтетичної тканини зеленого кольору, чорний шкіряний ремінь з металевою пряжкою на одному з кінців, труси чоловічі зшиті з напівсинтетичної трикотажної тканини темно- сірого кольору, пара сандалів 42 розміру, виготовлені з чорного комбінованого шкірозамінника та чорної тканини; одяг ОСОБА_9 , а саме футболку чоловічу, зшиту з трикотажу світло-синього кольору, шорти чоловічі, зшиті з синтетичної тканини білого кольору, три паперово-ватні серветки просоченні речовиною бурого кольору (вилучені під час огляду місця події), металевий брелок у вигляді кола з ланцюжком, металеве коло з внутрішньою вставкою, шкіряна петля від ременя, резинові тапки чорного кольору з написом на підошві жовтого кольору «Ваrrасuda», шорти чоловічі, зшиті з синтетичної тканини синього кольору, футболка чоловіча, зшита з трикотажу чорного кольору в поперекові смуги білого і червоного кольорів.
Відповідно до висновку експерта №233/2016-мк від 23 серпня 2016 року, при проведенні огляду одягу від ОСОБА_10 та складного ножа було виявлено два колото-різані пошкодження на поясі передньої поверхні шортів зліва, верхній кінець пошкоджень виходить за межі тканини. Дані пошкодження є колото-різаними і утворились від дії гострого плоского колюче-ріжучого знаряддя типу клинка ножа, який мав П-подібний обух з досить чіткими ребрами. Колото-різані пошкодження на шортах ОСОБА_10 могли утворитись від дії клинка складного ножа з червоною ручкою, представленого на експертизу.
Згідно з висновком експерта №234/2016-мк від 23 серпня 2016 року, при проведенні огляду одягу ОСОБА_10 та складного ножа було виявлено два колото-різані пошкодження на поясі передньої поверхні шортів зліва, верхній кінець пошкоджень виходить за межі тканини. Дані пошкодження є колото-різаними і утворились від дії гострого плоского колюче-ріжучого знаряддя типу клинка ножа, який мав П-подібний обух з досить чіткими ребрами. Колото-різані пошкодження на шортах ОСОБА_10 могли утворитись від дії клинка складного ножа, представленого на експертизу.
Згідно з висновком експерта №278/2016-мк від 07 вересня 2016 року, колото-різані пошкодження на шортах ОСОБА_10 по локалізації відповідає рані на тілі у 4-у міжребер`ї зліва по середньо-аксілярній лінії. Інші колото-різані рани на тілі пошкодженнями на одязі не супроводжуються. Друге колото-різане пошкодження на шортах, що розташоване поряд могло утворитись при проходженні клинка через складку тканини.
Також, як докази вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненому злочині у вироку наведено висновки експертів № 1006/2016-ім від 17 серпня 2016 року, № 278/2016ц від 18 серпня 2016 року, № 279/2016ц від 17 серпня 2016 року, № 1007/2016-ім від 19 серпня 2016 року, № 1016/2016-ім від 19 серпня 2016 року, які, на переконання сторони захисту є недопустимими, оскільки такі не підтверджують жодним чином існування чи відсутність обставин, що підлягають доказування.
Разом з тим, всупереч доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про належність і допустимість вищеперелічених письмових доказів, оскільки Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року, справа №728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 20 жовтня 2021 року, справа № 759/14119/17, провадження № 51-2274км21).
Як засвідчує судова практика, доказування досить часто ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність вини поза розумним сумнівом.
Таким чином, на переконання колегії суддів, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги сторони захисту з цього приводу.
Так, колегія суддів вважає, що показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 послідовні, логічно пов`язані між собою, об`єктивно узгоджуються з висновками вищенаведених експертиз та з іншими доказами, які були досліджені під час судового розгляду кримінального провадження, а відтак, на думку колегії суддів, правильно покладені місцевим судом в основу обвинувального вироку.

