Житомирський апеляційний суд
Справа №276/1473/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія п.п.1,6,9,12ч.2 ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №276/1473/21 за апеляційними скаргами прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_13 , захисника обвинуваченого ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_10 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 вересня 2021 року відносно

ОСОБА_11 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п.1, 6, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України, та

ОСОБА_12 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п.1, 6, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України,

в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_11 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого п.п.1, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України та призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обраховано з 07 липня 2020 року - часу затримання.
Цим же вироком, ОСОБА_12 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого п.п.1, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України та призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання обраховано з 07 липня 2020 року - часу затримання.
Скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира на майно обвинуваченого ОСОБА_11 .
Скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира на майно обвинуваченого ОСОБА_12 .
Скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді Корольовського райсуду м. Житомира від 10 липня 2020 року та арешт накладений ухвалою слідчого судді Корольовського райсуду м. Житомира від 14.07.2020.
Стягнуто з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 а на користь держави витрати за проведення експертиз в сумі по 37216 грн. 16 коп. з кожного.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 06.07.2020 близько 02 години, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прийшли за місцем проживання ОСОБА_14 , до квартири АДРЕСА_3 . Під час спільного розпиття спиртних напоїв між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з одного боку та ОСОБА_14 з іншого боку виник словесний конфлікт. В ході значеного конфлікту у ОСОБА_11 та ОСОБА_12 виник спільний злочинний умисел направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_14 , за попередньою змовою групою осіб.
Реалізуючи спільний злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство, ОСОБА_14 , ОСОБА_11 наніс один удар кулаком руки в область плеча останнього, від завданого удару він не втримався на ногах та впав на підлогу. В подальшому ОСОБА_11 сів на ОСОБА_14 та продовжив наносити йому тілесні ушкодження кулаками обох рук в область голови та тулубу останнього. Подолавши таким чином супротив ОСОБА_14 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 перетягнули ОСОБА_14 з підлоги на диван. Після чого продовжуючи свої спільні злочинні дії ОСОБА_12 почав тримати ОСОБА_14 за обидві руки, а ОСОБА_11 в свою чергу здавив шию ОСОБА_14 стороннім предметом, що знаходився поруч та таким чином ОСОБА_11 та ОСОБА_12 умисно вбили ОСОБА_14 .
Очевидцем зазначених подій стала співмешканка ОСОБА_14 - ОСОБА_15 , яка в свою чергу побоюючись з своє життя, залишила приміщення вказаної вище квартири та вибігла на вулицю. Побачивши це ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , розуміючи, що ОСОБА_15 володіє інформацією про вчинений злочин та може викрити їх спільні злочинні дії, побігли за нею, маючи на меті умисно вбити останню, з метою приховування раніше вчиненого злочину.
Реалізуючи спільний злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство двох осіб, з метою приховати умисне вбивство ОСОБА_14 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 наздогнали ОСОБА_15 у дворі будинку АДРЕСА_4 . В ході чого ОСОБА_12 зі спини кулаком руки наніс один удар в потилицю ОСОБА_15 , від завданого удару остання впала на землю. З метою подолання супротиву ОСОБА_15 , ОСОБА_12 сів на останню, яка перебувала в положенні лежачи на спині, обома руками взявши, предмет одягу, а саме різнокольоровий пояс від халату, який був на ОСОБА_15 почав її душити.
В результаті зазначених дій ОСОБА_15 перестала чинити супротив та подавати ознаки життя. В свою чергу ОСОБА_11 спільно з ОСОБА_12 перенесли останню до лісосмуги, що розташована через проїзну частину від вказаного вище будинку, де ОСОБА_11 сів ліворуч від ОСОБА_15 та вищевказаним предметом одягу почав душити останню, з метою доведення своїх спільних злочинних дій направлених на умисне вбивство двох осіб та приховування іншого злочину, а саме вбивства ОСОБА_14 .
Смерть ОСОБА_14 настала від механічної асфіксії в результаті здавлення органів шиї м`яким предметом (петлею) при здушенні.
