судді Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51-4961км2
10 лютого 2022 року Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду ухвалив постанову, якою касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 08 липня 2021 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_2 , засудженого за ч. 2 ст. 187 КК України, залишив без задоволення, а ухвалу Житомирського апеляційного суду від 08 липня 2021 року, - без зміни.
При ухваленні цього рішення я голосувала проти та викладаю окрему думку.
Так, вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 03 березня 2021 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 зазначеного Кодексу.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, проcив ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_2 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, оскільки суд першої інстанції при вирішенні питання про покарання ОСОБА_2 безпідставно застосував положення статей 69, 75 КК України, пославшись при цьому на одні й ті самі обставини, які його пом`якшують, що є недопустимим, та належним чином не вмотивував свого рішення. Водночас апеляційний суд, усупереч вимогам ст. 419 КПК України, в своїй ухвалі не навів аргументів на спростування викладених у скарзі доводів.
Зазначені доводи касаційної скарги прокурора вважаю цілком обґрунтованими.
Так, суд першої інстанції у вироку вказав, що «обвинувачений раніше несудимий, працює, запевняє суд, що в подальшому вчиняти злочини не буде, за місцем проживання та роботи характеризується добре, неодружений, на обліку в психіатричній та наркологічній лікарнях не перебуває, проживає з мамою яка є інвалідом другоїгрупи. Враховуючи обставини справи, особу, ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, обставини що пом`якшують та відсутність обтяжують покарання обставин, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства. При цьому суд вважає за можливе застосувати до обвинуваченого положення ст.ст. 69, 75, 76 КК України».
Тобто суд ці обставини лише перерахував, проте не зазначив які саме обставини та яким чином вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання та дають підстави для звільнення засудженого ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Однак, суд апеляційної інстанції, погодившись із рішенням місцевого суду в частині призначення покарання засудженому із застосуванням ст. 69 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, належним чином обставини, зазначені у вироку щодо засудженого, який вчинив тяжкий злочин не перевірив, а також залишив поза увагою доводи прокурора щодо безпідставності одночасного застосування до особи положень статей 69 та 75 ККУкраїни на підставі одних і тих же самих обставин.
Таким чином, вважаю, що судове рішення підлягало скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Суддя Верховного Суду ОСОБА_3