Будь-яких підстав не довіряти зазначеним у вироку доказам, колегія суддів не вбачає, оскільки вони не викликають сумнівів у їх достовірності та допустимості і такі відповідають фактичним обставинам.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що досудове розслідування та судовий розгляд були проведені належним чином з дотриманням вимог КПК України, що, на переконання колегія суддів, свідчить про те, що докази по справі зібрані у законний спосіб.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 про недопустимість окремих доказів, а саме протоколу обшуку від 03 липня 2016 pоку та протоколів пред`явлення особи для впізнання від 03 липня 2016 pоку, складених з участю ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , у зв`язку із неправомірністю винесення постанови про проникнення до житла, до якої, на думку апелянта, було внесено недостовірні відомості про безпосереднє переслідування особи, підозрюваної у вчиненні злочину та проведення вказаного обшуку без ухвали слідчого судді, а також через нероз`яснення ОСОБА_7 його прав як підозрюваного, в тому числі права на захист, та незабезпечення реалізації прав затриманої особи; про виправлення у протоколі обшуку від 03 липня 2016 року; про безпідставність визнання речовими доказами двох ножів, вилучених 03 липня 2016 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , що нібито були знаряддям злочину; про застосування доктрини «плодів отруєного дерева» та визнання недопустимими доказами висновків експертиз №233/2016-мк, №234/2016-мк, якими проводилось дослідження об`єктів: одягу ОСОБА_10 та ножів, отриманих в ході слідчої дії (обшуку); про визнання висновків №53/16 від 04 липня 2016 року і №454/16 від 28 жовтня 2016 року недопустимими доказами, оскільки їх вступна частина не містить даних про номер к/с, кількість томів та листів справи, перелік об`єктів та зразків, що надійшли на експертизу та у зв`язку з тим, що експертом при проведенні відповідного дослідження використовувались дані з медкартки стаціонарного хворого №6609 ОСОБА_10 , яка слідчим у передбаченому законом процесуальному порядку не вилучалась і експерту не надавалась, то такі абсолютно повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, а наведені на їх обґрунтування аргументи були предметом дослідження і обговорення у місцевому суді та в результаті, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої не спростована під час апеляційного розгляду.
Згідно ч.1 ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких, суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Ч.2 ст. 91 КПК України визначено, що доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Так, ч.2 ст. 93 КПК України передбачено, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не було піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Легітимна мета слідчих (розшукових) дій досягається дотриманням встановленого порядку їх проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, даючи оцінку правомірності проведення 03 липня 2016 року обшуку в помешканні обвинуваченого ОСОБА_7 , в подальшому, за клопотанням слідчого, легалізованого у встановленому законом порядку ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 04 липня 2016 року, навів, покликаючись на положення ст. 233 КПК України, обґрунтовані мотиви доцільності та виправданості винесення постанови про проникнення до квартири АДРЕСА_8 від 03 липня 2016 року з підстав наявності відомостей про місцезнаходження особи, яка може бути причетною до скоєння злочину, отриманих при безпосередньому переслідуванні особи, що у даному випадку, стверджується, зокрема, актом про застосування службового собаки.
Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про те, що окремі порушення кримінально процесуального закону, на які посилається захисник, такі як виправлення у протоколі обшуку від 03 липня 2016 року, (що на думку апеляційного суду є дріб`язковими недоліками) суттєво не змінюють зафіксованих у протоколі відомостей щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень та не можуть бути підставою для визнання цього доказу очевидно недопустимим, оскільки доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України (ч.1 ст. 86 КПК України).

При цьому, колегія суддів також звертає увагу, що КПК України не містить положення про те, що будь-яке процесуальне порушення, допущене при збиранні доказів, тягне за собою безумовне визнання доказів недопустимими (як протилежність за визначенням допустимим доказам). Разом з тим передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч.1 ст. 87 КПК України).

