Ухвала
іменем України
10 листопада 2021року

м. Київ

справа №646/7233/16-к
провадження №51-4209ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 6 червня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 травня 2021 року,
встановив:
За вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 6 червня 2018 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сиваське Новотроїцького району Херсонської області та жителя м. Харкова, визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, від відбування якого звільнено на підставі п. «ґ» ст. 1 Закону України №1810-VIII «Про амністію в 2016 році» від 22 грудня 2016 року (далі- Закон).
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на його користь 550, 79 грн матеріальної та 3 000 грн моральної шкоди.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 03 березня 2015 року близько 19:00 на території гаражного кооперативу "Нива" в м. Харкові умисно наніс ОСОБА_5 один удар металевою трубою у ліву частину голови та декілька ударів по лівій руці, від яких останній впав на землю, після чого ОСОБА_4 наніс йому ще один удар трубою по спині та декілька ударів по лівій нозі, заподіявши потерпілому легких тілесних ушкоджень та ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 травня 2021 року вказаний вирок змінено, виключено з його резолютивної частини рішення про застосування до ОСОБА_4 положень п. «ґ» ст. 1 Закону. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим до покарання у виді 1 року позбавлення волі зі звільненням від відбування в зв`язку із закінченням строку давності на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК.

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а справу закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).Вважає, що викладені в судових рішеннях фактичні обставини не відповідають матеріалам кримінального провадження, оскільки висновки цих судів про доведеність його винуватості у вчиненні вказаного злочину не ґрунтуються на досліджених у суді доказах. На думку засудженого, в основу обвинувального вироку судом покладено недопустимі докази, а саме висновки судово-медичних експертиз №1432-ая/15 та №5134-ая/15, комісійної судово-медичної експертизи №268-КЕ/2016, оскільки вони були проведені на підставі медичної документації, яка була отримана без відповідної ухвали слідчого судді. При цьому звертає увагу на те, що ці медичні документи не визнавались речовими доказами у кримінальному провадженні та не відкривались стороні захисту в порядку ст. 290 КПК. Вказує, що стороною обвинувачення не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування у потерпілого перелому щелепи, але незважаючи на це, суд визнав вказану обставину доведеною. Стверджує, що при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту, та не усунув порушень, які були допущені судом першої інстанції, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду постановлена без додержання вимог статей 370 та 419 КПК.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 , та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За правилами ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, установленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно із ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений, поміж іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить дати зібраним у ній доказам іншу оцінку, ніж її дали суди нижчих інстанцій,тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.

Висновок суду першої інстанції у вироку про доведеність винуватості ОСОБА_4 в умисному нанесенні потерпілому ОСОБА_5 тілесних ушкоджень середньої тяжкості зроблений на підставі фактично встановлених судом обставин, які ґрунтуються на доказах, перевірених у судовому засіданні під час їх дослідження таоцінених судом відповідно до ст. 94 КПК.
У своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ; протоколом слідчого експерименту від 21 жовтня 2021 року з потерпілим, який вказав при яких обставинах та в який спосіб йому були спричинені тілесні ушкодження; висновками: фахівця з питань судово-медичної експертизи № 190-2015; судово-медичних експертиз №1432-ая/15, №5134-ая/15; комісійної судово-медичної експертизи 268-КЕ/2016, відповідно до яких покази потерпілого ОСОБА_5 , надані ним в ході проведення слідчого експерименту по механізму, локації та кількості нанесених тілесних ушкоджень можуть відповідати судово-медичним даним щодо нього.

Висловлена засудженим у касаційній скарзі незгода з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є обґрунтуванням істотного порушення кримінального процесуального закону та неправильного застосування ним закону України про кримінальну відповідальність.
При перегляді вироку районного суду за апеляційними скаргами сторони захисту, доводи яких є аналогічними тим, що зазначені в касаційній скарзі засудженого, апеляційний суд, врахувавши встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження й докази, досліджені та перевірені цим судом у судовому засіданні за правилами ст. 94 КПК, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність апеляційних скарг та відсутність у справі істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які можуть бути підставою для скасування вироку та закриття кримінального провадження.
Наведені засудженим у касаційній скарзі доводи про недопустимість доказів, а саме висновківсудово-медичних експертиз №1432-ая/15 та №5134-ая/15, комісійної судово-медичної експертизи №268-КЕ/2016, оскільки вони були зробленими на підставі медичної документації, яка була отримана без ухвали слідчого судді є аналогічними тим, що були предметом перевірки судами першої та апеляційної інстанцій, і які з посиланням на положення ч. 2 ст. 93, ч. 1 ст. 101 КПК обґрунтовано визнали ці доводи безпідставними.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про порушення судом першої інстанції положень ст. 290 КПК, оскільки медичні документи (рентгенограми, виписки з історії хвороби, медична картка), на підставі яких були проведені експертизи, не визнавались речовими доказами та не відкривались стороні захисту, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який надав на ці доводи вичерпні відповіді та належним чином обґрунтував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційні скарги сторони захисту були залишені без задоволення.
При цьому, відхиляючи доводи скарги щодо наявності у справі істотних порушень вимог кримінального процесуального закону апеляційний суд у своєму рішенні слушно вказав на те, що саме висновок експерта з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК,яка не була не позбавлена процесуальної можливості заявляти клопотання про надання їй доступу до матеріалів, що надавалися експертам для дослідження.

Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обгрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень та вмотивованість їх висновків з питань істотного порушення кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, засуджений у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.
З огляду на викладене, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 6 червня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 травня 2021 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3