Номер провадження: 11-кп/813/349/22
Номер справи місцевого суду: 501/3197/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.02.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі: секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8
законного представника потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги законного представника потерпілої ОСОБА_8 - ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , на вирок Київського районного суду м. Одеси від 01.04.2021 року, по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0000400 від 29.05.2019 відносно:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенськ, Миколаївської області, громадянина України, не одруженого, пенсіонера, інваліда 3-ої групи, з вищою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_11 не обирався.
Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави витрати на проведення судової експертизи зброї у розмірі 1256 гривень 08 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_11 на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 100000 гривень.
Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Вироком суду обвинувачений ОСОБА_11 засуджений за те, що 08 березня 2019 року, о 14 год., він, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, біля лавки, розташованій напроти другої парадної будинку АДРЕСА_2 , біля якої знаходилося п`ятеро неповнолітніх дітей, діючи з особливою зухвалістю, що виразилося в спричиненні тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 , безпідставно, з хуліганських спонукань, бажаючи виявити свою грубу силу і протиставити її існуючим у суспільстві нормам моралі і моральності, грубо порушуючи громадський порядок, зневажливо ставлячись до нього, ігноруючи існуючі в суспільстві елементарні правила поведінки, моральності і благопристойності, які існують у суспільстві, дістав предмет, спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень - револьвер «Safari», модель «РФ 420», № НОМЕР_1 , калібру 4 мм., під патрони Флобера (Flobert), кільцевого займання, який не належить до категорії вогнепальної зброї, та здійснив два постріли у повітря. Після чого відразу почав стріляти по неповнолітнім дітям, які від попередніх пострілів почали розбігатися в різні боки. Вистріливши не менше трьох разів, обвинувачений ОСОБА_11 двома кулями поцілив у неповнолітню ОСОБА_8 , 2004 року народження, а саме: в праву лопатку та праву гомілку, спричинивши останній тілесні ушкодження у вигляді синця задньої поверхні грудної клітини справа в проекції лопатки та забій м`яких тканин з садном задньої поверхні на межі верхньої і середньої третини правої гомілки, які належать до легких тілесних ушкоджень.

