В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.11.2021 м. Біла Церква

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 міста Біла Церква, Київської області, кримінальне провадження № 0003965 від 05.08.2018 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Острів, Рокитнянського району, Київської області, громадянина Російської Федерації, на території Київської області перебуває на підставі «Тимчасової посвідки на постійне проживання» серії НОМЕР_1 від 18.11.2006 безстроково, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, пенсіонера, інваліда ІІІ групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської області: ОСОБА_4

захисник адвокат: ОСОБА_5 ,

обвинувачений: ОСОБА_3

У С Т А Н О В И В:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Судом визнано доведеним, що 05.08.2016 приблизно о 12 год. 05 хв. водій ОСОБА_3 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «CITROEN JUMPER", державний номерний знак НОМЕР_3 та рухаючись по автодорозі Київ Фастів - Біла Церква Тараща - Звенигородка, біля АЗС «Тера плюс» по вул. Ватутіна, 1-б, с. Шкарівка, Білоцерківського району, Київської області, а саме на повороті до с. Шкарівка, Білоцерківського району, Київської області у напрямку до м. Біла Церква, Київської області, в порушення п. 1.5 Правил дорожнього руху України, де вказано, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3 (б) Правил дорожнього руху України, де вказано, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі п. 12.1 Правил дорожнього руху України, де вказано, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; п. 12.3 Правил дорожнього руху України, де вказано, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, водій ОСОБА_3 проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, при виникненні небезпеки для руху або перешкоди, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди в результаті чого допустив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїзну частину дороги з ліва на право відносно руху автомобіля.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітній пішохід ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кісток склепіння та основи черепа, кровопроливів в м`які покриви голови, під оболонками в тканину і шлуночкові систему головного мозку, закриту травму грудей, забій легенів, серця, закриту травму тулуба, крововиливів в м`яких тканини навколо правого наднирника, під капсулою правої нирки, крововилив в м`язах малого тазу, більше справа, рани на голові, численних синців й саден тіла.
Смерть ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , настала від сукупної травми голови і тулуба, що проявилась закритим переломом кісток сплетіння та основи черепа з розвитком дифузної травми головного мозку. На що вказують наступні тілесні ушкодження: закритий перелом кісток склепіння та основи черепа, кровопроливи в м`які покриви голови, під оболонками в тканину і шлуночкову систему головного мозку, закрита травма грудей, забій легенів, серця, закрита травма тулуба, крововиливи в м`яких тканинах навколо правого наднирника, під капсулою правої нирки, крововилив в м`язах малого тазу, більше справа, рана на голові, численні синці й садна тіла.
Дані тілесні ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, по критерію як небезпечні для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Грубе порушення водієм ОСОБА_3 вимог п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002, перебуваючи в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Таким чином дії обвинуваченого ОСОБА_3 виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд, у відповідності до положень ст. 275 КПК України, в межах пред`явленого обвинувачення, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши учасникам процесу необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків у межах та у спосіб, передбачених КПК України зокрема заслухавши доводи останніх, а саме: провівши судовий розгляд, судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, вивчивши матеріали кримінального провадження за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у справі, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні показав, що 05.08.2016 приблизно о 12.00 год. він керуючи технічно-справним транспортним засобом «CITROEN JUMPER», державний номерний знак НОМЕР_3 , в якому поряд з ним на передньому сидінні перебувала його дочка та майбутній зять, а позаду в салоні знаходилась його дружина та рухались по автодорозі Біла Церква Тараща, на повороті с. Шкарівка, Білоцерківського району, Київської області став учасником дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася біля АЗС «Тера плюс» на пороті до с. Шкаріка, Білоцерківського району, Київської області, у напрямку м. Біла Церква, Київської області.
При цьому ОСОБА_3 був тверезим та знаходився за кермом вказаного транспортного засобу та рухався зі швидкістю 80-85 км/год., зі своєю родиною по своїм справам. Проїзна частина була порожньою, сухою та чистою, світило сонце, огляду дорожньої обстановки нічого не заважало, також ОСОБА_3 наполягав, що при керуванні не відволікався та з пасажирами, які є членами його сім`ї, не спілкувався. На наступний день дочка з майбутнім зятем планували зареєструвати шлюб.
Так, під`їзжаючи до повороту в село Шкарівка, Білоцерківського району, Київської області, зі швидкістю 80-85 км/год., побачив на відстані приблизно 20 метрів, як з автобусу, який рухався по зустрічній смузі вийшов хлопець років восьми - десяти та почав перетинати проїзну частину дороги, перебігаючи її, при цьому ОСОБА_3 почав застосовувати екстрене гальмування, однак побачивши, що не встигає зупинитися до місця перетину хлопцем проїзної частини, оскільки транспортний засіб рухався зі швидкістю 80 км./год., ОСОБА_3 почав намагатися об`їхати малолітнього потерпілого. В наслідок чого ОСОБА_3 допустив наїзд на дитину, зачепивши його правою стороною автомобіля. При відсутності спроб об`їхати малолітнього потерпілого, удар би прийшовся середньою частиною транспортного засобу в малолітню дитину. Відразу після удару, ОСОБА_3 разом зі своїми дітьми вибіг з автомобіля та підбігли до хлопчика, який був у свідомості, після чого його забрала швидка.

