Справа № 204/6810/21
Провадження № 1-в/204/1033/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря: ОСОБА_2 ,

за участю прокурора: ОСОБА_3 ,

за участю захисника: ОСОБА_4 ,

за участю представника установи: ОСОБА_5 ,

засудженого: ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі справу за клопотанням засудженого ОСОБА_7 про усунення відносно нього порушень державою Україна ст.26 Міжнародного пакту про цивільні і політичні справи, шляхом винесення судового рішення про його дострокове звільнення з довічного позбавлення волі (фактичне звільнення з під варти) у зв`язку з чим відмінити відносно нього міру запобіжного заходу у вигляді взяття під вартою, про визнання покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням,-
В С Т А Н О В И В:

На адресу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 про усунення відносно нього порушень державою Україна ст.26 Міжнародного пакту про цивільні і політичні справи, шляхом винесення судового рішення про його дострокове звільнення з довічного позбавлення волі (фактичне звільнення з під варти) у зв`язку з чим відмінити відносно нього міру запобіжного заходу у вигляді взяття під вартою. Також, до суду надійшло доповнення до клопотання про визнання призначеного вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2005 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням. В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_6 зазначив, що він засуджений Апеляційним судом Дніпропетровської області від 19 липня 2005 року за п.п.4,6,7,13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185, ч.4 ст.187, ч.2 ст.194 КК України до довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна. Рішенням Верховного суду України від 18.10.2005 року вищевказаний вирок суду залишений без змін. При цьому, в обґрунтування своїх клопотань посилаючись на рішення ЄСПЛ, зазначив, що відповідно з вказаного часу держава Україна, порушуючи ст. 3 Конвенції почала піддавати його систематичному катуванню. 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) рішенням у справі (Петухов проти України) заява № 41216/13, визнав порушення ст. 3 Конвенції державою Україна у зв`язку з фактичним безкінченним довічним ув`язненням в Україні. 15 жовтня 2020 року повторно рішенням у справі Старішко проти України (заява № 61839/12) ЄСПЛ визнав довічне позбавлення волі в Україні катуванням та порушенням ст. 3 Конвенції. 10 грудня 2020 року в черговий раз, рішенням у справі «Лопата та інші проти України, всього 24 особи засуджених до довічного позбавлення волі в Україні» тобто, яке не можливо скоротити, саме по собі є катуванням та нелюдським покаранням й порушенням ст. 3 Конвенціїня, тому він звертається до суду з метою визнання факту катування, нелюдського принижуючого гідність поводження та покарання (ст. 3 Конвенції) його довічним позбавленням волі з моменту його затримання, а також з моменту вироку суду з 19.07.2005 року, та станом на сьогоднішній день.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 підтримав своє клопотання та доповнення до клопотання та просив задовольнити, посилаючись на обставини, зазначені у клопотанні та доповненні до нього. Зазначив, що Європейське право повинно виконуватись, однак воно не виконується.
Захисник засудженого ОСОБА_6 ОСОБА_4 підтримав клопотання свого підзахисного, просив задовольнити.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні, просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого.
В судовому засіданні представник ДУВП№4 просив прийняти рішення згідно вимог чинного законодавства.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що згідно вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2005 року, ОСОБА_6 засуджено за п.п.4,6,7,13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185, ч.4 ст.187, ч.2 ст.194 КК України до довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна. Ухвалою Верховного суду України від 18 жовтня 2005 року, вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2005 року щодо ОСОБА_6 у частині його засудження за ч.2 ст.185 КК України скасовано і справу в цій частині закрито за відсутністю в його діях складу злочину на підставі ст.6 ч.1 п.2 КПК України. Вважати його засудженим за сукупністю злочинів, передбачених п.п.4,6,7,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.194 КК України, та за сукупністю вироків до покарання, призначеного судом, - довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю. В решті вирок залишити без змін. Вирок суду набрав законної сили 18 жовтня 2005 року.
Що стосується клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну його покарання у виді довічного позбавлення волі на визначений строк позбавлення волі суд зазначає наступне.
Згідно ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження;закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які утворюють певну їх систему, яка закріплені у ст. 51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, які розташовані у певному порядку - відповідно до ступеня їх суворості. Так, статтею 51 КК України визначено серед інших видів покарань визначені два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Виходячи із кримінального процесуального кодексу України, можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Таким чином, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, передбачені ст. ст. 81, 82 КК України, відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Посилання засудженого ОСОБА_6 на прийняте рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України», в якому зазначено про порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в Україні довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його клопотань, суд розцінює критично та вважає, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти вже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
В пункті 194 рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2» Суд зазначає, що питання скорочення довічного ув`язнення розкриває системну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень відповідно до статті 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологіческіх підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду.
В пункті 193 вказано вище рішення Суд повторює, що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречною тривалості тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбувати в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого.
Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.
В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Таким чином, як вбачається зі змісту рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», Суд встановив системну проблему та необхідність вжиття заходів загального характеру.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України» йде мова про позитивне зобов`язання України в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.
Згідно ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст.85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Таким чином, станом на момент розгляду даної справи, законодавством передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, лише шляхом помилування, що в повній мірі відповідає вимогам Конвенції та практиці ЄСПЛ.
Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.
В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Щодо посилання засудженого ОСОБА_6 на порушення його прав з підстав не врахування практики ЄСПЛ та інших міжнародних норм, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.
В рішеннях ЄСПЛ в справах «Петухов проти України», «Старишко проти України» та «Лопата та інші проти України» дійсно було встановлено, що у відношенні засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, державою Україна було порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Окрім цього, суд зазначає, що станом на момент розгляду даної справи, законодавством передбачена можливість помилування, що в повній мірі відповідає вимогам Конвенції та практиці ЄСПЛ.
Відповідно до статті 4 Положення про порядок здійснення помилування, затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року за № 223/2015, клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання.
Пунктом 14 частини 1 статті 537 КПК України передбачено, що судом під час виконання вироків розглядаються інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Однак, як вбачається з клопотання засуджений ОСОБА_6 не просить вирішити питання щодо сумнівів та протиріч, які виникли при виконанні вироку суду, а просить визнати його покарання катуванням, що само по собі не підпадає під дію п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України.
Між тим, нормами Кримінально процесуального законодавства не передбачена можливість встановлення певних фактів у порядку передбаченому ст. 537 КПК України, у тому числі визнання призначеного покарання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
Враховуючи вищевикладене, вимоги п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, суд переходить до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст..ст.369-372, п. 14 ч. 1 ст. 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про усунення відносно нього порушень державою Україна ст.26 Міжнародного пакту про цивільні і політичні справи, шляхом винесення судового рішення про його дострокове звільнення з довічного позбавлення волі (фактичне звільнення з під варти) у зв`язку з чим відмінити відносно нього міру запобіжного заходу у вигляді взяття під вартою, про визнання покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням - відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи діб з дня її оголошення до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1