Смерть ОСОБА_15 настала від механічної асфіксії в результаті здавлення органів шиї петлею при здушенні.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин справи, просить змінити вирок суду першої інстанції шляхом пом`якшення покарання ОСОБА_11 . При цьому, наголошує, що при постановленні вироку судом першої інстанції не повною мірою враховано особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Звертає увагу, що в порушення вимог ст.374 КПК України, у вироку, не зазначені обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щире каяття. В свою чергу, відповідно до положень ст.66 КК України, перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним, а тому, судом мало було визнано обставинами, що пом`якшують покарання, що ОСОБА_11 виховувався без батьківського піклування. Разом з цим, суд першої інстанції зазначені обставини, що пом`якшують покарання не визнав. За таких обставин судом не вірно застосовано матеріальне право, що потягло за собою призначення обвинуваченому більш сурового покарання, чим він на це заслуговує. Крім того, посилаючись на норми ст.69 КК України, вважає, що суду слід було застосувати до обвинуваченого норми цієї статті, за наявності відповідних підстав.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_12 просить змінити вирок суду відносно обвинуваченого ОСОБА_12 та призначити йому покарання за ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років.
При цьому, звертає увагу, що ОСОБА_12 визнав, що задушив (умисно вбив) потерпілу, вчинив це після того, як вона у своїй оселі вдарила його по голові, він за нею побіг і наздогнав. Разом з цим, з показів обвинуваченого ОСОБА_12 та показів іншого обвинуваченого ОСОБА_11 , випливає, що його підзахисний не має жодного відношення до вбивства іншого потерпілого. В свою чергу, будь-які покази свідків, висновки експертиз не вказують на причетність обвинуваченого ОСОБА_12 до вбивства іншого потерпілого. При цьому, жоден із свідків не вказав, що впізнав чи по обличчю, чи по голосу останнього на вулиці в смт.Іршанськ в ніч з 06 на 07 липня 2020 року. Навпаки, зі слів свідків - на вулиці (біля гаража) у смт.Іршанськ, куди нібито заштовхували потерпілу, були якісь інші особи, відмінні від обвинувачених, серед яких обвинуваченого ОСОБА_11 свідки впізнали по голосу. При цьому, іншого вбитого, якого нібито задушив ОСОБА_11 у квартирі, зі слів цього ж обвинуваченого, на вулиці не було, а тому зовсім незрозуміло яке відношення до даного загиблого мав останній. Посилаючись на зазначене, наголошує, що звинувачення стосовно обвинуваченого ОСОБА_12 щодо умисного вбивства двох осіб, з метою приховати інший злочин або полегшити його вчинення, вчинення умисного вбивства за попередньою змовою групою осіб ґрунтується виключно на припущеннях, а тому, дії його підзахисного підлягають перекваліфікації.

Прокурор ОСОБА_13 в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 покарання за п.п.1, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України у виді 15 років позбавлення волі, ОСОБА_12 покарання за п.п.1, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України у виді 15 років позбавлення волі. У решті вирок залишити без змін. При цьому, наголошує, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в достатній мірі не врахував те, що обвинувачені вчинили два умисних особливо тяжких злочини, а також спосіб вчинення ними злочинів, чітку, обдуману, узгоджену, організовану спланованість їх дій та мету приховати інше кримінальне правопорушення, вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння. Звертає увагу, що судом першої інстанції формально перераховано обставини, які вплинули на визначення форми покарання, не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_11 , хоча і вважається не судимим, але раніше притягувався до кримінальної відповідальності та вчинив особливо тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи. Крім того, судом першої інстанції не враховано думку потерпілого ОСОБА_16 . В свою чергу, посилання суду на таку пом`якшуючу обставину, як часткове визнання обвинуваченими вини, не може прийматися до уваги, з огляду на те, що за версією обвинувачених вони вчиняли вбивства не за попередньою змовою, а кожен окремо, що не може свідчити про щирість каяття обвинувачених та усвідомлення обсягу та тяжкості наслідків, які настали, а навпаки, свідчить лише про те, що обрана позиція захисту спрямована лише на уникнення кримінальної відповідальності за вчинені злочини шляхом нівелювання кваліфікуючих ознак, передбачених п.п.1, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України. Вважає, що покарання, призначене судом першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , за своїм розміром є явно не справедливим та не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та даним про осіб обвинувачених з урахуванням наслідків, які настали в результаті дій обвинувачених - смерті двох людей, чиє життя є найвищою соціальною цінністю, даних про особу обвинувачених.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора в підтримку апеляційної скарги прокурора та її заперечення проти задоволення апеляційних вимог захисників, пояснення обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та їх захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в підтримку своїх апеляційних скарг та заперечення проти апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».
