Справа № 308/2143/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 вересня 2021 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр судових розслідувань за № 0002823 від 02.09.2015 року по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ужгород, громадянина України, з вищою освітою, офіційно не працюючого, неодруженого, який проживає за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , 02 вересня 2015 року близько 10 годин 00 хвилин, перебуваючи в туалеті приміщення кафе «Талісман», що розташоване за адресою м.Ужгород, пл.. Б.Хмельницького, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, їх наслідки та бажаючи їх настання, на ґрунті неприязних відносин, вчинив сварку із громадянкою ОСОБА_6 в ході якої умисно наніс тілесні ушкодження, які відповідно до висновку експерта №826 від 11.09.2015 року кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст.125 КК України, як вчинення дій, які виразились в умисному нанесенні легких тілесних ушкоджень потерпілій.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину не визнав, вказуючи, що жодних тілесних ушкоджень потерпілій він не наносив. Пояснив, що між ним та потерпілою склались неприязні відносини вже давно, колись перебували в стосунках. Зазначив, що 02 вересня 2015 року ранком відвозив робочого в машині. Йому передзвонила потерпіла на мобільний телефон. Він включив телефон на гучний зв`язок, під час розмови, потерпіла йому сказала, щоб він заїхав в кафе де вона йому хоче віддати його годинник, який раніше у неї був. Під`їхавши на автомобілі до кафе, залишивши в машині робочого пішов до кафе сам. Потерпіла сама зайшла до туалета. Жодних ударів він їй не наносив. За сумку потерпілу тримав тому, що в ній побачив свій годинник. Після у вбиральню забіг знайомий потерпілої ОСОБА_8 , який йому бризнув газовим балончиком в очі, у нього після цього почались проблеми з очами. Вони почали сутичку, після чого він вибіг з кафе. Цивільний позов не визнає. Клопотань про закриття кримінального провадження за строками давності заявляти не бажає. Просить постановити щодо нього виправдувальний вирок.

Захисник обвинуваченого в судовому засіданні вважав, що вину ОСОБА_4 не доведено жодними належними та допустимими доказами, оскільки потерпіла заяву про злочин не писала. Просить постановити щодо нього виправдувальний вирок з підстави викладених в письмовому клопотанні, яке долучено ним до матеріалів провадження.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 пояснила, що 02 вересня 2015 року, її знайомий ОСОБА_8 відвіз її по справах у місто, та висадив біля 16-поверхівки в центрі. Вона побачила машину ОСОБА_4 перелякалась, та пішла у відкрите кафе поруч, яке колись називалось « ОСОБА_9 ». Біля 10 години до неї присів ОСОБА_4 , почав погрожувати силою, витягати зі столу, та виривати сумку, вона забіжала в туалет де ОСОБА_4 почав її бити по руках та по нирках, наніс їй два чи три удари. В цей час прибіг її знайомий ОСОБА_8 , який почав затримувати ОСОБА_4 , та застосував газовий балончик. Вони вибігли на вулицю з кафе. Пізніше прийшов батько ОСОБА_4 та приїхали працівники поліції. Вона звернулась до правоохоронних органів з заявою про скоєне правопорушення стосовно неї. Їй було видано направлення на проходження судово-медичної експертизи. Було проведено судово медичне обстеження, встановлено наявність тілесних ушкоджень. Жодних вибачень від обвинуваченого вона не почула. Цивільний позов підтримує в повному обсязі. Від підтримання обвинувачення не відмовляється.

Представник потерпілої пояснив, що обвинувачений та потерпіла перебувають в неприязних відносинах тривалий час. Вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.1 ст. 125 КК України доведена належними та допустимими доказами. Заявлений цивільний позов в інтересах потерпілої підтримав та просив задоволити в повному обсязі.

