Справа № 303/5517/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.03.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7 , захисника-адвоката ОСОБА_8 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/91/20 за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_8 , поданої в інтересах особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.02.2018.

Цією ухвалою, щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не судимого, застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, у зв`язку з вчиненням ним суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Речові докази: кухонний ніж, змиви з ножа, зрізи нігтів пальців рук підозрюваного ОСОБА_6 , дві марлеві серветки зі змивами з бруківки та кахлю, одяг підозрюваного футболка та штани, зразки крові підозрюваного та потерпілого ухвалено знищити.

Згідно ухвали, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 23.06.2017 близько 18 год., перебуваючи на подвір`ї будинку за місцем свого проживання, за адресою АДРЕСА_1 , вступив у сварку з ОСОБА_10 , в ході якої, умисно, з метою заподіяння смерті останньому, наніс не менше шести ударів кухонним ножем потерпілому ОСОБА_10 , в результаті чого, спричинив йому тілесні ушкодження у виді: множинних різаних та колото-різаних ран лиця, шиї з пошкодженням двох стінок трахеї, правого плеча, м`яких тканин грудної клітки, проникаючого поранення живота справа, проникаючого поранення правого гемотораксу з пошкодженням легені, які згідно висновку судово-медичної експертизи №494/2017 від 17.08.2017, виникли від дії плоских колото ріжучих предметів, яким може бути клинок ножа. По давності, спричинення можуть вкладатися в дату події, що мала місце 23.06.2017 та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, згідно п.2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень». Однак, ОСОБА_6 свої злочинні дії, спрямовані на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілогму ОСОБА_10 , не зміг довести до кінця з незалежних від його волі причин, так як мати потерпілого - ОСОБА_7 підбігла до нього і не дозволила нанести інші тілесні ушкодження ОСОБА_10 та забезпечила швидку доставку потерпілого до Мукачівської ЦРЛ, де йому своєчасно булла надана кваліфікована медична допомога.

-2-

На думку суду першої інстанції, своїми діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, - замах на умисне вбивство, тобто замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №134, експертів-психіатрів Львівської обласної державної клінічної психіатричної лікарні від 13.09.2017, ОСОБА_6 страждає хронічним психічним захворюванням у формі простої шизофренії, не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій, він також перебував у хворобливому стані, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 просить змінити ухвалу суду від 08.02.2018, перекваліфікувати діяння ОСОБА_6 з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на ст.124 КК України, у зв`язку з чим просить в задоволенні клопотання прокурора про застосування щодо ОСОБА_6 примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом - відмовити, застосувати до ОСОБА_6 примусовий захід медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій ОСОБА_6 за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, що призвело і до неправильного застосування до ОСОБА_6 виду примусових заходів медичного характеру. Вказує на те, що висновки суду про винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому кримінальному правопорушенні не підтверджуються доказами, оскільки із показань потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_7 об`єктивно вбачається, що ОСОБА_6 добровільно, без будь-якого стороннього втручання припинив наносити тілесні ушкодження потерпілому, про що і зазначено в мотивувальній частині ухвали. Відтак вважає недоведеною спрямованість умислу ОСОБА_6 на протиправне заподіяння смерті потерпілому та неможливість довести такі дії до кінця з причин, які не залежали від його волі. Посилаючись на провокативну поведінку потерпілого, який першим почав наносити долонями удари по обличчю ОСОБА_6 , останній захищаючись від вказаного суспільно небезпечного посягання та перевищивши межі необхідної оборони, заподіяв потерпілому ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, у зв`язку з чим вважає, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ст.124 КК України. Крім того вважає, що застосований щодо ОСОБА_6 вид примусового заходу медичного характеру не відповідає характеру вчиненого останнім діяння та його особі, просить врахувати відсутність претензій до ОСОБА_6 з боку потерпілого, їх доброзичливі стосунки, проживання в одному домоволодінні, що свідчить про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_6 становить особливу небезпеку для суспільства, а тому вважає достатнім та необхідним застосувати щодо ОСОБА_6 примусовий захід медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Заслухавши доповідь судді, доводи захисника особи, особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 , представника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора про часткове підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

-3-

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту вказаної статті вбачається, що обґрунтованим є судове рішення, якщо воно ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку доказів (ч.3 ст.370, з урахуванням ст.94 КПК України).
Вмотивованим є судове рішення у якому наведені пояснення (мотиви), чому суд вважає ту або іншу обставину доведенною чи недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інші доказу, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосувавчи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Вмотивованість судового рішення забезпечується не лише наявністю у ньому мотивувальної частини, а й наведенням у ній оцінки та відповіді на кожен доречний, важливий і вирішальний аргумент сторони судового провадження.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 не дотримано.