Вимоги, наведені в апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погоджуючись з вироком суду першої законний представник потерпілої ОСОБА_8 - ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичних обставин справи, кваліфікації дій обвинуваченого, доведення його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 291 КК України, та міри призначеного покарання, просить вирок суду скасувати в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, в частині відмови у задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 30000 грн. та щодо стягнення на оплату послуг адвоката ОСОБА_12 у розмірі 40000 грн., та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки та задовольнити повністю її цивільний позов, посилаючись на те, що суд неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність та висновки суду щодо цивільного позову не відповідають фактичним обставинам справи.
В обґрунтування неправильного застосування судом закону про кримінальну відповідальність законний представник зазначила, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому не врахував, що ОСОБА_11 хоча й визнав свою вину, однак щиро не розкаявся в скоєному, не вибачився ані особисто, ані публічно, в судовому засіданні поводив себе нахабно, насміхався над цивільними позовами, надавав суду пояснення, що саме потерпіла і неповнолітні спровокували конфлікт, за що отримував зауваження від головуючого; за весь час після хуліганства ОСОБА_11 не цікавився станом здоров`я ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , потребами родини; не надав жодної копійки по відшкодуванню моральної шкоди, витрат на оплату послуг адвоката, тому до нього не може бути застосовано положення п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 №7.
Встановлені судом першої інстанції обставини, що пом`якшують покарання жодним чином не підтвердженні.
В обґрунтування невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи законний представник посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні самостійного позову ОСОБА_9 щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 30000 грн. та щодо стягнення на оплату послуг адвоката ОСОБА_12 у розмірі 40000 грн., оскільки суд не врахував, що вона як мати також отримала моральні страждання через дії за які засуджений ОСОБА_11 , пережила сильний стрес, тепер боїться відпускати доньку на вулицю одну без супроводження дорослих.
Крім того, суд безпідставно зазначив, що потерпіла сторона не надала до суду документів, що підтверджують розмір витрат на правову допомогу адвоката, оскільки зазначені обставини підтверджуються угодами №88 та №124, а також додатками до них, з прибутковими касовими ордерами, актами виконання робіт від 12.04.2021 року.
Також в своїй апеляційній скарзі законний представник ОСОБА_9 просить дослідити докази, а саме: матеріали цивільного позову законного представника ОСОБА_8 ОСОБА_9 та цивільного позову позивача ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди із додатками, договори про надання правових послуг адвокатом ОСОБА_12 , квитанції про сплату послуг адвоката, акти виконаних робіт між клієнтом ОСОБА_9 та адвокатом ОСОБА_12 , висновок судово-медичного експерта №87 від 24.07.2019, докази, що характеризують особу ОСОБА_11 , думку апелянтів про призначення покарання ОСОБА_11 .
Окрім того, не погоджуючись з вироком суду першої захисник ОСОБА_10 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду в частині задоволення судом цивільного позову про стягнення із обвинуваченого на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 моральної шкоди у розмірі 100000 грн. та відмовити у задоволенні вказаного цивільного позову, посилаючись на те, що висновки суду в частині вирішення цивільного позову про стягнення моральної шкоди не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначив, що до цивільного позову не надано будь-яких доказів того, що потерпіла ОСОБА_8 зазнала порушень нормальних життєвих зв`язків та потребує додаткових зусиль для продовження навчання і у зв`язку з тим, що під час вчинення кримінального правопорушення вона сильно злякалась, що призвело до погіршення її психологічного та фізичного стану здоров`я суду;
Визначений розмір заподіяної моральної шкоди у сумі 100000 грн. суд першої інстанції належним чином не мотивований, суд обмежившись лише висновком, що таке відшкодування відповідатиме вимогам розумності та справедливості;
При вирішенні цивільного позову суд не врахував приписи ч. 1 ст. 81 ЦПК України, якими передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При ухваленні вироку в частині задоволення цивільного позову суд зобов`язаний був відповісти на кожний пункт вимог та критеріїв, які були визначені ВС у відповідних постановах ВС, які додані до апеляційної скарги, окрім того не врахував позицію ВС відповідно до якої визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватись принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВСУ від 15.12.2020, справа №752/17832/14-ц; постанова ВСУ від 25.08.2020 у справі №372/3192/18).
Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідача, потерпілу та її законного представника, які підтримали свою апеляційну та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, захисника та обвинуваченого, які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечували проти задоволення апеляційної законного представника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Вина обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, встановлена судом першої інстанції на підставі показань ОСОБА_11 , який послідовно, в повному обсязі визнавав обвинувачення, в зв`язку з чим суд першої інстанції визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювалися, та розглянув кримінальне провадження у спрощеному порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

В апеляційних скаргах, як зазначалось, не оспорюється доведеність вини і кваліфікація дій, встановлених у вироку суду, а також призначене судом покарання.

В апеляційній скарзі законний представник потерпілоїоскаржує вирок суду тільки в частинах застосування ст. 75 КК України та відмові у цивільному позові ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить оскаржує вирок суду тільки в частині задоволення цивільного позову законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 - ОСОБА_9 .

Апеляційний суд при перегляді судового рішення, відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, дослідив зазначені у вироку обставини та докази, та вважає, що суд першої інстанції при застосуванні ст. 75 КК України та вирішенні питання щодо цивільних позовів дотримався вимог кримінального закону.

Зокрема, проаналізувавши досліджені обставини та докази апеляційний суд вважає, що при звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст. 65-67, 75 КК України, та прийшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_11 без ізоляції його від суспільства.

Так, згідно ч. 1 ст. 65 КК України, яка передбачає загальні засади призначення покарання, суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд першої інстанції при визначенні виду та міри покарання обвинуваченому, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував характер та ступень тяжкості злочину, особу винного, який раніше не судимий, на обліку у психіатра та нарколога не значиться, офіційно працевлаштований, пенсіонер, інвалід 3-ої групи, а також врахував думку прокурора, який просив на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком.
Згідно ст. 66 КК України, суд 1-ї інстанції визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому, зокрема, визнання вини та щире каяття у скоєному.
У відповідності до вимог ст. 67 КК України, судом встановлена обставина, що обтяжує покарання, зокрема, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд перевірив зазначені у вироку суду обставини, що пом`якшують покарання, а також обставину, що обтяжує покарання, та вважає, що суд обґрунтовано встановив наявність вищезазначених обставин.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з урахуванням вимог статей 65-67 КК України дійшов до обґрунтованого висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у межах санкції ч. 4 ст. 296 КК України, у виді 4 років позбавлення волі.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.
Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.
Згідно абзацу 2 пункту 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме визнання вини та щире каяття у скоєному, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше ніколи до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання та роботи, на обліку у психіатра та нарколога не значиться, пенсіонер та інвалід 3-ої групи.
Зазначені обставини, на думку апеляційного суду, свідчать про наявність міцних соціальних зв`язків, які значно зменшують суспільну небезпеку вчиненого злочину.