Після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 дочекавшись поліцію та прийнявши участь у слідчих діях також поїхав до лікарні, де пропонував батькам дитини, а саме бабусі матеріальне відшкодування на лікування, запропонувавши частину коштів, але вона відмовилась. На наступний день ОСОБА_3 стало відомо, що хлопчк в лікарні помер, зателефонувавши бабусі хлопця, запитав дозволу бути присутнім на похоронах, але остання не дозволила.

Заявлений потерпілою/цивільним позивачем цивільний позов про відшкодування моральної шкоди в розмірі одного мільйону гривень, ОСОБА_3 визнав частково та показав, що може відшкодувати потерпілій моральну шкоду в розмірі 70 000,00 грн., з урахуванням його власних фінансових можливостей, а також обвинувачений відповідаючи на запитання учасників кримінального провадження зазначив, що до теперішнього часу жодних дій для відшкодування моральної шкоди потерпілої, обвинувачений не вчиняв.

Під час допиту в судовому засіданні обвинувачений карав себе за перевищення швидкісного режиму, просив вибачення у потерпілої та інших учасників судового провадження, зазначивши, що раніше не мав змогу побачитись з батьками дитини та висловити їм своє почуття жалю, оскільки при намаганні отримати у бабусі дозвіл приїхати на поховання отримав відмову останньої.

Крім цього під час судових дебатів обвинувачений ОСОБА_3 заявив клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» та на підставі п. «г» та п. «ґ» ст. 1 зазначеного Закону, звільнити його від покарання, при цьому ОСОБА_3 запевнив, що з наслідками застосування Закону України «Про амністію» обізнаний.

Не зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні при з`ясуванні питання щодо визнання обвинуваченим вини в інкримінованих йому діях, передбачених ч. 2 ст. 286 КК України визнав у повному обсязі, а цивільний позов визнав частково, однак після надання обвинуваченим показів, суд приходить до висновку про часткове визнання вини обвинуваченим ОСОБА_3 в інкримінованому йому злочині.

Вказані показання обвинуваченого ОСОБА_3 суд визнає належними, оскільки вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню та мають значення для даного кримінального провадження, а також визнає такі докази допустимими, оскільки останні отримані у порядку, встановленому КПК України.

Водночас, суд критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_3 щодо того, що ним не було порушено правила безпеки дорожнього руху при керуванні транспортним засобом, яким керував обвинувачений, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_3 рухався в межах дозволеної швидкості та не відволікався від керування транспортного засобу та слідкував за дорожньо-транспортною обстановкою, оскільки такі показання спростовуються наявними в матеріалах судового провадження доказами, оцінка яких буде надана судом нижче.

Зокрема, будучи допитаною з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпіла ОСОБА_7 у судовому засіданні показала, що у неї був малолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким вона, разом зі своїм чоловіком та молодшою дитиною, в червні 2016 році переїхали у будинок АДРЕСА_2 , але син ОСОБА_6 продовжував відвідувати загальноосвітню школу № 13, яка розташована у м. Біла Церква, Київської області, де також проходили всі його додаткові зайняття.

Так, 05.08.2016 зранку ОСОБА_6 поснідав та ОСОБА_7 провела його до зупинки громадського транспорту, де на «шкарівському автобусі» приблизно о 12.00 год. син попрямував до Таращанського масиву до репетитора. Після чого ОСОБА_7 повернулась до дому, де займалася молодшою дитиною. Приблизний час повернення ОСОБА_6 був через годину, але приблизно через годину на мобільний телефон ОСОБА_7 зателефонував її батько ОСОБА_8 , який повідомив, що син ОСОБА_6 потрапив у дорожньо-транспортну пригоду на в`їзді в с. Шкарівку, Білоцерківського району, Київської області та їй треба приїхати на місце. Після чого приблизно через 15 хвилин ОСОБА_7 приїхала на місце пригоду, де побачила свого сина на асфальті у безпритомному стані. Через деякий час приїхала швидка допомога та забрала малолітнього сина в лікарню, де останній помер не приходячись у свідомість.

На місці дорожньо-транспортної пригоди по приїзду ОСОБА_7 жодних перепон на проїзної частині дороги не було, вважала, що дорожньо-транспортну пригоду можливо було уникнути водію транспортного засобу «CITROEN JUMPER», якщо виконувати всі Правила дорожнього руху України.

Заявлений цивільний позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити в повному обсязі, пояснюючи, що розмір її моральних страждань, які виражаються у фізичних, душевних, психічних страждань матір`ю від втрати свого малолітнього сина, взагалі не може бути оціненим у грошовому еквіваленті, оскільки її душевні страждання мають постійний фізичний біль та психічні відхилення, які призвели до постійного прийому лікарських препаратів, погіршення стану здоров`я, самовідчуття, вона втратила свого малолітнього сина, якому було 11 років, він був учнем 6-го класу, з яким вони будували плани на життя, а саме планували перевести його у коледж, у зв`язку з чим, дитина 05.08.2016 відвідувала репетитора. Дитина тільки розпочинала своє життя, але воно було зупинено досвітньою особою похилого віку при порушенні ним Правил дорожнього руху України. Дії водія ОСОБА_3 у вигляді позбавлення життя її малолітнього сина мають незворотній характер, щоб надалі жити без свого сина, потерпіла ОСОБА_7 кожного дня на протязі всіх років життя без сина, докладає чимало зусиль, необхідних для продовження власного життя, виховання молодшої доньки та життєвих стосунків з оточуючими.

Матеріальної допомоги від обвинуваченого з дати події та до судового розгляду не отримувала, вибачення обвинувачений не приносив. Потерпіла при призначенні покарання просила призначити покарання у вигляді позбавлення волі з додатковою мірою покарання у вигляді позбавлення водійського посвідчення.

Допитаний в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань свідок ОСОБА_8 показав, що у нього був онук ОСОБА_6 , який разом зі своєю матір`ю ОСОБА_7 та її родиною з червня 2016 року мешкали в с. Шкарівка, Білоцерківського району, Київської області. До вказаного часу ОСОБА_7 зі своєю родиною та онуком ОСОБА_6 мешкали у свідка ОСОБА_8 , онук відвідував загальноосвітню школу № 13 в м. Біла Церква, був учнем 6-го класу, але в планах останнього було бажання перевестися в коледж, у зв`язку з чим влітку онук відвідував репетиторів та готувався до іспитів. Онук ОСОБА_6 був обізнаний в Правилах дорожнього руху України, оскільки останній самостійно п`ять років ходив до школи, де на своєму шляху перетинав декілька проїзних частин, тому ОСОБА_6 знав як і в яких місцях дозволено перетинати проїзну частини автодороги.

05.08.2016 свідка разом з його дружиною ОСОБА_9 запросили на похорони, куди вони зранку збирались, також останнім було відомо, що їх онук ОСОБА_6 зранку відвідував репетитора на Таращанському масиві в м. Біла Церква, куди дитина їздила на автобусах. Так, 05.08.2016 приблизно о 12.00 год., коли свідок разом з дружиною на своєму транспортному засобі наближалися до повороту в с. Шкарівка, Білоцерківського району, Київської області, дружина ОСОБА_9 почала кричати та вимагати зупинитися, оскільки вона на дорозі побачила сорочку онука. Зупинивши транспортний засіб ОСОБА_9 перша вибігла та побігла до місця скупчення людей, де також на узбіччі стояв мікроавтобус, а на зустрічній смузі на узбіччі стояв автобус. Підійшовши до місця пригоди, свідок ОСОБА_8 на автодорозі побачив онука ОСОБА_6 , який був без свідомості. Після чого свідок зателефонував своєї дочки ОСОБА_7 та повідомив їй, що онук потрапив у дорожньо-транспортну пригоду та їй треба приїхати на місце, де вони чекають швидку медичну допомогу, потім свідку стало зле і йому люди, які були на місці пригоди почали надавати первинну медичну допомогу. Приблизно через 15 хвилин приїхала на місце пригоди дочка ОСОБА_7 , а потім швидка медична допомога, на якій онук був госпіталізований, але в лікарні помер. Онук для свідка був сенсом його життя.

Допитана в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджена про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показання, свідок ОСОБА_9 показала, що у неї був малолітній онук ОСОБА_6 , якому на час пригоди було одинадцять років. В літку 2016 року її дочка ОСОБА_7 разом зі своєю родиною та онуком ОСОБА_6 переїхала до будинку, який розташований у с. Шкарівка, Білоцерківського району, Київської області, раніше останні всі мешкали разом в м. Біла Церква. Онук при цьому продовжував відвідувати загальноосвітню школу № 13 м. Біла Церква, але влітку ходив на зайняття з репетиторами з метою подальшого переведення його в коледж. 05.08.2016 свідок разом зі своїм чоловіком ОСОБА_8 поїхали на похорони, але їй було відомо, що онук ОСОБА_6 зранку відвідував репетитора, до якого з с. Шкарівка на автобусі їхав до Таращанського масиву в м. Біла Церква.

Так, 05.08.2016 приблизно о 12 год. 10 хв. ОСОБА_9 рухаючись разом зі своїм чоловіком ОСОБА_8 на транспортному засобі, наближаючись до повороту с. Шкарівка, Білоцерківського району, Київської області, побачила, як на проїзній частині автодороги лежала дитина в сорочці, як у її онука ОСОБА_6 , при цьому на узбіччі стояв мікроавтобус, а на зустрічній смузі стояв автобус, люди були поряд дитини. ОСОБА_9 стала кричати чоловіку, щоб він зупинив транспортний засіб оскільки на дорозі їх онук, після чого вибігла з транспортного засобу та попрямувала до онука, який був без свідомості. Після на місці пригоди непритомнів її чоловік, через 15 хвилин на місце приїхала дочка ОСОБА_7 та через значний проміжок часу, приїхала швидка медична допомога, яка забрала дитину у лікарню, де останній помер.

На місці дорожньо-транспортної пригоди до свідка підходив водій ОСОБА_3 , який звертався до неї також і у лікарні, куди приїхав пізніше, де пропонував матеріальну допомогу, але свідок ОСОБА_9 забула передати про цю розмову ОСОБА_7 , також ОСОБА_3 телефонував на мобільний телефон свідку та просив дозволу бути присутнім на похоронах онука, але йому було відмовлено з етичних підстав. Онук для свідка був сенсом її життя.

Допитаний в судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попереджений про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань та за відмову від дачі показань свідок ОСОБА_10 показав, що він останні три роки працює водієм ТОВ БЦ «Строй» на маршруті напрямку «Біла Церква - Чупира». 05.08.2016 приблизно о 12.00 год. на зупинці Таращанський масив до нього в автобус зайшов хлопчик років десяти зі сльозами в очах та попросив підвести його до повороту с. Шкарівка в Білоцерківському району, Київської області, оскільки за ним не приїхали його бабуся та дідусь, на що свідок ОСОБА_10 погодився та дозволив дитині їхати в автобусі при цьому в автобусі крім дитини було вісім пасажирів.

Приблизно через 2 км., а саме приблизно о 12.05 год. на повороті до с. Шкарівка, Білоцерківського району, Київської області, на зупинці - за вимогою пасажирів, свідок ОСОБА_10 з`їхав з проїзної частини на узбіччя та зупинив автобус. Після чого відкрив середні дверцята автобусу, з яких вийшов хлопчик, за яким водій зачинивши двері та став дивитися у ліве бокове дзеркало заднього виду для подальшого намагання розпочати рух автобусу після того, як переконається у відсутності інших транспортних засобів, які могли рухатись в його напрямку. В цей час в ліве бокове дзеркало заднього виду, свідок ОСОБА_10 побачив хлопчика, якого підвіз та висадив, хлопчик обійшовши автобус позаду, зупинився перед проїзною частиною, подивився спочатку в лівий бік, а потім у правий бік та зробивши декілька кроків почав бігти, перетинаючи таким чином проїзну частину і в цей час свідок ОСОБА_10 почув звук гальм і побачив, як дитина відлетіла в бік. Автобус свідок після того, як хлопчик вийшов з нього, ще не встиг привести у рух, у зв`язку з чим, ОСОБА_10 заглушив автобус, відкрив пасажирські двері та всі пасажири, разом з ним вийшли з автобусу. Дорожньо-транспортну пригоду свідок ОСОБА_10 саму не бачив.

На місці пригоди свідок побачив мікроавтобус білого кольору, марку та державний номер знак свідок не пам`ятав у зв`язку зі спливом тривалого часу, до дитини, свідок не підходив. З обвинуваченим ОСОБА_3 свідок не знайомий. ОСОБА_10 наполягав, що автобус перебував на узбіччі до приїзду працівників поліції і він його до руху не приводив.

Крім цього свідок ОСОБА_10 зазначив, що 05.08.2016 приблизно о 12.00 год. була гарна, сонячна та тепла погода, проїзна частина була порожньою та чистою. З місця зупинки, де вийшов хлопчик, тобто від повороту до с. Шкарівка, Білоцерківського району, Київської області проглядалась проїзна частина на відстані до 800 метрів. На проїзну частину, а саме на зустрічну смугу, свідок після зупинки автобусу, де виходив хлопчик, не дивився приблизно 1-2 хвили, оскільки дивився, щоб хлопчик вийшов безпечно з автобусу та за ним зачинити дверцята автобусу, а потім дивився на проїзну частину в попутному напрямку через ліве бокове дзеркало заднього виду.

Обставин, регламентованих ст. 87 КПК України, у відношенні свідків в ході судового розгляду встановлено не було.

Таким чином показаннями потерпілої та свідків, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується час, місце та спосіб вчинення кримінального правопорушення.
У свою чергу, з досліджених судом, у порядку статті 358 КПК України, у судовому засіданні письмових доказів, а саме документів, судом встановлено наступне.

Відповідно до витягу від 18.08.2016 з Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, внесені 05.08.2016 о 19.40 год. за № 0003965, на підставі повідомлення представника медичного закладу Київській обласній дитячій лікарні № 2, що помер малолітній пішохід ОСОБА_6 після отриманих тілесних ушкоджень, в наслідок ДТП, яка мале місце 05.08.2016 приблизно о 12.05 год. водій ОСОБА_3 керуючи транспортним засобом «CITROEN JUMPER", державний номерний знак НОМЕР_3 та рухаючись по автодорозі Київ Фастів - Біла Церква Тараща, що на території Білоцерківського району, Київської області, неподалік с. Шкарівка, допустив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_6 .
Отже, незважаючи на те, що ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів, оскільки реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру, суд приймає до уваги наявність вказаного, дослідженого витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки з урахуванням положення ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до ст. 219 КПК України.

Таким чином судом встановлено, що досудове розслідування по кримінальному провадженню № 0003965 розпочато 05.08.216 о 19.40 год. за повідомленням представника медичного закладу за ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 09.02.2005, малолітній пішохід - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 192 від 09.02.2005.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть № 334 від 06.08.2016 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер у стаціонарі Київської обласної дитячої лікарні № 2 06.08.2016 у зв`язку з дифузною травми головного мозку. Закритого перелому кісток склепіння та основи черепа. Сукупна травма голови і тулуба. Пішохід, травмований при зіткненні з легковим автомобілем неподалік с. Шкарівка Білоцерківського району.

З протоколу огляду місяця дорожньо-транспортної пригоди з фототаблицею здійсненого з 14.00 год. по 16.00 год. 05.08.2016, який був проведений старшим слідчим відділу розслідування ДТП Слідчого Управління Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_12 в присутності понятих та учасника події - обвинуваченого, підтверджується безпосередньо факт настання самої події кримінального правопорушення, а саме дорожньої-транспортної пригоди, її час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, характеристика природних умов, наслідків, що настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Зокрема, у даному протоколі вказано місце ДТП, а саме ділянка автодороги «Звенигородка - Фастів Біла Церква - Тараща» на 115 км. +800 м.; елементи вулиці на зазначеній ділянці проїзної частини, розміри дороги, асфальтне покриття дороги, наявність дорожньої розмітки та дорожніх знаків, а також місце розташування транспортних засобів та гальмівний шлях автомобіля, пляма бурого кольору та осип скла.

До вказаного протоколу додана фототаблиця, згідно з якою на дослідницькій ділянці дороги відображена ділянка проїзної частини з ознаками дорожньо-транспортної пригоди, а саме з місцем осипу скла, тобто з місцем фактичного зіткнення, з плямою бурого кольору, тобто з місцем фактичного перебування малолітнього потерпілого після дорожньо-транспортної пригоди, з дорожніми знаками на оглянутій ділянці.
Зі схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, складеної слідчим старшим слідчим відділу розслідування ДТП Слідчого Управління Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_12 слідує, що вона містить зображення місця пригоди у вигляді схеми, яка оформлена на місці пригоди і підписана понятими та водієм ОСОБА_3 та на якій графічно відображені й зафіксовані всі об`єкти та обставини, що стосуються події, та можуть мати значення для об`єктивного визначення її причин, а саме: ділянка дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода по автодорозі Звенигородка-Фастів-Біла Церква-Тараща, з асфальтним покриттям, для двох напрямків, місце розташування транспортних засобів автобусу «ПАЗ» державний номерний знак НОМЕР_5 та мікроавтобусу марки «CITROEN JUMPER", державний номерний знак НОМЕР_3 на зазначеній ділянці та місце знаходження плями бурого кольору та осипу скла. Також на схемі відображені сліди та предмети, що стосуються пригоди, відносно елементів проїзної частини, транспортного засобу; координати місця зіткнення відносно сталих орієнтирів; тобто у даному випадку підтверджується місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.

З досліджених судом, у судовому засіданні, висновків експертів, тобто докладних описів проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, судом встановлено наступне.
Відповідно висновку експерта № 19/12-1/92-СЕ/18 від 05.07.2018 вбачається, що в умовах місця даної дорожньо-транспортної пригоди, виходячи з заданої у вихідних даних довжини сліду гальмування коліс автомобіля Citroen Jumper, номерні знаки НОМЕР_3 , залишино на місці пригоди величина швидкості його руху складає 84…88 км/год.

Показання ОСОБА_10 про механізм розвитку даної ДТП, надані ним під час проведення слідчого експерименту від 09.09.2016 не містять протиріч технічного характеру та можуть вважатися технічно спроможними.

Показання водія автомобіля Citroen Jumper, номерні знаки НОМЕР_3 ОСОБА_3 про механізм розвитку даної ДТП, надані ним під час проведення слідчого експерименту від 09.09.2016 з технічної точки зору не можуть вважатися технічно-спроможними з причин, викладених в дослідницькій частині цього висновку.

В умовах місця даної дорожньо-транспортної пригоди, при заданих вихідних даних, відповідно до показань свідка ОСОБА_10 водій автомобіля Citroen Jumper, номерні знаки НОМЕР_3 ОСОБА_3 з заданого моменту виникнення небезпеки для руху мав технічну можливість уникнути наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_6 шляхом застосування екстреного гальмування.

Питання щодо наявності або відсутності у водія автомобіля Citroen Jumper, номерні знаки НОМЕР_3 ОСОБА_3 технічної можливості уникнути наїзду на малолітнього пішохода ОСОБА_6 шляхом застосування маневру об`їзду не вирішувалося з причин, указаних у дослідницькій частині.

У даній дорожній обстановці, водій автомобіля Citroen Jumper, номерні знаки НОМЕР_3 ОСОБА_3 , повинен був діяти у відповідності до вимог пункту 12.3 ПДР України.

У даній дорожній ситуації, відповідно до показань свідка ОСОБА_10 дії водія автомобіля Citroen Jumper, номерні знаки НОМЕР_3 ОСОБА_3 , не відповідали вимогам пункту 12.3 ПДР України.

У даній дорожній обстановці, відповідно до показань свідка ОСОБА_10 в діях водія автомобіля Citroen Jumper, номерні знаки НОМЕР_3 ОСОБА_3 з технічної точки зору вбачаються невідповідності вимогам пункту 12.3 ПДР України.

У даній дорожній обстановці, відповідно до показань свідка ОСОБА_10 в діях водія автомобіля Citroen Jumper, номерні знаки НОМЕР_3 ОСОБА_3 вбачаються невідповідності вимогам пункту 12.3 ПДР України, які з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

З висновку експерта № 19/8-02/1575 від 05.12.2016 вбачається, що швидкість руху, що відповідає слідам гальмування залишеним автомобілем Citroen Jumper, номерні знаки НОМЕР_3 на проїзній частині дороги становила близько 84…88 км/год.

Водій автомобіля Citroen Jumper, номерні знаки НОМЕР_3 ОСОБА_3 у дорожній ситуації, що склалась, з технічної точки зору, повинен був керуватися вимогами п. 12.3 ПДР України, зміст яких викладений в дослідницькій частині висновку.

В заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій автомобіля Citroen Jumper, номерні знаки НОМЕР_3 ОСОБА_3 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування в заданий момент виникнення небезпеки для руху. По причинах вказаних в дослідницькій частині висновку питання можливості об`їзду пішохода не вирішувалося. Проведеними дослідженнями встановлено, що водій знаходився в такій дорожній обстановці, що при своєчасному виконанні технічних вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України він мав технічну можливість відвернути наїзд на пішохода.

Крім цього вищевказані висновки експертів, підтверджуються висновком експерта № 116 від 04.08.2017, проведеним за клопотанням сторони потерпілої.

Відповідно висновку експерта № 334 від 09.08.20216 встановлено, що смерть ОСОБА_6 , 2005 року народження, настала від сукупної травми голови і тулуба, що проявилась закритим переломом кісток склепіння та основи черепа з розвитком дифузної травми головного мозку.

На це вказують наступні тілесні ушкодження: сукупна травма голови і тулуба; закрита черепно-мозкова травма; закритий перелом кісток склепіння та основи черепа; крововиливи в м`які покрови голови, під оболонками, в тканину і шлуночкові систему головного мозку; закрита травма грудей; забій легенів, серця; закрита травма тулуба; крововиливи в м`яких тканинах навколо правого наднирника під капсулою правої нирки; крововиливи в м`язах малого тазу, більше справа; рана на голові; численні синці й садна тіла.

Описані тілесні ушкодження заподіяні тупими предметами, могли виникнути в час та при обставинах, вказаних у постанові, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, по критерію як небезпечні для життя та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

З досліджених доказів в їх сукупності підтверджується обставини регламентовані ст. 91 КПК України, зокрема порушення обвинуваченим пункту 12.3 Правил дорожнього руху та отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого.
Крім цього згідно з ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.
Тож, зазначені висновки суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог статей 87, 101-102 КПК України, судом не встановлено та учасниками судового провадження не доведено.
Згідно положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

При цьому, суд наголошує на тому, що будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, а також потерпілою, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Так, об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, включає такі обов`язкові ознаки: діяння, обстановку, наслідки та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Діяння полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, яке може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати у: вчиненні дій, які заборонені правилами; невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту. Діяння при вчиненні цього злочину завжди пов`язане з недотриманням вимог відповідних нормативних актів - правил безпеки руху та експлуатації транспортних засобів.

Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винним, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Суб`єктивна сторона злочину визначається ставленням винного до наслідків і в цілому характеризується необережною формою вини.

Так, з досліджених судом доказів по справі встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 під час керування автомобілем марки недотримався вимог пунктів 1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого малолітній потерпілий ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тяжкі тілесні ушкодження, які по критерію як небезпечні для життя та знаходяться в прямому зв`язку з настанням смерті останнього, хоча обвинуваченим і не визнаний факт порушення ним відповідних пунктів Правил дорожнього руху України.

Таким чином судом встановлено, що грубе порушення водієм ОСОБА_3 вимог пунктів 1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем марки Citroen Jumper, номерні знаки НОМЕР_3 , порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, що спричинило зіткнення керованого ним транспортного засобу із малолітнім переходом ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та завдання смерті потерпілому.

Отже, суд, з урахуванням наведеного здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Підстав у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Мотиви призначення відповідного покарання.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, згідно з вимогами статей 65 - 67 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченому судом не встановлено, оскільки визнання вини обвинуваченим при роз`ясненні останньому суті обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України, спростовується позицією останнього, який під час допиту не визнав факт порушення ним Правил дорожнього руху України.

Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого, що відповідає правової позиції викладеної у постанові ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к.

Також обвинуваченим з часу події, а саме з 05.08.2016 до теперішнього часу не відшкодовані завдані збитки потерпілій у вигляді моральної шкоди, що повинно полягати в добровільному задоволенні винним або іншими особами, зокрема батьками чи близькими родичами, обґрунтованих претензій потерпілої щодо відшкодування заподіяної злочином моральної шкоди. Крім цього з часу звернення потерпілої з цивільним позовом до обвинуваченого, а саме з 17.09.2018 та до промови в судових дебатах, останній підкреслив свою позицію, яку виклав, ще 11.10.2018 у своїх запереченнях/відзиву на цивільний позов про свою фінансову можливість лише відшкодувати 70 000,00 грн., оскільки обвинувачений є пенсіонером по інвалідності, а саме є інвалідом ІІІ групи та не працює.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України судом встановлено вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

Отже, незважаючи, що обвинувачений під час судового розгляду зазначив, що визнає вину в інкримінованому злочині, але останній наполягав, що ним були виконані вимоги Правил дорожнього руху України в повному обсязі, не висловив жалю з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, також з боку обвинуваченого не було висловлене щирий жаль з приводу дорожньо-транспортної пригоди та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого, чого обвинувачений з серпня 2016 року так і не зробив перед потерпілою.

Крім цього в судовому засіданні встановлено, що обвинувачений з 2016 року не просив вибачення у потерпілої, матеріальної допомоги не здійснював.

Також суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, що характеризується необережною формою вини; дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, одружений, неповнолітніх чи малолітніх утриманців не має, має постійне місце проживання на території України, де характеризується позитивно, таким чином судом встановлено наявність міцних соціальних зв`язків обвинуваченого, а також судом встановлено, що обвинувачений є інвалідом ІІІ групи та є пенсіонером. Крім цього судом враховується відсутність будь-яких попередніх адміністративних правопорушень у обвинуваченого, пов`язаних з порушенням ПДР, враховує позицію в судових дебатів прокурора, який вважав, за можливе призначити покарання обвинуваченому у вигляді позбавлення волі в межах строку, передбаченого санкцією інкримінованого злочину, з призначенням додаткового покарання, вказана позиція підтримується потерпілою, яка її висловила під час свого допиту.

При цьому, під час судових дебатів сторона захисту заявила клопотання про застосування до обвинуваченого Закону України «Про амністію у 2016 році» та просила його задовольнити на підставі п. «г» та п. «ґ» ст. 1 вказаного закону та звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання.

Таким чином суд вважає, що виправлення і перевиховання, попередження з боку обвинуваченого ОСОБА_3 здійснення нових злочинів і досягнення інших цілей покарання не можливо без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим останньому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, у межах санкції статті Кримінального Закону, із призначенням додаткового покарання, тобто з позбавленням права керувати транспортними засобами, оскільки на теперішній час обвинувачений не працює, утриманців не має, водійське посвідчення не використовує, що не впливає на його майновий стан, та надає суду підстави вважати, що позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами негативно не вплине на нього.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69, чи норм ст. 69-1 даного Кодексу до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для його виправлення та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Дане остаточне покарання (позбавлення волі), на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Запобіжний захід ОСОБА_3 під час досудового слідства не обирався.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовується норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Так, цивільним позивачем/потерпілою по справі ОСОБА_7 заявлений цивільний позов до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 підтримала заявлений позов та просила його задовольнити в повному обсязі.

Цивільний відповідач/обвинувачений ОСОБА_3 відповідно до свого відзиву на позовну заяву позов визнав частково.

Суд, вислухавши позиції учасників кримінального провадження, дослідивши надані ними докази з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно з частинами 2, 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Крім того, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 6 своєї постанови від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.

У висновках суду щодо доведеності обвинувачення судом встановлено факт спричинення смерті потерпілому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , саме неправомірними (злочинними) винними діями обвинуваченого ОСОБА_3 , що виразились у порушенні ним Правил дорожнього руху при керуванні автомобілем Citroen Jumper, державний номерний знак НОМЕР_3 , а також встановлено причинно-наслідковий зв`язок між такими діями та смертю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок ДТП. За таких обставин обвинувачений ОСОБА_3 має обов`язок відшкодовувати потерпілій ОСОБА_7 завдану моральну шкоду.

При дослідженні питання щодо обґрунтованості розміру заявлених позовних вимог суд дійшов до таких висновків.

У даному випадку, судом визнано доведеним, що внаслідок дій цивільного відповідача позивач втратив свого малолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , що призвело до моральних страждань, які виражаються у фізичних, душевних, психічних страждань матір`ю від втрати свого малолітнього сина. Душевні страждання позивача мають постійний фізичний біль та психічні відхилення, які призвели до постійного прийому лікарських препаратів, погіршення стану здоров`я, самовідчуття. Дії водія ОСОБА_3 у вигляді позбавлення життя її малолітнього сина мають незворотній характер, щоб надалі жити без свого сина, потерпіла ОСОБА_7 кожного дня на протязі останніх років без малолітнього сина, докладає чимало зусиль, необхідних для продовження власного життя, виховання молодшої доньки та життєвих стосунків з оточуючими.

Тож суд, з урахуванням наданих йому у судовому засіданні сторонами кримінального провадження доказів, вважає доведеним завдання цивільним відповідачем ОСОБА_3 моральної шкоди цивільному позивачу ОСОБА_7 , при визначенні розміру якої суд виходить з такого.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Позивач вказує на те, що моральна шкода складає один мільйон гривень, які вона просить стягнути з цивільного відповідача.

У той же час, як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, в п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначив, що під моральною шкодою, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При дослідженні зазначених питань у даному кримінальному провадженні суд враховує, що ситуація, пов`язана зі смертю малолітнього потерпілого в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 05.08.2016 за участю водія ОСОБА_3 , виступає для матері загиблої дитини /цивільного позивача ОСОБА_7 психотравмуючою подією і носить тривалий і затяжний характер. Ситуація, яка описана в матеріалах кримінального провадження за № 0003965 від 05.08.2016, може розглядатися як психологічна основа для спричинення моральної шкоди ОСОБА_7 , внаслідок чого має факт душевних страждань у зв`язку із втратою малолітнього сина, що має незворотній характер та не може бути відновленим.

Водночас, при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню цивільному позивачу, суд виходить з характеру та тривалості фізичних і моральних страждань потерпілої ОСОБА_7 , її стану здоров`я до та після ДТП, враховує, що внаслідок ДТП потерпіла втратила свого малолітнього сина, що викликало значний та тривалий стрес. За таких обставин, враховуючи також тяжкість вимушених змін у житті потерпілої, часу та зусиль, необхідних для відновлення психічного та душевного стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає достатнім розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню на користь потерпілої ОСОБА_7 , в сумі одного мільйона гривень.

За встановлених судом обставин, з огляду на висновки суду, позовні вимоги ОСОБА_7 підлягають задоволенню.

Крім цього, розглядаючи клопотання ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого про застосування амністії до ОСОБА_3 згідно Закону України "Про амністію у 2016 році" (надалі - Закон), Закону України "Про застосування амністії", суд вважає за необхідне вказати таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 85 КК України на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Статтею 86 КК України регламентовано, що амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб.

Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Так, відповідно п. г) статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнанні винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої та третьої групи.

Отже в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 являється інвалідом ІІІ групи, що підтверджується відповідним посвідченням та довідкою, які видані уповноваженими органами Російської Федерації.

Враховуючи, що 10.11.1994 Верховною Радою України ратифіковано Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, яка набула чинності для України 14.04.1995 і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном.

Відповідно ст. 13 даної Конвенції документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення, та документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Примітка ст. 358 КК України передбачає, що під офіційним документом слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Таким чином, надана стороною захисту довідка МСЕК, відповідно до якої ОСОБА_3 являється інвалідом ІІІ групи, є офіційним документом і має доказову силу на території України, згідно вказаної Конвенції та не потребує будь-якої легалізації, тобто отримання відповідного документа, виданого відповідним уповноваженим органом в Україні про встановлення групи інвалідності ОСОБА_3 .

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 дійсно є інвалідом ІІІ групи, а тому останній підлягає звільненню від відбування основного та додаткового покарання відповідно до п. г) ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Крім цього, згідно ст. 1 Закону, визначено звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, в т.ч. п. ґ) які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Особами, що досягли пенсійного віку, у розумінні статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", є особи, що мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.

У цій ситуації, обвинувачений за цим вироком визнаний винуватим у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 286 КК України, який згідно ст. 12 даного Кодексу, не є тяжким або особливо тяжким.

При цьому, обвинуваченому, на день ухвалення вироку, виповнилося 63 роки.

ОСОБА_3 заявив клопотання та підтримав клопотання свого захисника про застосування амністії до нього, просив заявлені клопотання задовольнити та надав відповідну згоду з цього питання.

Відповідно до положень ст. 86 КК України, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування аністії в України» установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

З огляду на, що вказане клопотання підлягає задоволенню, як обґрунтоване.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України в разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Аналізуючи наведену норму процесуального закону, суд приходить до висновку, що при закритті кримінального провадження у зв`язку з актом амністії судові витрати не стягуються.
Речові докази по справі, підлягають вирішенню в порядку ст. 100 КПК України, а саме транспортний засіб Citroen Jumper, державний номерний знак НОМЕР_3 , який переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_3 , як користувачу майна, підлягає залишенню у останнього.

Керуючись статтями 368, 371, ч. 2 ст. 373, 374, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 , визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні по ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ст. 86 КК України, ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в України», п. «г» та п. «ґ» ст. 1, ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного основного та додаткового покарання за цим вироком у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 один мільйон гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Речовий доказ транспортний засіб Citroen Jumper, державний номерний знак НОМЕР_3 , переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_3 , залишити у останнього, як у користувача майна.

Судові витрати покласти на рахунок Державного бюджету України.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після проголошення.

Суддя: ОСОБА_13