Справа № 721/599/21
Провадження 1-КП/721/79/2021
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Путильський районний суд Чернівецької області, у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4

розглянувши обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000023 від 02.04.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця, с. Веренчанка, Заставнівського району, Чернівецької області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 та проживаючого в АДРЕСА_2 , з освітою середньою одруженого, громадянина України, молодшого інспектора прикордонної служби 2 категорії групи інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 наказом командира НОМЕР_1 прикордонного загону від 28.07.2020 №226-ОС призначений на посаду молодшого інспектора прикордонної служби ІІ категорії групи інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » І категорії (тип В) ІНФОРМАЦІЯ_4 , у військовому званні «солдат».

ОСОБА_5 , відповідно до положень п. 9 ст. 1, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є військовослужбовцем за контрактом з дня зарахування до списків особливого складу військової частини та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби

Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_5 відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 17, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Статтями 129, 130, 199, 216, 217 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Крім того, статті 131, 216, 217 Статуту передбачають, що військовослужбовці зобов`язані постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби в службовий час і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 року від 17 березня 2014 року в Україні настає особливий період.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, тобто поняття «особливого періоду» є значно ширшим у своєму розумінні, ніж поняття «періоду мобілізації людських ресурсів», про терміни якої йдеться в Указах Президента України: особливий період не закінчується у момент закінчення мобілізації, що визначений Указами Президента України.

ОСОБА_5 у порушення вимог вищевказаного законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, маючи намір тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин та дозволу командування ІНФОРМАЦІЯ_4 та відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_4 о 09 год. 00 хв. 06 січня 2021 року самовільно залишив місце несення служби - відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_4 , що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , та вибув до місця постійного проживання його дружини, за адресою: АДРЕСА_4 , де проводив службовий час на власний розсуд. Близько 05 год. 00 хв. 19 січня 2021 року солдат ОСОБА_5 повернувся до розташування відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_4 , де приступив до виконання службових обов`язків.

Таким чином ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України - як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину визнав в повному обсязі, пояснив, що покинув місце несення служби з важливих особистих сімейних причин. У скоєному щиро розкаявся, просив суворо не карати.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_5 пояснила, що діями останнього не заподіяна суттєва шкода державним інтересам, просила зважити на щире каяття і молодий вік обвинуваченого та призначити міру покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, його вина також доведена і підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор, обвинувачений, захисник не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Таким чином, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні і доведена повністю. Дії обвинуваченого кваліфіковано вірно, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 виду та міри покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення: те, що у відповідності до ст. 12 КК України, правопорушення передбачене ч. 4 ст. 407 КК України є тяжким, а також відомості про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, по місцю служби характеризується позитивно, є молодою особою, має на утриманні малолітню дитину.

Суд також враховує, що ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся.

Наведені обставини суд, на підставі ст. 66 КК України, визнає такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 .

Обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Відповідно до вимог статей 50, 65 Кримінального кодексу України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових злочинів.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, обтяжують покарання, та особу винного, керуючись принципом справедливості та індивідуалізації призначення покарання, суд приходить до висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому у межах санкції статті обвинувачення.

Статтею 17 Закону від 23 лютого 2006 р «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з умов демократичного суспільства.

Зокрема, п. 1 ст. 5 Конвенції зазначено: «Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом».

У справі «Гарькавий проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що, коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінна вимога полягає в тому, що умови, за яких має здійснюватися позбавлення свободи, мають бути чітко сформульовані в національному законі і що застосування самого цього закону має бути передбачуваним і відповідати в цьому відношенні нормі «законності», яку встановлює Конвенція.

Враховуючи те, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому та повністю визнав свою вину, раніше не судимий, суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбуття призначеного йому покарання у виді позбавлення волі, однак в умовах здійснення контролю за його поведінкою в період строку звільнення від покарання з випробуванням з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Суд вважає, що вищезазначені обставини дійсно можуть бути підставою для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням, оскільки ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, що також підтверджується його поведінкою після вчинення злочину та критичним ставленням до вчиненого, усвідомлення своєї провини і засудженням своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.

Таку міру покарання суд вважає необхідною не тільки для покарання ОСОБА_5 за вчинене кримінальне правопорушення, а й для його виправлення.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 не обирався. Клопотань про його обрання не надходило.

Витрати на залучення експерта в рамках кримінального провадження відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 369-371, 374, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :
ОСОБА_5 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом одного року випробувального терміну не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього судом обов`язки передбачені ст. 76 КК України, зокрема: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.

Вирок може бути оскаржений в Чернівецький апеляційний суд через Путильський районний суд Чернівецької області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1