Справа № 304/282/19 Провадження № 1-кп/304/33/2021
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
їх захисника адвоката ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
його захисника адвоката ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
його захисника адвоката ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання захисника ОСОБА_8 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000405 від 26 вересня 2018 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Підполоззя Воловецького району, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , без освіти, непрацюючого, неодруженого, громадянина України,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_3 , українця, громадянина України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та мешканця АДРЕСА_4 , українця, громадянина України,

та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Ільниця Іршавського району Закарпатської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , мешканця АДРЕСА_6 , українця, громадянина України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

В С Т А Н О В И В:

на розгляді Перечинського районного суду Закарпатської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав клопотання про скасування арешту майна, в якому просив скасувати накладення арешту на автомобіль марки мікроавтобус «Mercedes Sprinter 213», р/н Польської Республіки НОМЕР_1 , жовтого кольору. Зазначає, що транспортний засіб тривалий час перебуває на спеціальному майданчику відділення поліції на вулиці, через що може зазнати пошкоджень, а відтак вважає за можливе повернути такий володільцю ОСОБА_7 на відповідальне зберігання задля користування у власних потребах. Захисник, посилаючись на положення ст.174 КПК України, вважає, що його клопотання необхідно розглянути та вирішити питання про скасування арешту на зазначений автомобіль.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 вказане клопотання підтримали та просили таке задовольнити, посилаючись на викладені у ньому обставини. Захисник додатково звертав увагу суду на те, що транспортний засіб не належить обвинуваченому на праві власності, той лише користувався таким, а відтак автомобіль не може стати об`єктом конфіскації в разі ухвалення обвинувального вироку суду.

Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення вказаного клопотання заперечив, зазначивши, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, санкція якої у свою чергу передбачає покарання, пов`язане в тому числі з конфіскацією майна, а приймаючи до уваги те, що вказаний транспортний засіб є також речовим доказом у даному кримінальному провадженні, тому вважав скасування арешту вказаного автомобіля на даній стадії неможливим.

Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_10 у судовому засіданні відповідно вважали, що транспортний засіб може бути лише переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_7 як найменш обтяжливий спосіб арешту майна, а також зазначали, що до 10 листопада 2021 року діють пільги щодо розмитнення транспортних засобів, ввезених з-за кордону, а відтак клопотання слід задовольнити.

Суд, з`ясувавши думку учасників процесу, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, а також необхідні для його вирішення матеріали кримінального провадження, приходить до такого.

Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Реалізація права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна обумовлена не тим, що відповідний суб`єкт не погоджується із застосованим заходом забезпечення кримінального провадження. Інститут скасування арешту пов`язаний з наявністю двох умов, закріплених у ст. 174 КПК України необґрунтованістю його накладення та відсутності подальшої потреби в ньому.

У поданому клопотанні захисник вказує на відсутність актуальності накладення арешту на автомобіль з метою збереження речових доказів та надмірне обтяження прав володільця на мирне володіння майном. Отже, слідчий суддя/суд має встановити наявність/відсутність підстав для його подальшого застосування відповідно до тієї мети, яка була визначена в ухвалі, якою цей арешт накладений.

Як слідує із змісту ухвали слідчого судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2018 року у справі № 304/1337/18, метою арешту майна є забезпечення збереження речових доказів, оскільки вилучене майно, зокрема автомобіль марки «Mercedes Sprinter 213», відповідають ознакам речових доказів.

В ч. 3 ст. 170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, накладення арешту на майно є тимчасовим позбавленням прав на нього у зв`язку з тим, що відповідні речі містять відомості, які мають значення для кримінального провадження. Відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження. З урахуванням досліджених обставин в цьому кримінальному провадженні станом на час накладення арешту на майно потреби досудового розслідування виправдовували саме такий ступінь втручання у права та свободи особи з метою виконання завдань кримінального провадження.

Завданням кримінального провадження є серед іншого, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також застосування належної правової процедури до кожного учасника (стаття 2 КПК України). При чому у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе, зокрема, до наслідків, які суттєво позначається на інтересах інших осіб (ч. 4 ст. 173 КПК України). Разом з тим, утримання органом досудового розслідування речей, правомірно належних особі на праві приватної власності, має бути спрямоване виключно на досягнення завдань кримінального провадження. Тому після проведення з вилученими речами всіх необхідних процесуальних дій (оглядів, експертних досліджень) і належної процесуальної фіксації виявленої доказової інформації, такі речі мають як найшвидше мають бути повернуті власнику. А зважаючи на ризик відчуження майна власником, накладення арешту шляхом заборони його відчуження та розпорядження є достатньо дієвим засобом забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю. Спеціальні положення про збереження речових доказів та вирішення питання про них одночасно з постановленням судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, базується на засаді безпосередності дослідження показань, речей і документів (стаття 23 КПК України), відповідно до якої суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в речах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Це обумовлює необхідність збереження майна, який є речовим доказом до його безпосереднього дослідження судом, або використання як доказів не безпосередньо вилучених предметів, а відомостей, отриманих внаслідок проведення з ними відповідних слідчих (розшукових) дій (наприклад, протоколів оглядів, висновків експертів).

Виходячи із нормативного визначення арешту майна, останній можливий шляхом заборони відчуження, користування та розпорядження ним (ст. 170 КПК України). За таких нормативних умов, враховуючи наявний та встановлений ризик можливого відчуження майна, суд погоджується, що невжиття заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту в частині заборони відчуження та розпорядження може призвести до можливості його передачі, відчуження на користь третіх осіб або до настання інших наслідків, які унеможливлять використання майна як речового доказу під час судового провадження.

В той же час позбавлення власника/законного володільця права користуватися цим майном на стадії судового розгляду з урахуванням досліджених обставин кримінального провадження не є пропорційним обмеженню права власника/користувача вільно володіти цим майном, використовуючи його у своїх особистих потребах.

При цьому суд також враховує, що користування фактичним володільцем автомобілем, щодо якого ставиться питання про скасування арешту, не може призвести до знецінення його доказового значення, оскільки будь які умисні зміни технічного стану включаються у поняття «розпорядження» правомочності власника, арешт щодо якого в даному випаду визнається необхідним. Більше того, матеріали кримінального провадження не містять та прокурором суду не було надано будь яких даних про те, які саме особливості (в тому числі технічні) автомобіля вимагають його недоторканості і схоронності безпосередньо в тому стані, в якому вони були під час вилучення, що відповідало б досягненню завдань кримінального провадження і мети арешту. З досліджених матеріалів вбачається, що роль цього майна як речового доказу обумовлюється тим, що воно, за версією органу досудового розслідування, було знаряддям вчинення кримінального правопорушення. Тобто звичайний знос транспортного засобу у природних умовах не змінить такого його значення та не зашкодить його використанню як доказу з визначеною метою. Водночас суд враховує, що витрати держави на зберігання цього автомобіля з підтриманням його належного технічного стану є явно непропорційними в порівнянні із обмеженням права власника користуватися цим майном.

Викладене свідчить про те, що в подальшому застосуванні арешту майна автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter 213 CDI», в частині користування ним потреба відпала.

За таких умов клопотання адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 слід задовольнити частково та скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2018 року у справі №304/1337/18 у кримінальному провадженні № 0000405 від 26 вересня 2018 року на вказаний у клопотанні автомобіль в частині права користування ним.

Керуючись ст. 174, 175, 315-316, 369 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

клопотання задовольнити частково.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2018 року, на автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter 213 CDI», р/н Польської Республіки НОМЕР_1 , в частині права користування таким, скасувати.

У задоволенні решти вимог клопотання відмовити.

Ухвала суду згідно ч. 2 ст. 392 КПК України окремому оскарженню від судового рішення, передбаченого частиною першою вказаної статті, не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1