За змістом ч.2 ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України встановлено особливий порядок кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

-4-

Зокрема, положення ст.513 КПК України передбачають, що під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які. І тільки визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.
Із роз`яснень, що містяться у п.п.14,12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» №7 від 03.06.2015 вбачається, що ухвала у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінального процесуального закону і крім вирішення питань, передбачених ст.513 КПК України (ст.420 КПК України в редакції 1960 року), повинна містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.
Проте, зазначені вимоги кримінального процесуального закону та роз`яснення, що містяться в наведеній постанові Пленуму Верховного Суду України, судом першої інстанції належним чином не дотримано.
Як вбачається зі змісту ухвали суду першої інстанції, суд визнав доведеним, що ОСОБА_6 у стані неосудності вчинив суспільно небезпечне діяння кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України - замах на умисне вбивство, тобто замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі захисник заперечував правильність юридичної оцінки дій ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України, що призвело до необґрунтованого застосування щодо останнього найбільш суворого виду примусового заходу медичного характеру та вважав, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ст.124 КК України.
Проте, оцінюючи таку позицію сторони захисту критично, суд першої інстанції своїх висновків належним чином не мотивував, доводів сторони захисту не перевірив, обмежившись лише загальним формулюванням про доведеність вчинення ОСОБА_6 суспільно небезпечного діяння, яке містить ознаки злочину передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині юридичної оцінки вчиненого ОСОБА_6 діяння, виходячи з наступного.
Так, згідно вимог ст.ст.18,19 КК України, осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта злочину, що характеризується таким психічним станом особи, при якому вона під час вчинення злочину здатна усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Здатність особи під час вчинення злочину усвідомлювати свої дії (бездіяльність) означає правильне розуміння фактичних об`єктивних ознак злочину - об`єкта посягання, суті діяння, обстановки, часу і місця, способу його вчинення, його суспільно небезпечних наслідків тощо. Така здатність повинна бути пов`язана з можливістю контролювати, керувати своїми вчинками. Тут свідомість і воля взаємозалежні й лише в сукупності виступають передумовою визнання особи винною.

-5-
Натомість неосудною визнається така особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого КК, не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.
Поняття неосудності включає в себе співвідношення медичного (біологічного) і юридичного (психологічного) критеріїв. Медичний критерій полягає у наявності у особи психічного захворювання, що істотно впливає на свідомість і волю людини (хронічне психічне захворювання, тимчасовий розлад психічної діяльності, недоумство, інший хворобливий стан психіки). Юридичний у нездатності особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. При цьому юридичний критерій виражається двома ознаками: 1) інтелектуальною особа не може усвідомлювати фактичну сторону своїх дій (бездіяльності) та/або не здатна усвідомлювати їх суспільно небезпечний характер; 2) вольовою особа не може керувати своїми діями (бездіяльністю) внаслідок руйнування психічною хворобою її вольової сфери.
Особу може бути визнано неосудною тільки тоді, коли встановлена одна з ознак критерію юридичного на підставі хоча б однієї з ознак критерію медичного.
Відповідно до дослідженого судом першої інстанції висновку судово-психіатричної експертизи №134 від 13.09.2017, ОСОБА_6 страждає хронічним психічним захворюванням у формі простої шизофренії та не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У період інкримінованих йому дій, він також перебував у хворобливому стані, і не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Зваживши на вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про вчинення ОСОБА_6 суспільно небезпечного діяння у стані неосудності та, як наслідок, необхідність застосування щодо останнього примусових заходів медичного характеру.
Разом з тим, за умови перебування ОСОБА_6 у стані неосудності, юридична оцінка вчиненого ним суспільно небезпечного діяння за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст.115 КК України, є неправильною.
Згідно приписів ст.15 КК України замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.
Враховуючи, що стан неосудності пов`язаний з відсутню у особи інтелектуальної та вольової ознак, з ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридична оцінка суспільно небезпечному діянню в такому випадку повинна надаватись, виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали.
Такий висновок щодо встановлення будь-якої форми вини у діях неосудної особи зробив Верховний Суд у постанові від 19.11.2019 у справі №130/2612/17.
Всупереч викладеному, встановивши, що суспільно небезпечне діяння ОСОБА_6 було вчинено у стані неосудності, суд першої інстанції вказав в ухвалі про наявність умислу останнього на скоєння вбивства та надав оцінку вчиненому за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
На ці порушення захисник прямо посилався у своїй апеляційній скарзі, проте вони залишились без уваги суду першої інстанції, який відповідних доводів захисника не перевірив, підстав, з яких їх визнано неспроможними, не навів, натомість необґрунтовано погодився з викладеними у клопотанні прокурора висновками щодо умислу, мети і мотиву вчиненого ОСОБА_6 та їх юридичною оцінкою за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

