Кримінальне провадження №629/6424/21
Номер провадження 1-кп/629/132/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Лозівського міськрайонного суду Харківської області кримінальне провадження №0000205 від 04.02.2021 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нове, Первомайського району, Харківської області, громадянина України, з середньою освітою, військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,-

в с т а н о в и в :

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №146 від 27.06.2018 солдата ОСОБА_4 , призначено на посаду кулеметник штурмового відділення штурмового взводу штурмової роти, з 27.06.2018 зараховано до списків особового складу військової частини на всі види забезпечення.

27.06.2018 ОСОБА_4 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу, строком на 3 (три) роки.

Відповідно до приписів ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на момент вчинення злочину, старший солдат ОСОБА_4 вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за контрактом.

Вимоги ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують старшого солдата ОСОБА_4 захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.

У відповідності до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.199 №546-XIV (зі змінами), ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.199 №551- XIV, старший солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та інше.

Пунктом 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи протягом робочого часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком; на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Згідно вимог ст. ст. 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків він зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Статтями 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, визначено необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Обставинами (умовами), що визначають момент настання особливого періоду є: оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової), або доведення такого рішення до виконавців стосовно прихованої мобілізації, або момент введення воєнного стану в Україні чи окремих її місцевостях.

Таким чином, часткова мобілізація, яка оголошувалася Указами Президента України, є складовою частиною особливого періоду.

Згідно рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози та збереження територіальної цілісності України», уведеного в дію Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014, у Донецькій та Луганській областях проводиться антитерористична операція.

В силу положень Закону України «Про боротьбу з тероризмом» Збройні Сили України та інші військові формування приймають участь в антитерористичній операції визначеним складом сил і засобів.

У відповідності до абз. 8 ст. 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Президент України приймає рішення про демобілізацію із внесенням відповідного Указу на затвердження Верховною Радою України.

Демобілізація це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах сирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати мирного часу.

За викладених обставин особливий період як часовий проміжок, що охоплює мобілізацію, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, який на час скоєння злочину не завершився.

Однак, старший солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби, в порушення вищевказаних нормативно-правових актів вирішив стати на злочинний шлях.

Так, ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом Збройних Сил України, перебуваючи на посаді заступника командира бойової машини - навідник оператор 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою незаконно ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості своєчасно прибути до цієї частини, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, у порушення вимог ст.ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України « Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.199 №546-XIV (зі змінами), ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.199 №551- XIV, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, за відсутності поважних причин, 28.12.2020 не з`явився вчасно до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) №78 від 14.04.2021 року старший солдат ОСОБА_4 вважається таким, що повернувся до розташування військової частини НОМЕР_1 , яка тимчасово дислокувалась у АДРЕСА_4 та з 13.04.2021 року останнього зараховано на усі види забезпечення.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні винним себе визнав частково, пояснив, що дійсно був відсутнім на місцем служби у військовій частині НОМЕР_1 , проте виконувати свої службові обов`язки не відмовлявся. В судовому засіданні 24.01.2022 року під час судових дебатів свою вину визнав в повному обсязі. Щиросердно розкаювався у скоєному ним злочині.

Незважаючи на визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, його вина повністю доводиться наступними зібраними та дослідженими у кримінальному провадженні доказами, обсяг яких був визначений за погодженням з учасниками судового провадження, а саме:
- контрактом №0002083, укладеним Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про проходження громадянина ми України військової служби у Збройних Силах України від 27 червня 2018 року;
- контрактом, укладеним між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковником ОСОБА_6 та військовослужбовцем ОСОБА_4 про проходження громадянина ми України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського та старшинського складу;
- витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №146 від 27 червня 2018 року, згідно якого солдата ОСОБА_4 прийнято на військову службу до Збройних Сил України строк на три роки призначено на посаду кулеметника штурмового відділення штурмового взводу штурмової роти. ВОС-101627А;
- витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №231 від 17 жовтня 2018 року, згідно якого солдата ОСОБА_4 , кулеметника І штурмового відділення ІІ штурмового взводу І штурмової роти призначено на посаду заступника командира бойової машини навідника оператора ІІ штурмового відділення І штурмового взводу І штурмової роти. ВОС 121100А;
- службовою карткою військової частини НОМЕР_1 щодо старшого солдата ОСОБА_4 ;
- витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №290 від 28.12.2020 року, згідно якого старший солдат ОСОБА_4 , заступник командира бойової машини-навідника-оператора 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , є таким, що самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , 28 грудня 2020 року;
- витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №78 від 14.04.2021 року, згідно якого старший солдат ОСОБА_4 , заступник командира бойової машини-навідника-оператора 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , є таким, що повернувся до розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 ) з 13 квітня 2021 року;
Сторона обвинувачення відмовилася від допиту свідків сторони обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , сторона захисту не наполягала на допиті вказаних свідків, що було з`ясовано судом в судовому засіданні. З огляду на вимоги ст.22 КПК України, забезпечивши право сторони обвинувачення на свободу в поданні ними суду своїх доказів, суд прийняв відмову сторони обвинувачення від допиту свідків сторони обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 безпосередньо судом.
Всі докази, досліджені в судовому засіданні, суд вважає належними та допустимими, оскільки при їх отриманні судом не встановлено істотного порушення прав та свобод обвинуваченого, гарантованих Конституцією та законами України, вони містять інформацію щодо доказування вини ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення та обґрунтовують належність конкретного доказу для підтвердження вини обвинуваченого, стосуються його безпосередньої участі у вказаній події, тому суд бере їх за основу при ухваленні обвинувального вироку у відношенні ОСОБА_4 .

Таким чином, суд знаходить вину обвинуваченого ОСОБА_4 повністю доведеною, а скоєне ним підлягаючим кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчиненому особою, зазначеною в частині другій цієї статті.

Суд вважає обґрунтованою таку кваліфікацію дій обвинуваченого та такою, що знайшла своє підтвердження в судовому засіданні. При таких обставинах, підстав для зміни правової кваліфікації дій обвинуваченого або його виправдання, суд не вбачає.

Призначаючи покарання обвинуваченому, у відповідності зі ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7 (із наступними змінами та доповненнями), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Окрім того, метою призначення покарання, виходячи із положень ч. 2 ст. 50 КК України є не лише кара, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України обвинувачений ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин.

Дослідженням особи обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він не судимий, з середньою освітою, не одружений, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проходження служби характеризується посередньо.

Згідно досудової доповіді Покровського районного відділу №5 філії Державної установи «Центр пробації» в Донецькій області від 14.01.2022 року, ризик вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення є середній, ризик небезпеки для суспільства середній.

Відповідно до вимог ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття.

Відповідно до вимог ст. 67 КК України обставини, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 судом не встановлені.

З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сукупності усіх обставин, що його характеризують, обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих обставин, даних про особу обвинуваченого, обставин вчинення злочину і ставлення обвинуваченого до вчиненого, суд вважає можливим призначити обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 4 ст. 407 КК України і приходить до висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням та покладанням обов`язків, які сприятимуть його виправленню, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового кримінального правопорушення.

Підстав до застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 ст.ст. 69, 69-1 КК України, суд не вбачає.

Запобіжний захід на досудовому слідстві обвинуваченому ОСОБА_4 не обирався.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Судові витрати та речові докази в кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст. ст. 371, 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

Визнати ОСОБА_4 винним за ч. 4 ст. 407 КК України та призначити покарання у виді 3 (тьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Нагляд за ОСОБА_4 покласти на командира військової частини НОМЕР_1 за місцем проходження військової служби, а в разі його звільнення з військової служби - на орган пробації за місцем проживання.

Заходи забезпечення кримінального провадження не обирати.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Суддя Наталя ЖМУД