ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/2114/20 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/818/3053/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2 Категорія: Продовження строку тримання під вартою (ч.4 ст. 422-1 КПК України)
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу, в порядку ч.4 ст. 422-1 КПК України, тобто без виклику сторін, за умови, що ніхто із учасників не заявив клопотання про розгляд справи з участю сторін, за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03.09.2021 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою, продовжено дію запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою до 01.11.2021 року, включно.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції взяв до уваги положення ст. 177, 178 КПК України та встановив, що ризики, передбачені п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України продовжують існувати та відсутність будь-які данні про їх зменшення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, та обрати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту або визначити заставу.

В апеляційній скарзі вказує, що оскаржувана ухвалу необґрунтована, пред`явлене обвинувачення безпідставне та існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України не доведено.
Заперечуючи проти існування ризиків, передбачених п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України вказав, що обвинувачений має зареєстроване місце проживання, одружений, має дітей, має у власності житло, за місцем проживання характеризується позитивно, алкогольними напоями не зловживає, має запрошення на роботу.
Також заперечує існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України вказав, що потерпілий вже надавав пояснення на досудовому розслідуванні та в суді, а також те, що потерпілий ОСОБА_8 не має претензій до обвинуваченого, у зв`язку з чим він заявив про відмову від цивільного позову. Крім того відмовився від цивільного позову позивач ОСОБА_9 .
Вважає, що прокурором не надано суду жодного доказу, який би підтвердив наявність ризиків на даному етапі кримінального провадження.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватись від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, чи вчиняти інші кримінальні правопорушення суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187 та ч.3 ст. 289 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, за один з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна або без такої, які вчинив в період іспитового строку, про що обґрунтовано вказав суд першої інстанції.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою, встановив, що з часу обрання запобіжного заходу не змінилися підстави для такого запобіжного заходу.

Такі висновки суду не є безпідставними з огляду на зміст обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_6 згідно якого вбачається, що останній вчинив дії спрямовані на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднане з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, а також у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчинене з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Враховуючи фактичні обставини злочинів, які інкримінуються ОСОБА_6 , передбачені ч.2 ст.187, ч.3 ст. 289 КК України, а саме вчинення правопорушень проти власності та проти безпеки руху та експлуатації транспорту, за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно, колегія суддів вважає, що в даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який підлягає захисту.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також може чинити вплив на свідків та потерпілих по справі або продовжити кримінальну діяльність.
За таких обставин, обґрунтування ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні, що в свою чергу спростовує доводи апеляційної скарги щодо не доведення існування вказаних ризиків.
З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України на даний час не зменшилися та продовжують існувати.
Доводи захисника щодо спростування ризику, передбаченого п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України з підстав того, що обвинувачений ОСОБА_6 має зареєстроване місце проживання, одружений, має дітей, має у власності житло, за місцем проживання характеризується позитивно, алкогольними напоями не зловживає, має запрошення на роботу, що на думку апелянта свідчить про стійкі соціальні зв`язки, що мінімізують можливість вчинення ними будь-яких кримінальних правопорушень чи переховування від суду, колегія суддів до уваги не бере, оскільки є тими обставинами, які враховуються при застосуванні запобіжного заходу, вирішенні питання про призначення покарання, однак як такі не є безумовною підставою для застосування іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Окрім того, вказані обставини існували і на час злочинної діяльності, однак не стала стримуючими факторами для обвинуваченого.

Що стосується доводів про необхідність визначити для обвинуваченого розмір застави, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, слідчий суддя, відповідно вимог статті 178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному у разі визнання його винним, дані про особу ОСОБА_10 , який підозрюється у вчиненні, в тому числі, особливо тяжкого злочину, взято також до уваги наявність передбачених статтею 177 КПК України ризиків, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування до підозрюваного менш суворого виду запобіжного заходу.
Згідно із положеннями п.1 ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177, 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
При постановленні ухвали про продовження застосування ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував тяжкість кримінальних правопорушень, які є тяжкими та особливо тяжкими, спосіб їх вчинення та їх особу, та те, що він діяв з наміром здійснити напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосувати насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, спільно з іншим обвинуваченим ОСОБА_11 , а також з наміром, спрямованим на незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднане з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано було встановлено відсутність підстав для визначення розміру застави.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводів апеляційної скарги захисника.
Керуючись ч.2 ст.376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426, ч.4 ст.422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Ухвалу Фрунзенського районного суду м.Харкова від 03.09.2021 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 01.11.2021 року, включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4