Справа № 756/7279/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/136/2021 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 листопада 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисників обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 на вирок Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця села Родинське Волгоградської обл., Російської Федерації, маючого середню освіту, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,-

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Як встановлено судом першої інстанції, 04.02.2017 року, близько 18 год. 24 хв., ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «Daewoo Nexia» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Героїв Дніпра, поблизу будинку № 71 у місті Києві, від пр. Героїв Сталінграду у напрямку пр. Оболонський, перебуваючи у крайній лівій смузі проїзної частини, проявив неуважність до дорожньої обстановки, чим грубо порушив п. п. 1.5 та 2.3 «Б» Правил дорожнього руху України, не переконавшись в тому, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху наближаючись до наземного нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, для якого могла бути створена перешкода чи небезпека, чим грубо порушив п. 18.1 Правил дорожнього руху України, не зменшив швидкість, аж до зупинки свого транспортного засобу, продовжив рух керованим автомобілем, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який переходив проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу з ліва на право відносно руху автомобіля марки «Daewoo Nexia» д.н.з НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_7 . В результаті даної Дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Вироком Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Запобіжний захід ОСОБА_7 , до набрання вироком законної сили, обрано у виді домашнього арешту. Покладено на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ст.194 КПК України, а саме: не залишати житло, а саме: АДРЕСА_2 , щоденно з 22 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин; не відлучатися із місця проживання без дозволу суду та прокурора; повідомляти суд про зміну свого місця проживання. Строк покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_10 (ІПН НОМЕР_3 ), 27 940 (двадцять сім тисяч дев`ятсот сорок) грн. 68 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 36 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції захисники обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 та адвокат ОСОБА_8 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати вирок Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 та закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
В обґрунтування апеляційної скарги захисники зазначають, що при розгляді кримінального провадження, суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, істотне порушення кримінального процесуального закону щодо оцінки доказів, що призвело до помилкового висновку суду про доведеність вини ОСОБА_7 . Вирок суду першої інстанції ухвалений з істотними порушеннями кримінального процесуального закону та не відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК України.
Так, вступна частина оскаржуваного вироку, в порушення вимог п.3 ч.2 ст.374 КПК України, не містить номеру кримінального провадження.
Також в порушення п.2 ч.3 ст.374 КПК України суд у вироку фактично обмежився дослівним переписуванням обвинувального акту та загальним посиланням на норми права, безвідносно до конкретних обставин даного кримінального провадження, не зробивши жодних власних висновків стосовно аналізу та оцінки доказів. Не усунув суд і суперечностей обвинувального акту, дослівно відтворивши їх у вироку.
Тому, на думку захисників, вирок суду першої інстанції не відповідає вимогам п.2 ч.3 ст.374 КПК України, якою встановлені вимоги кримінального процесуального закону щодо змісту вироку зокрема щодо формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням конкретного часу вчинення кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Окрім того захисники звертають увагу на те, що суд першої інстанції не проаналізував належним чином та не надав належної оцінки доказам, дослідженим в ході судового розгляду відповідно до вимог ст.94 КПК України, в тому числі висновкам експертів.
Як вбачається з вироку, суд поклав в його основу наступні докази щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, якими на думку суду, нібито повністю та беззаперечно доведено винуватість обвинуваченого, а саме: показання потерпілого ОСОБА_10 ; показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , слідчого ОСОБА_13 ; висновок судового-медичної експертизи №397/Е від 16.05.2017; висновок судової авто-технічної експертизи №12-1/493 від 15.05.2017. Те, що вказані вище висновки суду, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, вбачається з наступного.
Щодо посилання суду в обґрунтування свого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 на показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 то слід зазначити, що вони не були очевидцями моменту дорожньо-транспортної пригоди, а бачили лише його наслідки. А отже їх показання не містять інформації щодо предмета доказування у даному кримінальному провадженні. Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вказали лише на наявність самої події дорожньо-транспортної пригоди та повідомили суду про її наслідки. З їх показань вбачається, що їм не відомі обставини за яких вона сталася. Так, свідок ОСОБА_11 показав, що, як відбулася дорожньо-транспортна пригода він не бачив, оскільки йому заважав припаркований автомобіль, а свідок ОСОБА_12 показала, що стояла спиною до місця події, і тому за яких обставин відбулася дорожньо-транспортна пригода їй не відомо.
Тобто з їх показань не можна зробити висновок про порушення ОСОБА_7 п.1.5 та п. 2.3 «б», а також п. 18.1 Правил дорожнього руху України, а саме що він нібито не надав дорогу пішоходу, який переходив проїзну частину автомобільної дороги по нерегульованому пішохідному переході.
Отже суд першої інстанції у своєму вироку надав неправильну оцінку показанням свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та не врахував, що їх показання не є доказами, що підтверджують вину ОСОБА_7 , бо з їх показань взагалі не вбачається, що потерпілий ступив на пішохідний перехід та переходив дорогу по нерегульованому пішохідному переходу.
Окрім того захисники не погоджуються із твердженням суду у вироку про те, що вина у скоєнні інкримінованого ОСОБА_7 злочину підтверджується показаннями слідчого ОСОБА_13 , оскільки вказаний слідчий не був очевидцем дорожньо-транспортної пригоди, а його показання стосуються лише дати його приїзду до потерпілого в лікарню. При цьому слід врахувати, що цей слідчий відповідно до положення п.19 ч.1 ст.3 КПК України є стороною кримінального провадження з боку обвинувачення. А тому під час надання ним показань в якості свідка, він міг бути заінтересованим в ухваленні судом обвинувального вироку, чого суд теж не врахував.
Так, матеріали кримінального провадження взагалі не містять показань будь-яких свідків щодо того, що в момент зіткнення потерпілий рухався по нерегульованому пішохідному переходу і що автомобіль під керуванням ОСОБА_7 не надав йому дорогу. Отже висновки суду про те, що вина ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому злочину підтверджується показанням свідків не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Що стосується висновку судово-медичної експертизи №397/Е віл 16.05.2017 то слід зазначити, що суд не врахував, що він підтверджує лише механізм, локалізацію, характер та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого. З даного висновку вбачається те, що суд надав йому невірну оцінку та помилково поклав його в основу свого вироку як доказ вини ОСОБА_7 зробивши у вироку невірні висновки. Так, як вбачається з вказаного висновку в його основу були покладені лише вихідні дані зазначені у постанові слідчого про призначення експертизи. Крім того з описової частини вказаного висновку вбачається, що слідчим у вихідних даних використані фактичні дані, які містяться у доказах, які мали бути визнані судом першої інстанції недопустимими, недостовірними, та такими, зо здобуті з порушенням прав людини. Також обґрунтовані сумніви у достовірності висновку, викликають і посилання у вихідних даних експертизи на пояснення потерпліого ОСОБА_10 .
Окрім того, під час судового розгляду, суддею було допущено істотне порушення процесуальних прав захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , принципу рівності сторін, що істотно вплинуло на можливість реалізації обвинуваченим свого права на захист.
Також судом безпідставно був прийнятий до розгляду та задоволений цивільний позов, що був поданий через канцелярію суду 09.08.2017 та підписаний ОСОБА_14 .
Окрім того у вироку містяться ряд тверджень, які прямо свідчать про упередженість суду, та перекладання ним на обвинуваченого обов`язку доводити свою невинуватість. Так, подані стороною захисту клопотання про визнання ряду доказів очевидно недопустимими, суд оцінив наступним чином: посилання сторони захисту на необхідність визнання письмових доказів у даному кримінальному провадженні очевидно недопустимими, суд сприймає як спосіб захисту обвинуваченого з метою сприяння уникнення останнього від відповідальності. Тобто у вироку суд оцінив не доводи, якими захист обґрунтовує своє клопотання, а лише сам факт подання захисниками відповідних клопотань, фактично заперечуючи таке право та ототожнюючи захисників з обвинуваченим, що є грубим порушенням процесуальних прав захисників, передбачених кримінально-процесуальним законом, та порушенням загальних засад кримінального судочинства.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити,
пояснення потерпілого ОСОБА_16 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення,
пояснення прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч.1 ст. 284 цього Кодексу.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.
Відповідно до ст.95 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України однією із підстав для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
Обґрунтовуючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України суд першої інстанції послався на наявність достатньої кількості належних та допустимих доказів, якими доводиться ця частина обвинувачення. Однак такі висновки судом першої інстанції зроблені внаслідок неналежної оцінки зібраних у справі доказів та за наявності істотної неповноти проведеного судового розгляду, за своїм змістом є таким, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Так, суд першої інстанції у вироку послався на показання потерпілого ОСОБА_10 , який в судовому засіданні пояснив, що 04.02.2017 року о 18:30 год. він йшов по вул. Героїв Дніпра в м. Києві, на дворі було темно, але дорога освітлювалася добре, підійшов до нерегульованого пішохідного переходу, перед тим як переходити пішохідний перехід подивився на ліво та направо, автомобілів не було, пройшов половину дороги, і переходячи другу половину дороги ще раз повернув голову щоб подивитися чи не має автомобілів, після чого відчув удар і упав. Зрозумів, що його збив автомобіль вже тоді коли до нього підійшли люди та казали, щоб не вставав. Чи намагався водій уникнути зіткнення не знає, оскільки все сталося дуже швидко. При цьому потерпілий в судовому засіданні вказував, що перейшовши середину дороги, повертав голову щоб ще раз подивитися чи не має автомобілів будучи на другій смузі руху, де саме і сталося зіткнення, фари в автомобіля «Daewoo Nexia» були увімкнені. Перетинаючи проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу автомобіля не бачив, оскільки на даному відрізку дороги знаходиться клумба, а вже за нею знаходиться пішохідний перехід. Відстань між клумбою та місцем зіткнення приблизно 50 метрів. Хто був на місці події не пам`ятає. Також зазначив, що пам`ятає, що автомобіль, який здійснив на нього наїзд був сірого кольору. Свідомість не втрачав після удару, але бачив все нібито через марлю. На місці події ОСОБА_7 не бачив, в лікарню до нього ОСОБА_7 не приїздив. Також пояснив, що на початку березня 2017 року до нього приходив слідчий в лікарню та відбирав пояснення з приводу події, чи писав заяву про визнання його потерпілим не пам`ятає.
- на показання свідка ОСОБА_11 , який в судовому засіданні пояснив, що був свідком дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась по вул. Героїв Дніпра в м. Києві в лютому місяці 2017 року приблизно о 18:00 год., він прогулюючись разом із дружиною, почув удар і побачив, який потерпілий ОСОБА_10 підлетів вверх ногами, після чого він підбіг до потерпілого та викликав швидку медичну допомогу, був біля потерпілого до приїзду швидкої, допомагав потерпілому. Потерпілого ОСОБА_10 збив автомобіль марки «Daewoo Nexia» сірого кольору. Водія автомобіля бачив та вказав в судовому засіданні, що це був обвинувачений ОСОБА_7 , він вибіг із автомобіля, викликав поліцію. Після зіткнення автомобіль «Daewoo Nexia» стояв у лівій смузі руху в бік станції метро Героїв Дніпра, потерпілий ОСОБА_10 лежав ближче до середини дороги, пішохідний перехід був від них у метрах чотирьох. При цьому свідок вказав, що сам момент наїзду автомобіля «Daewoo Nexia» на потерпілого ОСОБА_10 не бачив, оскільки йому заважав припаркований автомобіль, почув спочатку удар і потім побачив, як підлетів потерпілий ОСОБА_10 чи були ушкодження на автомобілі не знає, тому що не звертав увагу, оскільки відразу підбіг до потерпілого, так як останній був у тяжкому стані;
- на показання свідка ОСОБА_12 , яка в судовому засіданні пояснила, що 04.02.2017 року ввечері була свідком дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась на вул. Героїв Дніпра в м. Києві, стоячи на зупинці почула удар, повернувшись побачила потерпілого ОСОБА_10 , який лежав приблизно посередині дороги головою до станції метро «Мінська» десь приблизно в 4-5 метрах від пішохідного переходу, біля нього стояв легковий автомобіль. Вона підійшла на місце події, викликала поліцію та швидку. Потерпілий ОСОБА_10 був при тямі, біля нього були люди, ноги в потерпілого ОСОБА_10 були перебиті, він пам`ятав як його звати, куди йшов, також зателефонували до мами потерпілого. Водія автомобіля пам`ятає вказала в судовому засіданні на обвинуваченого ОСОБА_7 . Марку автомобіля не пам`ятає, лише пам`ятає, що був легковий автомобіль. Чи викликав ОСОБА_7 швидку медичну допомогу не знає. Даний свідок також пояснив, що сам момент наїзду вона не бачила, оскільки стояла спиною до місця події. Ушкоджень на автомобілі не бачила, оскільки не підходила до нього. Автомобіль стояв ближче до пішохідного переходу, а потерпілий ОСОБА_10 лежав попереду;
Висновки суду першої інстанції про те, що показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 підтверджуються обставини виникнення дорожньо-транспортної пригоди, є безпідставними, оскільки дані свідки пояснили, що самого моменту зіткнення вони не бачили, їх пояснення щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди містять ознаки припущення.
Крім того, на обґрунтування доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, суд першої інстанції послався на висновок судової авто-технічної експертизи № 12-1/493 від 15 липня 2017 року, з якого вбачається, що в ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля «Daewoo Nexia» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 повинен був керуватися вимогами пунктів: 12.2 та 18.1 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля марки «Daewoo Nexia» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 , експертом, з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам пункту 18.1 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «Daewoo Nexia» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 , експертом, з технічної точки зору, невідповідності вимогам пункту 12.2 Правил дорожнього руху України не вбачаються, а вбачаються невідповідності вимогам пункту 18.1 Правил дорожнього руху України. З технічної точки зору, причиною даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідності дій водія автомобіля «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимогам пункту 18.1 Правил дорожнього руху України. Порушення ОСОБА_7 , п. 18.1 Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у виді отримання потерпілим ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень (Т.5 а.с.115-123).
Відповідно до ст.101 КПК висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.
Частиною 3 вказаної статті встановлено, що висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.
Відповідно до ч. 5 ст. 101 КПК, висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом недопустимими.
Згідно з ч.10 ст.101 КПК висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.
Стаття 102 КПК встановлює вимоги до змісту висновку експерта, відповідно до якого у висновку має також бути зазначено опис отриманих експертом матеріалів та які матеріали були використані експертом.
Так, у описовій та дослідницькій частині зазначеного висновку немає жодного посилання на конкретні документи, які могли бути використані експертом під час проведення дослідження та формування експертного висновку, крім посилання на постанову слідчого про призначення експертизи, яка відсутня в матеріалах судового провадження.
Колегія суддів вважає, що вказаний висновок був наданий на неперевірених та не об`єктивних вихідних даних.
В описовій частині висновку даної експертизи зазначається, що слідчим у вхідних даних використані пояснення ОСОБА_7 від 07.02.2017 року, які відібрані слідчим Оболонського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_13 . Однак у даних поясненнях відсутні відомості про те, в межах якого саме кримінального провадження вони відбирались, не зазначено процесуальний статус особи, у якої вони відбирались, не міститься відомостей про роз`яснення процесуальних прав та обов`язків особи, у якої вони відбирались. Тобто експертом були використані пояснення ОСОБА_7 , які відповідно до положень ч.8 ст.95 КПК України не можуть бути джерелом доказу.
Крім того, із описової частини вищевказаного висновку вбачається, що експертом у вихідних даних зазначені також фактичні дані, джерелом яких є показання потерпілого ОСОБА_10 . Однак суд першої інстанції не звернув уваги на те, що судова авто-технічна експертиза в даному провадженні була проведена на підставі постанови слідчого від 06.03.2017 року, яка надійшла до експертної установи разом з наявними матеріалами кримінального провадження 13.03.2017 року, а відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування допит потерпілого був проведений 31.03.2017 року. І даний допит був єдиною слідчою дією у цьому кримінальному провадженні.
Колегія суддів погоджується з доводами сторони захисту, викладеними в апеляційній скарзі про те, що вихідні дані у постанові про призначення експертизи визначені слідчим довільно і є дуже приблизним і неповним, що завадило експерту отримати достовірні результати досліджень і фактично є припущеннями слідчого. Із описової та дослідницької частини експертизи під час розрахунків експерт виходив з наступних вихідних даних з постанови слідчого: зіткнення сталося в третій смузі руху на прямій ділянці дороги, видимість елементів проїзної частини з робочого місця водія 200 м, пішохід з моменту вступу на проїзну частину пройшов 13 м (т.1 а.с.116). За такої відстані 13 м , яку подолав пішохід, він мав би знаходитись на середині другої смуги руху при ширині смуги 3 м. Дані обставини підтверджуються і показаннями самого потерпілого в суді. Між тим, як також встановлено, автомобіль, яким керував ОСОБА_7 рухався по третій смузі руху, а розташування автомобіля і пішохода після зіткнення було в межах розподільчої смуги.
Також колегія суддів погоджується з доводами сторони захисту про те, що на підтвердження достовірності заданих слідчим даних для проведення судової авто-технічної експертизи ході судового розгляду стороною обвинувачення не надано будь-яких доказів. В тому числі і саму постанову про призначення авто-технічної експертизи, протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди.
Усі ці обставини ставлять під сумнів об`єктивність висновку № 12-1/493 судової авто-технічної експертизи від 15 липня 2017 року, при проведенні цієї експертизи не були виважено використані інформаційні джерела за кримінальним провадженням, і як наслідок висновки даної судової авто-технічної експертизи невмотивовані, а тому судом вказаний висновок не може бути покладений в основу обвинувачення. За таких обставин суд не може прийняти до уваги як належний та допустимий доказ висновок № 12-1/493 судової авто-технічної експертизи від 15 липня 2017 року.
Що стосується висновку судово-медичної експертизи №397/Е віл 16.05.2017, то колегія суддів погоджується з доводами захисників, що даний висновок підтверджує лише механізм, локалізацію, характер та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого та він не може бути в основу свого вироку як доказ вини ОСОБА_7 . Як вбачається з вказаного висновку, в його основу були покладені лише вихідні дані зазначені у постанові слідчого про призначення експертизи.
З огляду на викладене, жоден із наданих стороною обвинувачення доказів як сам по собі, так і в сукупності з іншими, з точки зору достатності та взаємозв`язку, не дає достатніх підстав стверджувати поза розумним сумнівом про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у ході досудового розслідування слідчим не було проведено необхідної кількості слідчих дій, які є необхідними при розслідуванні злочинів проти безпеки руху та якими встановлюються фактичні дані, які самі по собі дають можливість встановити наявність чи відсутність фактів і обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а також використані для проведення інших процесуальних дій.
Так у ході досудового розслідування не був проведений огляд місця події із зазначенням обставин дорожньо-транспортної пригоди, розташування транспортного засобу та інших обставин, що мають значення для справи.
Окрім того слідчим не були проведені слідчі експерименти із учасниками дорожньо-транспортної пригоди та свідками для встановлення таких же обставин.
Можливість проведення цих дій та встановлення відображених обставин на сьогоднішній день втрачена.
За таких обставин, слід зазначити, що згідно ст.62 Конституції України, п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
У справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний скоїв злочин, який ставиться йому в провину; обов`язок доведення лежить на обвинуваченні і всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого.
Статтею 2 КПК України передбачає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинна відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких між іншим, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Так, зокрема, згідно з ст. ст. 8, 9, 17 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Відповідно до ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Витлумачивши відповідно до ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України усі зазначені сумніви на користь обвинуваченого колегія суддів приходить до висновку про недоведеність того, що обвинуваченим був вчинений злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України. Неврахування цих обставин призвело до ухвалення судом першої інстанції рішення про засудження ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України яке не відповідає принципам законності, обґрунтованості та вмотивованості, що передбачені ст. 370 КК України. У зв`язку із цим, вирок Оболонського районного суду м. Києва від 12 грудня 2019 року підлягає скасуванню, а кримінальне провадження підлягає закриттю із підстав передбачених п.3 ч.1 ст. 373 КПК України.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисників обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 задовольнити.
Вирок Оболонського районного суду міста Києва від 12 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284, п.3 ч.1 ст.373 КПК України.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у виді домашнього арешту скасувати.
Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 залишити без розгляду.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді ____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4