При цьому, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження обвинувачений послідовно визнав вину, сприяв у розкритті злочину та щиро каявся у вчиненому, що свідчить про те, що обвинувачений критично ставиться до своїх дій та виявив готовність нести кримінальну відповідальність за скоєне.

Також, кримінальне провадження було розглянуто на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, показання обвинуваченого були покладені в обґрунтування вироку суду щодо встановлення фактичних обставин кримінальних правопорушень.

Крім того, з журналу судового засідання вбачається, що прокурор у судових дебатах у суді першої інстанції також просив на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покаранні з іспитовим строком, оскільки вважав, що виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції його від суспільства.

З урахуванням наведених обставини, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано, у відповідності до приписів ст. 75 КК України, звільнив ОСОБА_11 від відбування покарання з іспитовим строком, так як прийшов до обґрунтованого висновку про можливість його виправлення без ізоляції його від суспільства, з урахуванням наведених обставини, що пом`якшують покарання, думки прокурора, а також даних щодо особи обвинуваченого, а саме міцності його соціальних зв`язків та поведінки обвинуваченого після вчинення злочину, в зв`язку з чим доводи апеляційної скарги законного представника в цій частині є необґрунтованими.

Одночасно, апеляційний суд зазначає, що позиція потерпілого щодо необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді реального відбуття покарання, не є обов`язковою для суду, та враховується в сукупності з обставинами, передбаченими статтями 65-67, 75 КК України і не має над ними пріоритету, що узгоджується з висновком викладеним у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №161/4092/19.

Крім того, не заходять підтвердження доводи апеляційних скарг щодо цивільних позовів, з наступних обставин.

Згідно ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи із правил статей 1166, 1167, 1168 ЦК України, ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав, а моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до приписів ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до абз. 7 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України в мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються в тому числі підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.
У п. 9 постанови №4 від 31.03.1995 р. Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Окрім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 15.12.2020 (справа №752/17832/14-ц).
Судом першої інстанції було стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_11 на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 100000 гривень.
Всупереч доводів апеляційної скарги, увироку суду належним чином мотивоване рішення щодо задоволення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, зокрема, суд прийняв до уваги характер і тривалість фізичних та моральних страждань неповнолітньої потерпілої від злочинних дій обвинуваченого.
Апеляційний суд вважає, що визначений у вироку суду розмір моральної шкоди, стягнутий на користь представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 є справедливим і співрозмірним з понесеними неповнолітньою потерпілоюфізичними та моральними стражданнями від злочину.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого не навів жодних норм законодавства, а також конкретних обставин та доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість та законність вирішення у вироку суду цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілої про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 , апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки згідно ст. 61 КПК України ОСОБА_9 не є цивільним позивачем чи потерпілою у цьому кримінальному провадженні. Її процесуальний статус у кримінальному провадженні визначено, як законний представник, тому будь - яка заподіяна шкода не підлягає стягненню в користь представника цивільного позивача.
Посилання в апеляційній скарзі представника потерпілого про те, що суд безпідставно не стягнув з обвинуваченого процесуальні витрати на правову допомогу, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки представником потерпілого в суді першої інстанції не було надано жодних та допустимих доказів понесених стороною витрат.
З огляду на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційних скарг та матеріалів кримінального провадження, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність або невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, які були б підставою для скасування чи зміни вироку першої інстанції або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає, а тому підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.
Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 128, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, Одеський апеляційний суд,
постановив:

Апеляційні скарги законного представника потерпілої ОСОБА_8 - ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , залишити без задоволення.
Вирок Київського районного суду м. Одеси від 01.04.2021 року, яким ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4