Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/685/21 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 115 (93, 94) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2021 року. колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 та захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 липня 2021 року.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кам`яне, Савранського району Одеської області, українця, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, не одруженого, працюючого водієм в ПрАТ «Рижівський гранітний кар`єр», маючого на утриманні двох малолітніх дітей 2015 та 2017 року народження, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим та призначено покарання за ч.3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України у виді 7 років 2 місяців позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_9 залишено без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 рахувати з 17 листопада 2020 року тобто з моменту обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_9 в дохід держави процесуальні витрати за проведення експертизи зброї №461-БЛ від 19.01.2021 року в сумі 653 (шістсот п`ятдесят три) грн. 80 коп.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

ВСТАНОВИВ:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні незакінченого замаху на вбивство, тобто умисного протиправного заподіянні смерті іншій людині, за наступних обставин.
Так, у період часу з 18 години 00 хвилин 14 листопада 2020 року по 03 годину 00 хвилин 15 листопада 2020 року (більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_9 знаходився в приміщенні кухонної кімнати житлового будинку за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де вживав алкогольні напої, а саме горілку, з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителем смт. Завалля Гайворонського району, з яким був особисто знайомий та перебував у товариських відносинах.
Близько 03 години 00 хвилин 15 листопада 2020 року під час розмови, на ґрунті особистих непорозумінь, виниклих в зв`язку із образливим висловлюванням ОСОБА_10 на адресу покійної дружини ОСОБА_9 , між зазначеними особами, розпочалася словесна сварка, в ході якої у ОСОБА_9 виник раптовий умисел на протиправне позбавлення життя ОСОБА_10 ..
Діючи невідкладно, з метою реалізації свого злочинного умислу, приблизно о 03 годині 10 хвилин 15 листопада 2020 року, перебуваючи в приміщенні кімнати кухні житлового будинку за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_9 , сидячи на стільці біля столу, взяв до рук кухонного ножа, із довжиною леза 21,5 см, який знаходився на столі, та, утримуючи його в правій руці, продемонстрував ножа потерпілому зі словами: «я тебе зараз заріжу». У відповідь потерпілий ОСОБА_10 не здійснював ніяких дій на захист свого життя, так як, зважаючи на дружній характер їх попередніх відносин, вважав дії підозрюваного ОСОБА_9 жартом.
В подальшому, ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи невідкладно, умисно та цілеспрямовано з метою позбавлення життя потерпілого ОСОБА_10 , утримуючи рукоятку ножа в правій руці обійшов потерпілого ззаду та стоячи за спиною останнього, лезом ножа зі значною силою наніс ОСОБА_10 одного порізу в життєво важливий орган - область передньо-бокової поверхні шиї, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді різаної рани передньо-бокових поверхонь шиї із пошкодженням гортані та трахеї. Після чого, потерпілий ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що його життю загрожує небезпека, з метою свого захисту вибіг із приміщення кухні житлового будинку ОСОБА_9 , чим унеможливив подальше нанесення йому тілесних ушкоджень останнім. Таким чином, ОСОБА_9 з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, а саме заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_10 , так як потерпілий з місця вчинення злочину зник та останньому було надано своєчасну медичну допомогу.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та кваліфікацію дій обвинуваченого, просив змінити вирок суду першої інстанції в частині стягнення процесуальних витрат, а саме стягнути з ОСОБА_9 в дохід держави процесуальні витрати на залучення експерта, які становлять 1961,4 грн., а саме: 653,80 грн. за проведення дактилоскопічної експертизи (висновок експерта №705від 18.11.2020 року); 653,80 грн. за проведення дактилоскопічної експертизи (висновок експерта №706 від 18.11.2020 року); 653,80 грн. за проведення експертизи зброї (висновок експерта №461- БЛ від 19.01.2021 року).

Свої вимоги обґрунтував тим, що процесуальні витрати - це визначені у законі грошові витрати, які понесли сторони та інші учасники кримінального провадження у зв`язку із здійсненням провадження, які можуть бути стягнуті з обвинуваченого, на розслідування справи якого були затрачені, або звернені на рахунок держави. Відповідно до частини 2 статті 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Так, ВС вказав, що згідно із частиною 2 статті 9 КПК прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Твердження, що витрати, пов`язані із залученням експертів, можуть бути покладені на обвинуваченого лише у випадках коли їх висновки мають доказове значення є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та кваліфікацію дій обвинуваченого, просив змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання, призначити покарання ОСОБА_9 , за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст.75 КК України, звільнити від відбуття покарання з призначенням іспитового строку на 3 роки. Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_9 в момент скоєння правопорушення перебував в емоційному стані образи, що було спровоковано словами та діями потерпілого ОСОБА_11 . Емоційний стан підтвердився показаннями свідків допитаних під час судового слідства, а саме свідок ОСОБА_12 пояснив, що був присутній, як потерпілий ОСОБА_11 , неодноразово висловлювався на адресу покійної дружини обвинуваченого ОСОБА_9 , характеризуючи її як особу легкої поведінки. Тому вважає, що суд неправомірно не врахував, як пом`якшуючу обставину стан сильної емоційної образи, оскільки саме неправомірна аморально поведінка потерпілого і стала причиною скоєння злочину. Також, вважає не вірною позицію суду, щодо висновку про відсутність такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Впродовж досудового розслідування так і судового слідства засуджений ОСОБА_9 беззастережно визнавав свою вину, що підтверджується протоколами допиту (під час досудового розслідування), поведінкою самого ОСОБА_9 , який приймав участь у всіх слідчих діях та надавав визнавальні свою вину показання. Під час судового розгляду справи, зокрема під час допиту обвинуваченого та судових дебатах, ОСОБА_9 вказав, що жалкує про свій вчинок, за весь час перебування під вартою (запобіжний захід - утримання під вартою з 17.11.2020р.) усвідомив свої дії, та розкаюється у вчиненому.

Допитані в судовому засіданні свідки, зокрема ОСОБА_13 ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , а також сам потерпілий ОСОБА_10 вказали, що знають ОСОБА_9 з позитивної сторони, трудолюбивий, спокійний, неконфліктний, тілесних ушкоджень ніколи нікому не завдавав, ніколи нікому не погрожував. Когось провокувати чи ображати це не його. Тобто поведінка ОСОБА_9 в момент нанесення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_11 була не притаманна самій особі обвинуваченого ОСОБА_9 та могла була б бути викликана саме неправомірною поведінкою потерпілого.

Тому, враховуючи всі пом`якшуючі обставини, а саме щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, позитивної характеристики за місцем проживання, наявності на утриманні двох малолітніх дітей, повного відшкодування заподіяної шкоди, а також того, що ОСОБА_9 вперше притягується до кримінальної відповідальності і вчинив злочин у стані емоційної образи, викликаного неправомірними та аморальними діями потерпілого ОСОБА_15 , вважає що покарання за ч.3 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України із застосуванням ст.69,75 КК України буде справедливим і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, та повністю відповідає нормам ч.2 ст.65 КК України.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка просила задовольнити подану апеляційну скаргу та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , який просив задовольнити подану апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню та апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Досудове розслідування та судове слідство у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про наявність в діях ОСОБА_9 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які у повному обсязі, відповідно до вимог параграфу 3 гл.28 КПК України, досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.

Оскільки, учасниками процесу доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_9 не оскаржується, колегія суддів не входить в їх обговорення.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке є умисним тяжким злочином, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця, врахував особу винного, який раніше не судимий та має на утриманні двох малолітніх дітей, має постійне місце праці, часткове визнання ним вини, суспільну небезпеку вчиненого ним злочину, позицію потерпілого, який просить обвинуваченого суворо не карати, посередню характеристику обвинуваченого з місця проживання, те, що він на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, стан здоров`я та сімейний стан обвинуваченого, який є вдівцем, вчинення злочину в стані емоційної образи з боку потерпілого. Врахував обставини, які пом`якшують покарання, щире каяття, добровільне відшкодування шкоди та обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, та з урахуванням положення частин 1 та 3 статті 68 КК України, згідно яких за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання в межах санкції статті кримінального закону у виді позбавлення волі та дійшов правильного висновку, що його виправлення можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, яке на переконання колегії суддів буде відповідати тяжкості вчиненого, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого, є обґрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, а ще буде відповідати меті покарання, визначеного у ст. 50 КК України.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у вироку , що відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Крім того, суд правильно врахував положення частин 1 та 3 статті 68 КК України, згідно яких при призначенні покарання за незакінчений злочин суд, керуючись положеннями статей 65-67 цього Кодексу, враховує ступінь тяжкості вчиненого особою діяння, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця. За вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

При цьому суд також правильно врахував, що відповідно до позиції ВС в постанові від 05 серпня 2020 року у справі № 334/5670/18 незгода засудженого з кваліфікацією його дій є правом особи та не впливає на щирість розкаяння, осуд поведінки та відчуття жалю щодо вчинених протиправних дій. Та зауважив, що заперечення ОСОБА_9 умислу на вбивство потерпілого є його правом та не спростовує щирість його розкаяння, осуд своєї поведінки та відчуття жалю.

А також суд правильно врахував показання потерпілого ОСОБА_10 в судовому засіданні про те, що шкода йому відшкодована повністю та будь яких претензій до ОСОБА_9 він не має.

Суд дійшов правильного висновку, щодо відсутності таких пом`якшуючих покарання ОСОБА_9 обставин, як вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого чи активне сприяння розкриттю злочину виходячи з такого.

Оскільки з висновку судово-психіатричного експерта №187 від 18.05.2021 (Т.1 а.с. 153-156) вбачається, що ОСОБА_9 перебував в емоційному стані образи, однак при відсутності стану сильного душевного хвилювання.

Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним. Отже визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину. Така позиція викладена в Постанові ВС від 7 квітня 2021 року в справі № 263/15605/17.

Зважаючи, на те, що на досудовому розслідуванні ОСОБА_9 покази надавав, однак будь-яких нових даних, які б сприяли розкриттю злочину, органу досудового розслідування не повідомляв та не повідомляв правдиво про всі обставини вчинення ним злочину, зокрема щодо умислу, ініціативи в проведенні оперативно-слідчих дій, спрямованих на розкриття злочину не проявляв, тому суд дійшов правильного висновку, що така пом`якшуюча обставина відсутня.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд врахував характер та тяжкість вчиненого ним злочину, пом`якшуючі та обтяжуючу покарання обставини, фактичні обставини справи, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий та має на утриманні двох малолітніх дітей, має постійне місце праці, часткове визнання ним вини, суспільну небезпеку вчиненого ним злочину, позицію потерпілого, який просить обвинуваченого суворо не карати, посередню характеристику обвинуваченого з місця проживання, те, що він на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, стан здоров`я та сімейний стан обвинуваченого, який є вдівцем, вчинення злочину в стані емоційної образи з боку потерпілого правильно призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.1 ст.115 КК України.

В постанові ВС від 03.02.2021 у справі № 629/2739/18 висловлено позицію, що положення ч. 1 ст. 69 КК України надають повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Проте, встановлені судом обставини, жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого діяння та, відповідно, не знижують ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину.

У постанові ВС від 27.04.2021 у справі № 712/4384/20 Колегія суддів звертає увагу на те, що приписи ст. 69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.

Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що встановлені обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 , хоча їх є кілька, однак вони не настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим, а отже не вбачає підстав для застосування ст. 69 КК України та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачене законом.

Доводи апеляційної скарги захисника стосовно того, що судом першої інстанції неправомірно не враховано пом`якшуючі покарання обставини, а саме стан сильної емоційної образи, оскільки саме неправомірна аморальна поведінка потерпілого і стала причиною скоєння злочину та щире каяття, є необґрунтованими та безпідставними. Оскільки, як вбачається із вироку суд першої інстанції в повній мірі врахував особу обвинуваченого, та такі пом`якшуючі покарання обставини, як щире каяття, вчинення злочину в стані емоційної образи з боку потерпілого та із урахування вище зазначених обставин справи дотримався вимог ст.65 КК України, та обґрунтовано дійшов висновку про призначення покарання обвинуваченому у вигляді позбавлення волі.

Крім, того безпідставними та необґрунтованими є доводи апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_7 щодо надто суворого покарання призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_9 та можливості призначення покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України.

Приписи ст. 69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим. На переконання колегії суддів суд призначив ОСОБА_9 справедливе і достатнє покарання.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що встановлені обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 , хоча їх є кілька, однак вони не настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим, а тому підстав для зміни вироку та призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України колегія суддів не вбачає. Тому апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Разом із тим, на переконання колегії суддів апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Так, як вбачається в постанові ВС від 23.06.2021 року у справі № 689/471/20, провадження № 51-1056 км 21, викладено правовий висновок стосовно розподілу процесуальних витрат.

Так, процесуальні витрати - це визначені у законі грошові витрати, які понесли сторони та інші учасники кримінального провадження у зв`язку із здійсненням провадження, які можуть бути стягнуті з обвинуваченого, на розслідування справи якого були затрачені, або звернені на рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Твердження, що витрати, пов`язані із залученням експертів, можуть бути покладені на обвинуваченого лише у випадках коли їх висновки мають доказове значення є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону з огляду на наступне.

Так, ВС вказав, що згідно із частиною 2 статті 9 КПК прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Дотримання вимог зазначеної вище загальної засади кримінального провадження покладає обов`язок на сторону обвинувачення висунути і перевірити усі можливі версії щодо вчиненого кримінального правопорушення. У зв`язку з цим ними самостійно обираються засоби доказування (як якісно, так і кількісно) за допомогою яких будуть встановлені обставини, зазначені у статті 91 КПК, та які не залежать від позиції сторони захисту та використання чи невикористання їх у подальшому під час судового розгляду.

Проте, судом першої інстанції всупереч вказаній правовій позиції безпідставно не стягнуто з обвинуваченого процесуальні витрати на залучення експерта у даному кримінальному провадженні, а саме: 653,80 грн. за проведення дактилоскопічної експертизи (висновок експерта №705 від 18.11.2020 року); 653,80 грн. за проведення дактилоскопічної експертизи (висновок експерта №706 від 18.11.2020 року).

Разом із тим, оскільки судом першої інстанції стягнуто з ОСОБА_9 процесуальні витрати за проведення експертизи зброї №461-БЛ від 19.01.2021 року в сумі 653 грн. 80 коп. в дохід держави, тому доводи апеляційної скарги прокурора підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню та апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню. Вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого. В решті вирок підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 липня 2021 року щодо ОСОБА_9 змінити в частині стягнення процесуальних витрат.

Стягнути з ОСОБА_9 в дохід держави процесуальні витрати на проведення дактилоскопічної експертизи (висновок

експерта №705від 18.11.2020 року) в сумі 653 грн. 80 коп. та дактилоскопічної експертизи (висновок експерта №706 від 18.11.2020 року). в сумі 653 грн. 80 коп., а всього стягнути 1307 грн. 60 коп.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим який перебуває під вартою у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

(підписи)