Ухвала
іменем України

10 грудня 2021 року

м. Київ

справа № 754/4507/21
провадження № 51-5714 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року,
встановив:
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Городенки Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання

з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Київський апеляційний суд ухвалою від 13 вересня 2021 року зазначений вирок місцевого суду залишив без змін.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 24 січня 2021 року близько 15:20, керуючи технічно справним автомобілем марки «Тоуоtа Саmry», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у крайній лівій полосі по проїзній частині вул. Пухівської зі сторони с. Погреби Броварського району Київської області в напрямку вул. Крайньої в м. Києві, поряд із будинком № 6 на вул. Пухівській

у м. Києві усупереч вимогам п. 1.5, п. п. «б» п. 2.3, пунктів 10.4, 11.4, 1.3 Правил дорожнього руху (далі ПДР) проявив неуважність до дорожньої обстановки, не впевнився в небезпечності своїх дій, перетнув подвійну суцільну паралельну лінію дорожньої розмітки та виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, де зіткнувся з мотоциклом марки «Ноndа-СВR 600», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , який, порушуючи вимогу п. п. «б» п. 12.9, п. 12.3 ПДР рухався по зустрічній смузі зі швидкістю 78 км/год, яка перевищувала допустиму швидкість на цій ділянці, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої травми черевної порожнини з руйнуванням печінки, гемоперитонеуму, від яких ОСОБА_5 в той же день помер.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити вирок і ухвалу та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільнивши від відбування покарання з випробуванням тривалістю 2 роки без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. На обґрунтування своїх доводів вказує, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі. Зазначає, що суд першої інстанції призначив несправедливе покарання, застосувавши до нього додаткову міру покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Наголошує, що суди постановили рішення без урахування того, що злочин є необережним, він є єдиним годувальником в сім`ї, працює водієм і позбавлення його права керувати транспортними засобами призведе до скрутного матеріального становища його родини.
Перевіривши доводи, зазначені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Як визначено у ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно із ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У касаційній скарзі засуджений не заперечує доведеності його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, не ставить під сумнів правильність застосування до нього правил ст. 75 КК, однак зазначає, що суд першої інстанції не дотримався вимог статей 50 і 65 цього Кодексу, призначаючи йому покарання, а апеляційний суд під час перегляду його апеляційної скарги, не відповів на доводи щодо суворості призначеного покарання.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також

у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зазначених вимог закону суд дотримався.
Згідно з приписами ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину,

і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
За правилами ст. 65 КК суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як роз`яснено в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з вимогами ст. 65 КК достатньою мірою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до тяжких злочинів, дані про особу засудженого, позитивну характеристику, конкретні обставини кримінального правопорушення, ступінь вини засудженого з урахуванням порушень правил дорожнього руху водієм мотоцикла, відсутність матеріальних та моральних претензій з боку потерпілої, сімейні обставини, обставини, які пом`якшують покарання, щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків, відсутність обтяжуючих обставин, та дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, призначив йому основне покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК. Одночасно, з урахуванням обставин кримінального правопорушення та наслідків вчиненого, суд призначив засудженому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Суд визнав таку міру покарання необхідною і достатньою для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень з його боку.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження належним чином перевірив доводи засудженого, викладені у його апеляційній скарзі, проаналізував, дав на них переконливі відповіді та дійшов висновку, що вирок місцевого суду є обґрунтованим і вмотивованим.
Твердження ОСОБА_4 про безпідставне призначення місцевим судом додаткового покарання були перевірені судом апеляційної інстанції та визнані безпідставними. На обґрунтування свого рішення апеляційний суд указав, що, конкретні обставини кримінального провадження у їхній сукупності, грубе порушення засудженим правил безпеки дорожнього руху, його наслідки, у вигляді смерті людини, а також створення небезпеки для інших учасників, безумовно давали суду підстави для застосування додаткового виду покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами протягом 1 року.
Також апеляційний суд спростував доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що прокурор, потерпіла та її представник не просили застосовувати до нього додаткове покарання, і зазначив у своєму рішенні, що в ході перевірки матеріалів кримінального провадження прокурор просив застосувати до засудженого як основне, так і додаткове покарання, а потерпіла з представником покладалися на розсуд суду.
На думку колегії суддів, підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість не має. Відсутні вони і в касаційній скарзі засудженого, оскільки останній посилається на обставини, які суд вже врахував під час призначення покарання, а інших доводів у касаційній скарзі не наведено.
Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Водночас, на думку колегії суддів, доводи ОСОБА_4 про те, що позбавлення права керування транспортними засобами поставить його сім`ю в скрутне матеріальне становище, ніяким чином не знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а перебування батьків на його утриманні, необхідність відвезення дружини, яка є медичним працівником, до місця роботи, не можуть бути підставою для звільнення від додаткового покарання.
З огляду на викладене Суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого з наведених у ній мотивів немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 11 травня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3