Таким чином, підстав для визнання недопустимими відомостей, відображених у висновках експертиз №233/2016-мк, №234/2016-мк, якими проводилось дослідження об`єктів: одягу ОСОБА_10 та ножів, отриманих в ході слідчої дії (обшуку) колегія суддів апеляційного суду також не вбачає, а відтак, голослівним, в даному випадку, є покликання захисника про застосування доктрини «плодів отруєного дерева».
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого про визнання висновків №53/16 від 04 липня 2016 року і №454/16 від 28 жовтня 2016 року недопустимими доказами у зв`язку із невідповідністю таких вимогам щодо їх форми та змісту, та у зв`язку з тим, що експертом при проведенні дослідження використовувались дані з медкартки стаціонарного хворого ОСОБА_10 , яка слідчим у передбаченому законом процесуальному порядку не вилучалась і експерту не надавалась, то колегія суддів вважає об`єктивними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо дотримання експертом вимог ст. 69 КПК України та положенням ст. 102 КПК України.
Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зміст і спрямованість інкримінованого ОСОБА_7 протиправного діяння,який раніше вчинив умисне вбивство, з врахуванням часу, місця, обстановки вчинення нового злочину, використаного ним знаряддя ножа, характеру, особливостей та динаміки агресивних дій обвинуваченого, який, незважаючи на відсутність об`єктивної, реальної та безпосередньої загрози його життю з боку потерпілого, заподіяв останньому три тілесні ушкодження, в тому числі і в життєво важливі органи, що призвело до смерті ОСОБА_10 , а також з огляду на посткримінальну поведінку ОСОБА_7 , який залишив місце події і не вжив заходів для надання медичної допомоги потерпілому, за своїми ознаками не становить необхідної оборони і на переконання колегії суддів, беззаперечно утворює склад злочину, передбаченого п.13 ч.2 ст. 115 КК України та переконливо свідчить про направленість умислу обвинуваченого, саме на позбавлення життя ОСОБА_10 , що належним чином мотивовано у вироку суду.
Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів звертає увагу на наступне.
У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається, зокрема, його суворістю. При цьому, захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу і об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Так, згідно ч.1 ст. 64 КК України та роз`яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», довічне позбавлення волі призначається лише у випадках спеціально передбачених цим Кодексом, і за умови, що суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк. Призначення цього покарання повинно мотивуватись у вироку з обов`язковим наведенням обставин, які, на думку суду, перешкоджають застосуванню позбавлення волі на певний строк.

Покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також суспільну небезпечність вчинюваного обвинуваченим злочину, адже Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час, як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Відтак, належна кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням держави, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосування кримінального закону до особи, яка вчинила злочини проти життя та здоров`я особи, та повинна нести справедливе покарання.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, врахував дані про особу винного, ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, одне з яких відноситься до особливо тяжких злочинів проти життя особи, відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обставини, яка обтяжує покарання, а саме вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, підставнопризначив ОСОБА_7 таке у межах санкції ч.1 ст. 125 КК України та із застосуванням положень ст.ст. 49, 74 КК України, обґрунтовано звільнив останнього від його відбування у зв`язку із закінченням строків давності, а також виправдано призначив максимальне покарання в межах санкції п.13 ч.2 ст. 115 КК України у вигляді довічного позбавлення волі, що в даному випадку, на переконання колегії суддів, цілком відповідає вимогам ст.ст. 50, 64, 65 КК України, є доцільним, необхідним й достатнім для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим, який представляє собоюособливу небезпеку для суспільства.

На думку колегії суддів, таке рішення не призведе до порушення засад виваженості, що включають наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого та відповідного клопотання про необхідність повторного дослідження ряду доказів, то колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з положень ст. 404 КПК України, оскільки такі повно та без порушень досліджені судом першої інстанції і їм дана належна правова оцінка у вироку суду.

Повторне дослідження доказів, на думку колегії суддів, має на меті не доведення певних обставин події кримінального правопорушення, а спростування висновків суду першої інстанції щодо оцінки таких.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (Постанови Верховного Суду у провадженнях №51-1208км18, №51-297км19, № 51-1139км18).

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає вирок суду законним і обґрунтованим і не вбачає підстав для його скасування та закриття відносно обвинуваченого ОСОБА_7 кримінального провадження.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
апеляційні скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2021 року відносно ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4