УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2022 року
м. Київ
справа № 197/439/21
провадження № 51-5982 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Широківського районного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року щодо останнього,

встановив:
Вироком Широківського районного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від

20 вересня 2021 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 20 лютого 2021 року, у вечірній час, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився за місцем проживання своєї співмешканки ОСОБА_6 , в приміщенні кімнати літньої кухні на території домоволодіння будинку АДРЕСА_1 . Під час сварки з ОСОБА_6 , на ґрунті ревнощів та припинення подальших відносин, тримаючи в правій руці підшуканий кухонний ніж, приблизно о 20 год 20 хв., проявляючи агресію, посилену станом алкогольного сп`яніння, ОСОБА_5 умисно, зі значною силою завдав клинком ножа потерпілій, яка ухилялась від ударів, прикриваючись ногами і руками, та намагаючись вихопити ніж, не менш шести ударів в область голови, не менш одного удару в область шиї, не менш десять ударів в область тулуба, не менш семи ударів в область верхніх кінцівок, та не менш двох ударів в область нижніх кінцівок, спричинивши їй 29 колото-різаних поранень, від яких ОСОБА_6 померла на місці, а ОСОБА_5 , залишивши ніж в поперековій ділянці тіла потерпілої, з місця вчинення злочину пішов.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_5 раніше не судимий, за місце роботи та проживання характеризується позитивно, під час слідства сприяв у розкритті злочину, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Апеляційний суд на зазначені обставини уваги не звернув та в ухвалі не вказав, чому менш суворе покарання не буде достатнім для покарання та виправлення засудженого. За таких обставин вважає, що рішення судів попередніх інстанцій не можна вважати законними.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація дій за ч. 1 ст. 115 КК Україниу касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість є необґрунтованими.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначенняпокарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень статей 418-419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу.
Вказаних вимог закону судами першої та апеляційної інстанцій дотримано в повному обсязі.
Так, при призначенні ОСОБА_5 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином проти життя людини, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, до затримання працював, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, не одружений, не є особою з інвалідністю. Також враховано щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання, та вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, як обставину, яка обтяжує покарання. При цьому, місцевим судом не визнано обставиною, що пом`якшує покарання, активне сприяння розкриттю злочину, оскільки після вчинення злочину обвинувачений з місця події зник.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що справедливим і необхідним для виправлення ОСОБА_5 буде покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України, на строк 14 років.
З таким рішенням слушно погодився й суд апеляційної інстанції, який належно перевірив доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічні доводам касаційної скарги, надавши на них вичерпні відповіді та навівши в ухвалі достатні мотиви, з яких апеляційну скаргу ОСОБА_4 визнав необґрунтованою.
Так, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_5 вчинив особливо тяжкий злочин, який спричинив непоправні наслідки у виді смерті людини, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з місця скоєння злочину зник, при цьому врахував спосіб вчинення злочину шляхом заподіяння ножем 29 колото-різаних поранень, а тому дійшов висновку, що призначене покарання за своїм розміром слід вважати справедливим. Доводи про те, що обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується та висловив щире каяття, хоча і мають місце, проте не дають підстав для призначення більш м`якого покарання.
Із вказаними висновками погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки відсутні підстави вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через суворість.
При цьому колегія суддів Верховного Суду зауважує, що доводи про не врахування судом першої інстанції даних про особу засудженого, про які захисник вказує у касаційній скарзі, є надуманими та такими, що спростовуються змістом оскаржуваного вироку.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень у касаційній скарзі не наведено, та Судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Широківського районного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3