Не зважаючи на невизнання своєї вини в інкримінованому кримінальному правопорушенні, вина ОСОБА_4 доведена в судовому засіданні поясненнями свідків та дослідженими письмовими доказами.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що було літо, ще до обіду, отримав телефонний дзвінок від потерпілої, що вона знаходиться в кафе «Казка» (стара назва кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 »). Коли зайшов в кафе почув крики з туалету, забіг тути та побачив, як ОСОБА_4 б`є потерпілу і вириває сумку. Почалась боротьба між ним та ОСОБА_4 , він розпилив газовий балончик. Вони побігли через річку. Вказує, що він отримав укус і поріз під час боротьби. Потім приїхали працівники поліції.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що є батьком обвинуваченого, знає про конфлікт між його сином та потерпілою. 02.09.2015 року о 08 год. ранку прийшов майстер, якого потім відвіз син ОСОБА_4 на машині у місто. Пізніше передзвонив майстер, сказав що сидить в машині біля кафе «Казка» (стара назва кафе «Талисман»), чекає його сина, але він кудись побіг. Потім передзвонив син, сказав що виник конфлікт з Ференц. Безпосередньо очевидцем самої події він не був.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що є майстром і робив воду у обвинуваченого ОСОБА_4 вдома. Його по роботі відвіз ОСОБА_4 в город, по дорозі йому зателефонували, він включив на гучний зв`язок телефон. Жінка сказала, щоб він приїхав в кафе «Казка» забрати годинник. Вони під`їхали до кафе, ОСОБА_4 пішов в середину, а він залишився біля машини курити. Через якийсь час він побачив, як ОСОБА_4 вибіг з кафе в сторону річки, а за ним побіг інший чоловік. Що відбувалось в середині не знає.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що була свідком в міському відділі поліції виключно стосовно вручення підозри ОСОБА_4 .

Від допиту інших свідків зазначених в реєстрі матеріалів досудового розслідування та клопотанні сторони захисту прокурор та сторона захисту відмовились в судовому засіданні.

Зважаючи на послідовність показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_8 їх узгодження з показаннями потерпілої ОСОБА_6 , суд вважає ці показання достовірними. Також зазначені показання оцінюються судом як достовірні, оскільки підстав сумніватися у їх правдивості судом не встановлено. Зокрема, хоча й потерпіла ОСОБА_6 перебуває у неприязних відносинах із обвинуваченим, проте її показання підтвердили свідки.

Висновком судово-медичного експерта №826 від 11.09.2015 року, зроблено підсумок, згідно якого на основі даних викладених у висновку спеціаліста №822 судово-медичного обстеження громадянки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з урахуванням даних консультації спеціалістів, відповідно з питаннями, поставленими на вирішення даної експертизи, на момент судово-медичного обстеження на тілі громадянки ОСОБА_6 , виявлено тілесне ушкодження у вигляді садна та синця на шкіряних покривах правового ліктьового суглобу та спини. Згідно даних консультації спеціалістів у неї вивявлено «Садно правої ліктьової ділянки по задній поверхні. Підшкірні крововиливи медіальної поверхні лівого плеча». Виникли вищевказані тілесні ушкодження внаслідок дії тупих твердих предметів по ударному механізму дії, якими могли бути руки сторонньої людини або ударяння об такі. По давності виникнення вище вказані тілесні ушкодження вкладаються в час події, яка відбувалася 02.09.2015 року і не суперечить обставинам справи. Дані тілесні ушкодження згідно п.2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної втрати працездатності. Громадянці ОСОБА_6 було нанесено не менше двох ударів, при цьому на момент отримання вищевказані тілесні ушкодження не були небезпечними для життя і здоров`я. Не виключена можливість виникнення вищевказаних тілесних ушкоджень, виявлених у гр.. ОСОБА_6 в результаті падіння з висоти власного росту, ударяння об якийсь предмет, як при наданні їй прискорення так і без нього.

Більш того, показання потерпілої і свідків щодо отримання тілесних ушкоджень за обставин, які вона зазначає, об`єктивно підтверджуються даними висновком судово-медичної експертизи №826 від 11.09.2015, який проаналізований вище.

Також висновок експерта визнається допустимим доказом, оскільки експертиза проведена особою, яка може бути згідно із ст.69 КПК України експертом у кримінальному провадження, висновок експерта відповідає вимогам ст.ст.101-102 КПК України.

Крім того, в судовому засіданні досліджений сд-диск з наявними на такому відеозаписами з камер спостереження закладу в кафе, на якому зафіксовані обставини події які відбулись 02.09.2015 року у зазначеному кафе « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».

Постановою слідчого від 12.09.2015 такий диск був визнаний речовим доказом, який був наданий представником закладу «Сказка», й оглянутий судом під час судового розгляду справи. Із відеозаписів на вказаному компакт-диску вбачається, що 12.09.2015 близько 10.00 год. (на відеозаписі 10.27 год.) в приміщенні закладу між обвинуваченим та потерпілою виник конфлікт, під час якого обвинувачений схопив за руку потерпілу ОСОБА_6 та почав тягнути її до виходу з приміщення, а потерпіла намагається вирвати руку. Після чого обвинувачений вириває сумку у потерпілої та направляється до вбиральні, в той час як потерпіла намагається забрати сумку вхопившись за руку ОСОБА_4 , затягує її у вбиральню. В подальшому біля приміщення вбиральні видно штовханину. Впродовж усієї події вбачається агресивна поведінка обвинуваченого у відношенні потерпілої.

В подальшому на відеозаписі зафіксовано, як в приміщення кафе заходить ОСОБА_8 розмовляючи по телефону. Після забігає в приміщення вбиральні цього закладу. Звідки силою витягує обвинуваченого ОСОБА_4 , після чого відбувається бійка вже між ними.

Вказаний доказ підтверджує, що на переглянутих у судовому засіданні відеозаписах, достовірно зображені конфлікт, що мав місце між обвинуваченим та потерпілою.

Зазначений відеозапис суд визнає належним та допустимим доказом, оскільки даний відеозапис отриманий слідчим в порядку ч.2 ст.93 КПК України, згідно якої сторона обвинувачення здійснює збирання доказів не тільки шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, а й шляхом витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експерта, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим кодексом.

Аналогічну позицію щодо допустимості доказів отриманих стороною обвинувачення в порядку ч.2 ст.93 КПК України висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати (постанова від 14.02.2019 року, справа №344/1256/16-к, провадження 51-122 км18) .

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України відповідно до ст. 477 КПК України, відноситься до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення. Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК України може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого.

За нормами чинного Кримінального процесуального кодексу України особливістю такого кримінального провадження є лише те, що необхідною умовою його здійснення є виражене у процесуальній формі бажання потерпілого щодо кримінального переслідування винного.

Згідно з ч. 4 ст. 26 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Протоколом про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02.09.2015 року, в якій зафіксовано час та місце вчиненого кримінального правопорушення. Згідно якого потерпіла попереджена про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК Країни. Згідно з рапортом про прийняття вказаної заяви, така зареєстрована 02.09.2015 року за №11883.

Згідно з витягом з кримінального провадження №0002823 від 02.09.2015 року про внесення вказаних в заяві відомостей до ЄРДР за ч.1 ст. 125 КК України за повідомленням ОСОБА_6 ..

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, заяву потерпілої ОСОБА_6 від 02.09.2015 року про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, а саме, спричинення тілесних ушкоджень, було прийнято слідчим і відповідні відомості в ЄРДР внесені 02.09.2015 року.

Потерпіла під час судового розгляду підтвердила факт написання заяви про притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, від обвинувачення щодо останнього не відмовлялася. Зазначене волевиявлення потерпілої ОСОБА_6 варто розцінювати проявом її волі до притягнення винного до кримінальної відповідальності та як відсутність процесуальних перешкод для здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року ( справа № 288/1158/16) викладена правова позиція, відповідно до якої кримінальний процесуальний закон не регламентує конкретного способу звернення потерпілого з заявою, яка зумовлює визначені у частині першій статті 477 КПК правові наслідки. Водночас захист прав і свобод людини як втілення принципу верховенства права вимагає надання переваги внутрішньому змісту юридично значущих дій над зовнішньою формою їх вираження. З огляду на зазначене навіть у разі, якщо потерпілий не подавав до правоохоронних органів заяви про злочин як окремого процесуального документа, однак до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження однозначно висловив свою позицію про притягнення винного до кримінальної відповідальності, відповідна позиція, зафіксована у процесуальних документах, дає підставу для кримінального переслідування особи за злочин приватного обвинувачення.

Згода потерпілого в судовому засіданні з викладеною в обвинувальному акті кваліфікацією кримінального правопорушення як злочину публічного обвинувачення не може прирівнюватися до відмови від обвинувачення і зумовлювати закриття кримінального провадження відповідно до пункту сьомого частини першої статті 284 КПК. Навпаки, зазначене волевиявлення, виражене в належний процесуальний спосіб (у формі письмової або усної заяви, зафіксованої у відповідному документі та/або журналі судового засідання і на технічному записі процесу), варто розцінювати як спрямоване на застосування до обвинуваченого кримінально-правових заходів примусу.

Твердження протилежного, з огляду на наведену вище обов`язкову для врахування позицію Верховного Суду, призведе до наслідків, які не виправдають легітимних очікувань особи, котра зазнала шкоди, щодо застосування до обвинуваченого заходів кримінальної репресії і не узгоджуватимуться з визначеними у статті 2 КПКзавданнями захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини. Відмова держави від кримінального переслідування обвинуваченого лише з огляду на недобросовісність та некомпетентність органів досудового розслідування суперечитиме засадам як верховенства права і законності, так і диспозитивності, призведе до безкарності винного, а особу, котрій завдано шкоди, поставить у становище правової незахищеності і створить умови для її повторної віктимізації.

Під час судового розгляду встановлено, що потерпіла ОСОБА_6 під час досудового розслідування і судового розгляду послідовно наполягала на притягненні ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, повністю погоджуючись із висунутим прокурором обвинуваченням щодо юридичної оцінки його дій за ч.1 ст.125 КК України.

Таким чином, доводи сторони захисту не знайшли свого підтвердження в цій частині.

Стосовно тверджень сторони захисту про наявність іншого кримінального правопорушення відомості про яке були внесенні до ЄРДР за заявою обвинуваченого, суд вважає необґрунтованими, оскільки жодного рішення суду в межах такого провадження надано не було, а судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винним. Покази потерпілої та свідків узгоджуються між собою та висновками експерта, та відеозаписом.

Суд критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що він будь-яких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 не наносив та умислу на це не мав. Такі показання суд вважає намаганням обвинуваченого уникнути передбаченої законом кримінальної відповідальності. Зазначені показання обвинуваченого об`єктивно спростовуються показаннями безпосередньо допитаних в ході судового розгляду свідків ОСОБА_8 , показаннями самої потерпілої, а також висновком експерта та відеозаписом.

Поряд з цим, допитані на судовому розгляді свідки, покази яких суд оцінює безпосередньо, а також досліджений висновок експерта та відеозапис з камер спостереження дають достатні підстав вважати про те, що подія мала місце, інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення, що відповідає стандарту доведення поза розумним сумнівом.

Таким чином, суд дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд дійшов висновку, що подія кримінального правопорушення мала місце, вина обвинуваченого ОСОБА_4 у спричиненні легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 доведена повністю, суд вважає, що його дії кваліфіковані вірно за ст. 125 ч.1 КК України.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що своїми умисними діями, які виразились в завданні умисного легкого тілесного ушкодження, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України.

Обираючи покарання ОСОБА_4 суд враховує вимоги ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, межі санкції ч. 1ст. 125 КК України, а саме, що даний злочини, відносяться до категорії злочинів невеликої тяжкості (на даний час проступок), особу винного, який раніше не судимий, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, негативних характеристик суду не надано, має постійне місце реєстрації та проживання, молодий за віком. Обставин, які пом`якшують покарання судом не встановлено. Обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.

На підставі викладеного, з урахуванням особи обвинуваченого, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 слід призначити покарання за ч.1 ст. 125 КК України у виді штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України.

Суд вважає, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Судом було роз`яснено положення ст.49 КК України, якою передбачено звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, оскільки з моменту вчинення кримінального правопорушення 02.09.2015 року та на дату розгляду справи в суді минуло більш ніж два роки.

ОСОБА_4 відмовився від звільнення його від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України, так як не вважає себе винуватим.

Згідно ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Санкція частини 1 статті 125 КК України, передбачає штраф до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Строк давності - це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від призначеного покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, який згідно ст.12 КК України відноситься до проступків.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України 02.09.2015, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за кримінального правопорушення не зупинявся та не переривався, то суд вважає за необхідне, на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, звільнити ОСОБА_4 від призначеного вироком суду покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Верховний Суд у Постанові від 12.11.2019 №566/554/16-к вказав, що якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й у випадку встановлення передбачених у ст.49 КК підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності. Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, то судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі ч. 5 ст. 74, ст.49 КК може звільнити від нього засудженого.

З врахуванням того, що ОСОБА_4 заперечив у судовому засіданні щодо закриття кримінального провадження з підстав закінчення строків давності та наполягав на відсутності вини у його діях, однак судом встановлено, що обвинувачений є винний у вчиненні кримінального правопорушення, то ОСОБА_4 необхідно звільнити від призначеного судом покарання на підставі ч. 5 ст.74, ст.49 КК України.

Щодо заявленого ОСОБА_6 цивільного позову суд зазначає наступне.

Порядок вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентований главою 9 КПК України.

Нормами кримінального процесуального закону, зокрема ст. 129 КПК України, встановлено, що рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову може бути винесене лише у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалення обвинувального вироку чи винесення постанови про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.

Виходячи зі змісту 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, котрий вчинив суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК і при цьому застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно до п. 2 ч. 2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода може відшкодовуватись грішми.

Із систематичного аналізу норм закону випливає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під час судового розгляду встановлено, що потерпіла під час і після вчинення кримінального правопорушення щодо неї зазнала фізичних і душевних страждань, що виразились у тривалому переживанні з приводу спричинення їй легких тілесних ушкоджень, порушенні нормального та сталого режиму життєдіяльності викликаних вказаними подіями, подальшими слідчими діями та судовими засіданнями.

Отже, суд з урахуванням вимог ст. 23 ЦК України, а також роз`яснення, які містяться в п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. (з наступними змінами) визначає розмір відшкодування потерпілій моральної шкоди, який підлягає стягненню із обвинуваченого на користь останньої.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної потерпілій ОСОБА_6 від протиправних дій ОСОБА_4 , пов`язаних із заподіянні легких тілесних ушкоджень потерпілій, суд бере до уваги ступінь та глибину душевних страждань, яких вона зазнала у зв`язку із цими діями, а також негативні зміни в її житті, які сталися у зв`язку із цим. З урахуванням цього, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що потерпілій заподіяно моральну шкоду на суму 7000 гривень, яка повинна бути стягнута з обвинуваченого по справі.

Саме такий розмір буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості .

Судові витрати відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 369-371, 373-376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі ст. 49, ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_6 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 7000 (сім тисяч) гривень суми моральної шкоди.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирався.

Речовий доказ лазерний диск з відеозаписом від 02.09.2015 року - залишити при матеріалах провадження.

Вирок може бути оскаржений, з підстав, передбачених статтею 394 КПК України до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення їй копії вироку. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Копію вироку сторонам вручити негайно.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1