-6-

Враховуючи, що від тяжкості вчиненого у стані неосудності суспільно небезпечного діяння (юридичної оцінки) залежить вид примусових заходів медичного характеру, що можуть бути застосовані, тому апеляційний суд в силу своїх повноважень позбавлений можливості самостійно усунути допущені судом першої інстанції порушення.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що ст.506 КПК України передбачені права особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, користується правами підозрюваного та обвинуваченого в обсязі, який визначається характером розладу психічної діяльності чи психічного захворювання відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, та здійснює їх через законного представника, захисника. Якщо характер розладу психічної діяльності чи психічного захворювання особи перешкоджає проведенню процесуальних дій за її участю або участі у судовому засіданні, прокурор, суд мають право прийняти рішення про проведення відповідних процесуальних дій без участі такої особи.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вказане питання під час підготовки та судового розгляду провадження судом не вирішувались, ОСОБА_6 був присутній під час судового розгляду клопотання прокурора про застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру, що свідчить про те, що характер розладу психічної діяльності чи психічного захворювання ОСОБА_6 не перешкоджав проведенню його допиту в суді щодо фактичних обставин інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння.
При цьому апеляційний суд також враховує, що відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 03.06.2005 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» з урахуванням положень статей 3,25 Закону України «Про психіатричну допомогу», а також п.5 Принципу 18 додатка до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18.02.1992 №46/119 про захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги, якими передбачено, що пацієнт і його представник мають право бути присутніми на будь-якому слуханні, брати в ньому участь та бути вислуханими, суди повинні забезпечувати участь у судовому засіданні захисника та особи, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру (за винятком випадків, коли цьому перешкоджає характер її захворювання), або ж отримувати письмову відмову в разі її небажання бути присутньою.

Проте, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, у ході судового розгляду клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 , суд першої інстанції, без належного обґрунтування, не надав особі стосовно якої вирішувалось питання про застосування примусових заходів медичного характеру можливості надати пояснення щодо фактичних обставин інкримінованого йому суспільно небезпечного діяння, не дивлячись на те, що протягом всього судового розгляду стороною захисту висловлювалась інша версія обставин суспільно-небезпечного діяння за участю ОСОБА_6 .
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що розгляд клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 без його допиту в суді, за відсутності рішення про проведення відповідної процесуальної дій без участі такої особи, в контексті вимог ст.506 КПК України, згідно з якими особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, користується правами підозрюваного та обвинуваченого в обсязі, який визначається характером розладу його психічної діяльності чи психічного захворювання, свідчить про невідповідність дій суду першої інстанції вимогам ст.2 КПК України, яка регламентує

-7-

обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також не забезпечує дотримання принципу верховенства права закріпленому в ст.8 КПК України та суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч.2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню під час судового провадження.

Дану обставину суд апеляційної інстанції розцінює як порушення права ОСОБА_6 на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд неналежно перевірив виконання органами досудового розслідування вимог ст.505 КПК України. У матеріалах кримінального провадження немає даних про те, що після отримання висновку психіатричної експертизи прокурор виносив постанову про зміну порядку досудового розслідування та його здійснення за правилами, передбаченими главою 39 КПК України, як це передбачено ст.503 цього Кодексу.
Виходячи з вищезазначених норм кримінального процесуального закону, які не врахував та не дотримався суд першої інстанції, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про істотні порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону при розгляді клопотання про застосування щодо ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що під час розгляду питання про застосування щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України примусових заходів медичного характеру, судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є безумовною підставою для скасування судового рішення та призначення відповідно до ст.415 КПК України нового розгляду у суді першої інстанції .

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно усунути вказані порушення вимог кримінального процесуального закону, повно та всебічно дослідити докази у справі, правильно встановити фактичні обставини скоєння суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, після чого прийняти у справі законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
За таких обставин апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню, з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Керуючись ст.ст.404, 407,409,412, 415,419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_8 , подану в інтересах особи, стосовно якої вирішувалось питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.02.2018 якою щодо ОСОБА_9 застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом скасувати й призначити новий розгляд цього провадження у суді першої інстанції в іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: