Провадження № 1-кп/522/1667/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 жовтня 2021 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, яке зареєстроване в ЄРДР за №0002690 від 19.08.2020 року відносно
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лісне Тарутинського р-ну Одеської області, громадянина України, який має неповну загальну середню освіту, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 289 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
законного представника обвинуваченого ОСОБА_6 ,
представника служби у справах дітей Одеської міської ради ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
ВСТАНОВИВ:
19.08.2020 року приблизно о 17:30 год. неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував біля будівлі за адресою: м. Одеса, Привокзальна площа, 2, де зустрівся з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з приводу купівлі продажу мотоциклу марки «Lifan» моделі «LF 200-10B», в кузові чорного кольору державний номер НОМЕР_1 , вартістю 20000 грн., який був в його фактичному користуванні і належить на праві приватної власності його батьку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі технічного паспорту серії НОМЕР_2 .

Під час огляду технічного стану вказаного мотоциклу у ОСОБА_3 виник умисел на заволодіння вказаним транспортним засобом шляхом шахрайства.

При цьому ОСОБА_3 розумів, що для безпечного переміщення мотоциклу за місцем свого проживання і уникнення можливої його зупинки співробітниками поліції, йому необхідний захисний шолом, який був у ОСОБА_9 .

Діючи з вказаною метою з корисливих мотивів та переслідуючи ціль особистого збагачення, ОСОБА_3 під надуманим приводом перевірки технічного стану мотоцикла під час руху, попросив у ОСОБА_8 ключі від мотоциклу та отримав від нього згоду внаслідок введення в оману щодо своїх дійсних намірів.

Крім того, діючи з єдиним умислом на заволодіння мотоциклом та захисним шоломом, ОСОБА_3 попросив у ОСОБА_8 захисний шолом моделі LS2 FF353 RAPID чорно-білого кольору, вартістю 2376 гривень, та отримав від нього згоду внаслідок введення в оману щодо своїх дійсних намірів.

Отримавши ключі від вказаного мотоциклу, ОСОБА_3 сів на нього та привів двигун у роботу, встановивши таким чином контроль над вказаним транспортним засобом, після чого одів захисний шолом та розпочав рух мотоциклом від місця перебування потерпілого за вищевказаною адресою по вулиці Пушкінській в м. Одесі.

Незаконно заволодівши вказаним транспортним засобом та захисним шоломом внаслідок обману, протиправно вилучивши їх всупереч волі користувача, ОСОБА_3 вказаного дня приблизно о 19.00 год. з метою подальшого переховування транспортного засобу прибув на ньому за місцем свого проживання за адресою АДРЕСА_2 , де в подальшому зберігав.

Таким чином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, за кваліфікуючими ознаками незаконне заволодіння транспортним засобом, та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, за кваліфікуючими ознаками заволодіння чужим майном шляхом обману.

За сукупністю скоєного дії, у яких обвинувачується ОСОБА_3 , кваліфіковані за ч. 1 ст. 190 та ч. 1 ст. 289 КК України.

У судовому засіданні ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 190, ч. 1 ст. 289 КК України, визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся та підтвердив суду такі встановлені під час досудового розслідування фактичні обставини як дата, час, місце, спосіб і наслідки вчиненого ним суспільно небезпечного діяння, зокрема те, що він 19.08.2020 року, приблизно о 17:30 годині, перебуваючи біля будівлі за адресою: м. Одеса, Привокзальна площа, 2, діючи з корисливих мотивів та переслідуючи ціль особистого збагачення, шляхом обману потерпілого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заволодів захисним шоломом LS2 FF353 RAPID чорно-білого кольору, вартістю 2376 гривень та мотоциклом марки «Lifan» моделі «LF 200-10B», в кузові чорного кольору державний номер НОМЕР_1 , вартістю 20000 грн.

Прокурор просив суд визнати ОСОБА_3 винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190 та ч. 1 ст. 289 КК України, та призначити йому покарання за ч. 1 ст.190 КК України у виді 120 годин громадських робіт; за ч. 1 ст. 289 КК України у виді 3 років позбавлення волі, за сукупністю кримінальних правопорушень призначити покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки з випробуванням 1 рік.

Захисник ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_3 , його законний представник ОСОБА_10 та представник служби у справах дітей Одеської міської ради ОСОБА_7 просили суд при призначенні покарання застосувати приписи ст. 69 КК України.
Потерпілий ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його законний представник ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд обвинувального акту судом за їх відсутності.

Під час судового засідання, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 та інші учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. Судом встановлено, що відсутні сумніви у добровільності позиції обвинуваченого та інших учасників судового розгляду. З урахуванням думки прокурора, обвинуваченого, захисника, законного представника обвинуваченого, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Враховуючи викладене, суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України доведена та його дії правильно кваліфіковані, оскільки він незаконно заволодів транспортним засобом.

Також суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України доведена та його дії правильно кваліфіковані, оскільки він заволодів чужим майном шляхом обману.
При призначенні обвинуваченому покарання суд керується положенням ст.65 КК України, а також ст.103 КК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_3 на час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення не досяг 18 річного віку, і враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.
Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлені.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , передбаченою ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття обвинуваченого та вчинення злочину неповнолітнім.

При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.
Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».
Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.
Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Питання звільнення від відбування покарання з випробуванням врегульоване статтею 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд, при обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого, особу обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
З урахуванням наведених положень законодавства, при призначенні покарання суд враховує, що скоєні обвинуваченим кримінальні правопорушення є нетяжкими злочинами, він є раніше не судимою особою, у вчинених злочинах обвинувачений щиро покаявся, активно сприяв суду у встановленні фактичних обставин справи.
Щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, виходячи зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 66 КК, є самостійними обставинами, які пом`якшують покарання. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, врахування кожної з них при призначенні покарання, за умови встановлення їх наявності у кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, незалежно від тяжкості вчиненого злочину та повторності його вчинення. Вказані форми посткримінальної поведінки особи свідчать про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Визнання даних обставин такими, що пом`якшують покарання, стимулює осіб, які вчинили злочини, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.
Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 98 КК України до неповнолітніх, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі основні види покарань: 1) штраф; 2) громадські роботи; 3) виправні роботи; 4) арешт; 5) позбавлення волі на певний строк.
Санкцією ч. 1 ст. 190 КК України передбачено покарання у виді штрафу від двох тисяч до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від двохсот до двохсот сорока годин, або виправних робіт на строк до двох років, або обмеження волі на строк до трьох років.
Відповідно до ст. 99 КК України до ОСОБА_3 не може бути застосовано покарання у виді штрафу, оскільки він не має самостійного доходу, власних коштів або майна.
Згідно з ст. 100 КК України громадські роботи можуть бути призначені неповнолітньому у віці від 16 до 18 років на строк від тридцяти до ста двадцяти годин і полягають у виконанні неповнолітнім робіт у вільний від навчання чи основної роботи час. Тривалість виконання даного виду покарання не може перевищувати двох годин на день. Звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосоване до неповнолітнього лише у разі його засудження до арешту або позбавлення волі. Іспитовий строк установлюється тривалістю від одного до двох років.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 23.04.2020 у справі № 566/1387/18 призначення судом першої інстанції покарання обвинуваченим, незважаючи на те, що вони є неповнолітніми, поза межами санкції, встановленою статтею Особливої частини КК України, з посиланням тільки на норми Загальної частини цього Кодексу, що регулюють особливості призначення покарання неповнолітнім, без врахування загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, зокрема щодо дотримання мінімальної межі покарання, установленої в санкції цієї статті, є неправильним тлумаченням закону України про кримінальну відповідальність, які регулюють призначення покарання.
ВС зазначив, що у свою чергу підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, визначаються положеннями ст. 69 цього Кодексу, що також визначено законодавцем у ст. 65 КК України, яка регулює загальні засади призначення покарання (постанова від 23.04.2020 у справі № 566/1387/18).
За змістом ч.1 ст. 69 КК України при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Згідно з досудовою доповіддю про обвинуваченого ОСОБА_3 служби з питань пробації існує низький рівень ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення, а тому його виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе, а перебування в громаді не становить високої небезпеки для суспільства.
Згадані пом`якшуючі обставини, а також відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який хоча і не працює і не навчається, проте має постійне місце проживання, мешкає з родиною, за місцем мешкання характеризується з позитивної сторони, відсутність обставин, що обтяжують покарання, в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та дають суду підстави для призначення обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 190 КК України з урахуванням положень ст. 69 КК України шляхом призначення покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією зазначеної статті, а саме у виді громадських робіт строком 120 годин.

В свою чергу, призначаючи покарання за ч. 1 ст. 289 КК України, суд не вбачає за доцільне застосування приписів ст. 69 КК України, враховуючи те, що у даному випадку шкода ОСОБА_3 була відшкодована не добровільно, а шляхом вилучення транспортного засобу співробітниками поліції,та призначає за ч. 1 ст. 289 КК України покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки.

При цьому суд враховує, що як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" щодо особи, винної у вчиненні декількох злочинів, суд може призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене законом, окремо за кожний злочин або тільки за один із них і остаточно визначити покарання за правилами ст. 70 КК ( 2341-14 ). Застосування положень ст. 69 КК щодо покарання (як основного, так і додаткового), призначеного за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків, є неприпустимим.

За сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, суд засуджує обвинуваченого до позбавлення волі строком на 3 роки, та вважає за доцільне звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням 1 рік.

Застосування інституту звільнення від відбування покарання, яке, як зазначено, має бути індивідуальним щодо кожної особи, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання, сприятиме виправленню обвинуваченого без ізоляції від суспільства та попередженню скоєння ним нових злочинів.
Звільняючи обвинуваченого від відбування покарання суд керується приписами ст.ст. 75, 104 КК України.
У той же час, відповідно до вимог ст.76 КК України, з метою контролю за поведінкою засудженого для встановлення факту виправлення, суд вважає за необхідне покласти на засудженого ОСОБА_3 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Питання речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.
Цивільні позови у кримінальному проваджені не заявлялися.
Відомостей про процесуальні витрати суду не надано.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368- 371, 374 КПК України,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 289 КК України та призначити йому покарання: за ч. 1 ст. 190 КК України із застосуванням ст.ст. 69, 100 КК України у виді 120 годин громадських робіт, за ч. 1 ст. 289 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, вважати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженим до позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк 1 (один) рік.
Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речові докази, а саме: DVD дис Verbatim DVD-R 7.4 GB з відеозаписом з камер відеоспотереження зберігати в матеріалах кримінального провадження, шолом LS2 FF353 RAPID чорно-білого кольору та мотоцикл марки «Lifan» моделі «LF 200-10B», в кузові чорного кольору державний номер НОМЕР_1 , вважати такими, що повернуті власнику майна, копію техпаспорту на мотоцикл марки «Lifan» моделі «LF 200-10B», в кузові чорного кольору державний номер НОМЕР_1 зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Суддя ОСОБА_1