Згідно ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
Апеляційний суд вважає, що вказані вимоги кримінально-процесуального закону судом першої інстанції дотримані.
Відповідно до статей 3 і 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Право на життя є невід`ємним правом людини. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п.1, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України.
Відповідно до ст.26 КК України співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох суб`єктів злочину у вчиненні умисного злочину.
Згідно ч.2 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.
Колегія суддів погоджується з кваліфікацією судом першої інстанції дій обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за п.п.1, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України як умисне протиправне заподіяння смерті двох осіб, за попередньою змовою групою осіб, з метою приховати інший злочин.
Суд вважає, що вчиненим за попередньою змовою групою осіб умисне вбивство вважається тоді, коли в позбавленні потерпілого життя брали участь декілька осіб (дві і більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його виконання.
Якщо учасники групи діяли узгоджено щодо декількох осіб, хоча кожен із них позбавив життя одного потерпілого, дії кожного зі співучасників розглядаються як умисне вбивство двох або більше осіб, вчинене за попередньою змовою, і кваліфікується за пунктами 1 і 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Дана позиція узгоджується із Постановою Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003р. №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи».
Зокрема, за цей злочин несуть відповідальність і ті особи, котрі хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу. З урахуванням конкретних обставин справи та змісту спільного умислу осіб, що вчинюють убивство за попередньою змовою, до таких дій належать: застосування на початку нападу насильства щодо потерпілого з метою приведення його у безпорадний стан з тим, щоб інший співучасник, скориставшись таким станом, заподіяв потерпілому смерть; подолання опору потерпілого з метою полегшити заподіяння йому смерті іншим співучасником; усунення певних перешкод, що в конкретній ситуації заважають іншій особі заподіяти потерпілому смерть або істотно ускладнюють це; надання особі, яка згідно з домовленістю заподіює смерть потерпілому, конкретної допомоги під час учинення вбивства (у вигляді порад, передачі зброї тощо); ведення спостереження за потерпілим, іншими особами чи обстановкою безпосередньо перед убивством або під час його вчинення з метою забезпечити реалізацію спільного умислу тощо.
Головною рисою спільної дії (бездіяльності) співучасників є те, що дії (бездіяльність) кожного з них є складовою частиною загальної діяльності з вчинення злочину. Вони діють разом, роблячи свій внесок у вчинення злочину. Дії (бездіяльність) кожного із учасників за конкретних обставин є необхідною умовою для вчинення злочинних дій (бездіяльності) іншим співучасником та настання спільного злочинного результату.
Як вбачається з мотивів та висновків ухваленого судового рішення суду першої інстанції та з матеріалів кримінального провадження, стороною обвинувачення доведено під час судового розгляду попередня змова, а саме спільна домовленість ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які будучи за місцем проживання ОСОБА_14 , в ході словесного конфлікту, який виник між ними, групою осіб вчинили умисне вбивство ОСОБА_14 та в подальшому, з метою приховання вбивства ОСОБА_14 вчинили умисне вбивство ОСОБА_15 .
Зокрема, винуватість обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого п.п.1, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України підтверджується їхніми показаннями, оскільки вони частково визнали свою вину, при цьому в судовому засіданні в цілому підтвердили події, що відбувалися за місцем проживання потерпілого, та в подальшому у дворі будинку АДРЕСА_4 та у лісосмузі, що розташована через проїзну частину від вказаного вище будинку, але заперечували попередню змову між собою на вчинення вбивства потерпілих групою осіб та стверджували що вчиняли злочин кожен окремо.
Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_11 свою вину в інкримінованому йому злочину визнав частково та показав, що дійсно 06 липня 2020 року він з групою молоді, зустрівши ОСОБА_12 , розпивали разом вино, потім гуляли по селищу, далі розпивали горілку. Коли всі розійшлись, він придбавши пляшку горілки з метою її розпиття з ОСОБА_12 разом пішли до квартири його сусідів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Постукали у двері, їм відкрили, вони розпивали спиртне. ОСОБА_14 не бажав більше вживати, оскільки сам виходив зі стадії попереднього "перепою". ОСОБА_15 сиділа на дивані, спиртне не вживала. ОСОБА_14 звинуватив їх у крадіжці грошей в сумі 500 гривень, взяв ніж і махнув їм перед його горлом, на що він розізлився, став наносити йому удари руками та ногами по різних частинах тіла, переконавшись, що він не дихає, намотав йому на шию шарф. Про вбивство ОСОБА_15 дізнався зі слів ОСОБА_12 . Після скоєного сидів на лавці біля під`їзду, туди прийшов ОСОБА_12 і повідомив, що вбив ОСОБА_15 , яка нанесла йому удар по голові (а.193 т.3).
Обвинувачений ОСОБА_12 в ході судового розгляду винуватим себе в скоєнні злочину визнав частково та підтвердив покази ОСОБА_11 щодо вказаних обставин розпиття спиртного та відвідування квартири ОСОБА_14 . Як саме ОСОБА_11 вбивав ОСОБА_17 він не бачив, оскільки дуже сп`янів і знаходився в іншій кімнаті на дивані. Зненацька відчув удар по голові від ОСОБА_15 , розсердився на неї і став за нею гнатися. Вона тікала в сторону посадки, зачепилась і впала, він її наздогнав і задушив якимось предметом схожим на жіночий шарф чи пояс від халату (а.193 т.3).
Суд першої інстанції обґрунтовано у вироку вказав, що часткове визнання вини обвинуваченими є їх правом та способом захисту, при цьому апеляційний суд також критично ставиться до показів обвинувачених в тій частині, що вони самостійно скоювали злочин, що їм інкримінують, та вважає, що у такий спосіб кожен з обвинувачених намагається зменшити ступінь своєї кримінальної відповідальності за позбавлення життя двох потерпілих.
Апеляційний суд враховує, що в ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_11 та його захисник не оскаржують як встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи, так і правильність кваліфікації його дій, обвинувачений ОСОБА_11 пояснив колегії суддів, що вину визнає повністю та просить вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Як вважає апеляційний суд, доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_18 про необхідність перекваліфікації його дій з ч.2 ст.115 КК України на ч.1 ст.115 КК України є безпідставними, а вина обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п.1, 9, 12 ч.1 ст.115 КК України, ґрунтується на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку.
Зокрема, як вбачається з показань потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_19 самих обставин вбивства вони не бачили, але від знайомих дізналися про смерть та здійснювали захоронення потерпілих, які були задушені, смерть була насильницька (а.23, 39 т.2).
Свідок ОСОБА_20 пояснила суду, що пізно ввечері 06 липня 2020 року вона поверталась додому на велосипеді, почула вислів двох молодих людей "я тобі зараз дам". Стояв ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (був у кепці). Побачивши її, хлопці розійшлись по сторонах. ОСОБА_11 пішов до компанії молоді. Після цього вона пішла гуляти із своєю собакою. Повертаючись до свого будинку, звернула увагу, що горіло світло в квартирі ОСОБА_21 та ОСОБА_14 . Після 01 години ночі вона почула крик на вулиці, через вікно побачила якогось чоловіка, який біг в сторону посадки, а за ним бігла жінка і кричала "Мітя, почекай". Позаду за ними біг молодий чоловік із залисинами і кричав "уб`ю". По голосу вона впізнала ОСОБА_11 . Після цього роздавались крики біля озера. ОСОБА_15 заштовхували в гараж (бойлерну), а де в цей час був ОСОБА_14 вона не бачила (а.77 т.2).
З показів свідка ОСОБА_22 , даних в судовому засіданні, видно, що вночі з 06 на 07 липня 2020 року через відкрите вікно вона почула крики біля гаражу (бойлерної), де ставлять шкільний автобус. Вийшовши на балкон побачила, як ОСОБА_11 наносив удари по обличчю ОСОБА_15 , а вона кричала "Ярик, за що ти мене б`єш". ОСОБА_12 стояв поруч. До них підійшов якийсь незнайомий чоловік, відкрив гараж і туди заштовхали ОСОБА_15 . Протягом незначного часу було чути крики цієї жінки, а потім вона побігла в сторону посадки , а ОСОБА_12 та ОСОБА_11 за нею (а.78 т.2).
Свідок ОСОБА_23 ствердив у судовому засіданні , що в ніч з 06 на 07 липня 2020 року він відкрив вікно, щоб покурити. Біля його будинку знаходиться гараж (бойлерна), він почув голос дружини ОСОБА_14 "за що ти мене б`єш". П`ятеро молодих людей зайшли до приміщення гаража, через хвилин п`ять троє вийшли і пішли в сторону селища. Покійна ОСОБА_15 вибігла з гаража і побігла в сторону озера та посадки. Двоє молодих людей побігли за нею. Серед двох, які бігли він добре впізнав силует Ярослава Кригерта. Наступного дня дізнався, що знайшли два трупи (а.133 т.2).
Свідок ОСОБА_24 пояснила в судовому засіданні, що в ніч з 06 на 07 липня 2020 року вона поверталась додому десь приблизно в період після 01 години ночі, двері сусідів ОСОБА_14 були напіввідчинені і в квартирі було чути крики. На вулиці вона нікого не бачила, до приміщення квартири не заглядала. Про смерть сусідів дізналася наступного дня (а.110 т.2).
Вище зазначені показання потерпілих та свідків, які, на думку суду апеляційної інстанції, є послідовними за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх достовірності, спростовують твердження захисника ОСОБА_10 , що обвинувачений ОСОБА_12 не причетний до вбивства ОСОБА_14 та підтверджені іншими наявними в провадженні доказами, а саме:
- даними протоколу огляду місця події від 07 липня 2020 року та фототаблицями до нього, згідно з якими при огляді було вилучено три змиви з шиї покійної ОСОБА_15 , фрагмент із соснової гілки із нашаруванням бурого кольору, фрагмент тканини комбінованих кольорів (оранжевого-синьо-чорного) (а.188-204 т.2);
- даними протоку обшуку від 07 липня 2020 року за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_11 в АДРЕСА_1 , в ході якого у ОСОБА_11 вилучено шорти, куртку спортивної сірого кольору з маркуванням "Glacier ", футболку синього кольору марки " Puma", шорти чорного кольору з червоними вставками, кросівки зеленого кольору з чорними вставками та білою підошвою, змиви з нашаруванням речовини бурого кольору (а.1-8 т.3);
- даними протоколу огляду трупа від 08 липня 2020 року, згідно якого в приміщенні моргу обласного бюро судово-медичних експертиз в м. Житомирі проведено огляд трупа ОСОБА_15 , де причиною смерті вказано механічна асфіксія при здавленні органів шиї петлею при задушенні (а.19-25 т.3);
- даними протоколу огляду трупа від 08 липня 2020 року, згідно якого в приміщенні моргу обласного бюро судово-медичних експертиз в м. Житомирі проведено огляд трупа ОСОБА_14 , де зазначено причиною смерті механічна асфіксія при здавленні органів шиї м`яким предметом при задушенні (а.27-32 т.3);
- даними висновку експерта №СЕ-19-20/21478-Б від 20.08.2020 року, відповідно до якого на рушнику виявлена кров людини та клітини з ядрами. Генетичні ознаки клітин, виявлених на фрагменті тканини є змішаними, збігаються між собою, містять генетичні ознаки двох осіб, а саме генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_15 та зразка букального епітелію ОСОБА_11 і не містять генетичних ознак зразка крові ОСОБА_14 та зразка букального епітелію ОСОБА_12 (а.35-63 т.3);
- даними висновку молекулярно-генетичної експертизи № СЕ-19-20/21484-Б від 18.08.2020 року, згідно якої генетичні ознаки слідів крові, виявлених на футболці, умовно позначеній "1" збігаються з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_15 , і не збігаються з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_14 (а.65-94 т.3);
- даними висновку експерта № 620 від 07.07.2020 року, відповідно до якої у ОСОБА_15 виявлено такі тілесні ушкодження: в верхній частині шиї одиночна, замкнена, рівномірновиражена, горизонтальнорозташована странгуляційна борозна, яка проходить на передній поверхні шиї - на рівні верхнього краю щитоподібного хряща, на правій та лівій бокових поверхнях шиї в 2 см нижче кутів нижньої щелепи та в 2,5 см нижче соскоподібних паростків, краї борозни рівно заглиблені, дно борозни червоно-коричневе; чотири неправильно-прямокутні садна вкриті червоно-коричневою кіркою розташованою нижче рівня оточуючої шкіри над странгуляційною борозною в підщелепній ділянці справа; масивний темно-червоний крововилив в м`які тканини шиї по передній поверхні в проекції странгуляційної борозни. Дані тілесні ушкодження утворились прижиттєво від здавлення органів шиї тупим предметом (петлею) при задушенні , мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю (а.95-98 т.3).
- даними висновку експерта №619 від 07.07.2020 року, згідно яким смерть ОСОБА_14 настала від механічної асфіксії в результаті здавлення органів шиї м`яким предметом (петлею) при задушенні: наявність горизонтально розташованої, рівномірновдавленої, замкнутої старнгуляційної борозни на шиї,темно-червоних крововиливів в м`які тканини шиї в проекції странгуляційної борозни, темно-червоних крововиливів в слизовій оболонці повік, темно-червоного крововиливу на передній та боковій поверхнях шиї в проекції странгуляційної борозни, крововиливу в корінь язика, різке здуття та емфізема легень, на щитоподібному хрящі виявлено два переломи, перелом 1 розташовується на лівому верхньому ріжку в місці з`єднання з тілом, перелом 2 розташовується на верхньому ріжку в місці з`єднання з тілом. Дані переломи по своєму механізму утворення являються непрямими розгинальними та утворилися від непрямої дії тупого твердого предмету, травмуюча сила якого діяла на ліву частину щитоподібного хряща та була направлена на відстані від місця утворення переломів, що відповідає показам ОСОБА_11 про те, що він наносив удари руками та ногами покійному по різних частинах тіла (а.99-102 т.3);
- даними протоколу огляду слідчого експерименту від 11.08.2020 року, що свідок ОСОБА_22 детально розповіла та показала, що саме в ніч з 06 на 07 липня 2020 вона бачила як ОСОБА_11 та ОСОБА_12 заштовхнули покійну ОСОБА_15 до приміщення гаражу, де вона чула крики покійної, бачила як ОСОБА_11 наносив удари по обличчю ОСОБА_15 , а потім побігли за нею до посадки (а.103-111 т.3);
- даними висновку судово-психіатричного експерта від 18.08.2020 встановлено, що ОСОБА_11 в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому протиправні вчинки, в тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності (алкогольному психозі, реактивному стані, патологічному сп`янінні, патологічному афекті), який би позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними - не перебував, перебував в стані простого алкогольного сп`яніння . Міг давати звіт своїм діям та керувати ними в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому вчинки, може давати звіт своїм діям та керувати ними в даний час (а.134-137 т.3);
- даними висновку судово-психіатричного експерта №218-2020 від 18.08.2020 ОСОБА_12 в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому протиправні вчинки, в тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності (алкогольному психозі, реактивному стані, патологічному сп`янінні, патологічному афекті), який би позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними - не перебував. Міг давати звіт своїм діям та керувати ними в даний час (а.147-149 т.3);
- даними протоколів про результати аудіо-, відео контролю особи, якими встановлено, що ОСОБА_12 та ОСОБА_11 під час розмови з невідомою особою розповіли про те, що і ОСОБА_14 і ОСОБА_15 задушили вдвох, ОСОБА_14 душив ОСОБА_12 , а ОСОБА_11 лише допомагав тримати, а ОСОБА_15 душив ОСОБА_12 , а ОСОБА_11 допомагав відтягувати та біг за нею разом з ОСОБА_12 (а.116-121 т.3);
Таким чином, виходячи із встановлених судом фактичних обставин вбачається, колегія суддів вважає, що обвинувачені діяли спільно та узгоджено, зі спільним умислом, при цьому просліджується технічно-ситуативний розподіл функцій, за яким кожен співучасник виконував певну роль, утворюючи об`єктивну сторону складу злочину, жоден із співвиконавців не залишив мети вчинити злочин, не зупиняв іншого у реалізації злочинного умислу. Зокрема, ОСОБА_12 бачивши, що ОСОБА_11 застосував насильство до потерпілого, мав всі можливості припинити злочинне посягання, однак не зробив цього, а навпаки, подолавши таким чином супротив ОСОБА_14 , перетягнув разом з ОСОБА_11 його з підлоги на диван, після чого продовжуючи свої спільні злочинні дії почав тримати потерпілого за обидві руки, а ОСОБА_11 в свою чергу здавив шию потерпілого. На думку апеляційного суду, вбивство потерпілого ОСОБА_14 , у зв`язку із загрозою їх викриття у вчиненому, спонукало обвинувачених на послідуючі дії в групі щодо позбавлення життя ОСОБА_15 , яка стала свідком вбивства ОСОБА_14 , при цьому ОСОБА_11 та ОСОБА_12 діяли узгоджено, разом наздогнали потерпілу, разом перенесли до лісосмуги, першим почав душити ОСОБА_12 , потім ОСОБА_11 в присутності ОСОБА_12 продовжив, таким чином обвинувачені разом довели спільний злочинний умисел до кінця.
Аналізуючи усі вищевказані докази, колегія суддів приходить до висновку про їх належність та допустимість, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та їх оцінці, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого п.п.1, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України, колегія суддів не вбачає.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , заперечуючи обставини наявності попередньої змови між обвинуваченими та причетність до вбивства ОСОБА_14 обвинуваченого ОСОБА_12 , не навів переконливих доводів та доказів, які ці обставини спростовують.
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведено поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у даному кримінальному провадженні №276/1473/20 рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого п.п.1, 9, 12 ч.2 ст.115 КК України, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційних вимог захисника обвинуваченого ОСОБА_12 за обставин, викладених в поданій ним апеляційній скарзі, не вбачається.
Не може погодитись колегія суддів і з доводами апеляційних скарг захисника ОСОБА_9 щодо суворості призначеного обвинуваченому ОСОБА_11 покарання та доводами прокурора ОСОБА_13 щодо м`якості призначеного обом обвинуваченим покарання, виходячи з наступного.
Так, відповідно до вимог статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченим, суд першої інстанції правильно керувався вимогами ст. ст. 50, 65-67 КК України та взяв до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходив із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Зокрема, при визначенні виду та міри покарання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , судом в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, який згідно ст.12 КК України є особливо тяжким, фактичні обставини кримінального провадження, ставлення обвинувачених до вчиненого, які частково визнали свою вину, а також характеризуючі дані осіб обвинувачених, які є особами молодого віку, мають місце реєстрації та місце проживання, на спеціалізованих обліках не перебувають, обвинувачений ОСОБА_11 раніше не судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, позбавлений батьківського піклування, виховувався дідусем і бабусею, обвинувачений ОСОБА_12 раніше не судимий, має складний сімейний стан, позитивні характеристики за місцем проживання та місцем навчання, що є обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченим, та обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а саме вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.
Той факт, що обвинувачений ОСОБА_11 в суді першої інстанції визнав свою вину частково, в суді апеляційної інстанції стверджував, що вину визнає повністю, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини, а також критична оцінка винним своєї протиправної поведінки, її осуд, бажання виправити ситуацію, що склалася. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак, у матеріалах кримінальної справи відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_11 дійсно щиро розкаявся у вчиненому.
Тож колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції не було встановлено цієї обставини, що пом`якшує покарання.
Аналогічна позиція міститься і в практиці Верховного Суду (постанова від 27.04.2021 року у справі 520/16394/16-к, постанова від 18.09.2019 року у справі №166/1065/18).
Європейський суд з прав людини, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти Росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти Росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання обвинуваченим у виді 12 років позбавлення волі призначене в межах санкції кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.115 КК України, за своїм видом і розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам обвинувачених, а тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим у наслідок м`якості чи суворості у суду не має.
Доводи прокурора про те, що суд не в повній мірі врахував, що обвинувачені вчинили два умисних особливо тяжких злочини, спосіб вчинення злочинних дій, їх мету, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, та позицію потерпілого, який наполягав на суворості покарання є безпідставними, оскільки ці обставини в повній мірі взято до уваги судом при призначенні покарання у сукупності з іншими обставинами провадження.
Окрім цього, питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення, а тому позиція потерпілих не є вирішальним при прийнятті рішення щодо міри покарання обвинуваченим, а враховується судом в сукупності з іншими обставинами, які підлягають доказуванню при вирішенні питання про призначення покарання.
Ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція) гарантує право кожного на життя, яке охороняється законом, тобто над державою тяжіє обов`язок зробити все для убезпечення людського життя.
Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
За вказаних обставин суд апеляційної інстанції прийшов до переконання, що призначене обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання і відображує співмірність злочину та кари, і тільки таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів. На думку суду апеляційної інстанції, призначене обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі строк 12 років забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК України.
Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора та захисника, колегія суддів не знаходить.
Таким чином, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі прокурора та захисників - відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 вересня 2021 року відносно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , - без змін.
На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді :