Номер провадження: 11-кп/813/1279/21
Номер справи місцевого суду: 521/2772/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

прокурора ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

представника потерпілого ОСОБА_16 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_17 її захисника ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_13 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0005175 від 25 листопада 2016 року відносно

ОСОБА_15 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новоселівка Арцизького району Одеської області, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, не працює, заміжня, має дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання проживала за адресою: АДРЕСА_2

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України

ОСОБА_14 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Одесі, громадянина України, з вищою освітою, який до затримання працював без укладення трудового договору водієм таксі, не одружений, не судимий, зареєстрований і проживає за адресою АДРЕСА_3

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.121; ч.4 ст.187 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених
обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2021 року ОСОБА_14 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.121; ч.4 ст.187 КК України та йому призначено покарання: за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років; за ч.4 ст.187 КК України 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, окрім житла. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, визначено ОСОБА_14 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, окрім житла.

У строк відбутого ОСОБА_14 основного покарання у виді позбавлення волі зараховано строк його попереднього ув`язнення з 26 листопада 2016 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цим же вироком ОСОБА_15 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, що є її власністю, окрім житла.

У строк відбутого ОСОБА_15 основного покарання у виді позбавлення волі зарахований строк її попереднього ув`язнення з 26 листопада 2016 року до 30 серпня 2018 року включно, а також з 19 лютого 2021 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішені питання щодо долі речових доказів, заходами забезпечення кримінального провадження та з цивільним позовом ОСОБА_18 .

Оскаржуваним вироком встановлено, що 25 листопада 2016 року приблизно о 01 годині ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , діючи умисно, за попередньою змовою та спільно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, проникли до житла потерпілого ОСОБА_19 за адресою АДРЕСА_4 та напали на нього, застосовуючи насильство, небезпечне для життя і здоров`я потерпілого.

ОСОБА_14 , діючи згідно відведеної йому ролі, з метою подолання можливого опору ОСОБА_19 , використовуючи заздалегідь підготовлену дерев`яну биту, наніс численні (не менше п`яти) удари в область голови, умисно спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, у виді відкритої черепно-лицьової травми та травми 1-го шийного хребця, а саме: 4 забійні рани лобно-тім`яно-скроневої ділянки голови зліва, забою м`яких тканин лівої тім`яно-скроневої ділянки, уламковий перелом лівої тім`яної кістки зі зміщенням кісткового уламку на ширину кістки з розповсюдженням однієї з ліній переломів через луску лівої скроневої кістки на середню черепну ямку зліва і клиноподібну кістку, розповсюдженням другої лінії перелому через пірамідку лівої скроневої кістки на потиличну кістку, переломи потиличної кістки зліва, які переходять на задні черепні ямки зліва та справа, великий потиличний отвір, пірамідку правої скроневої кістки і задню дугу 1-го шийного хребця зліва, перелом лівої виличної кістки, перелом виличної дуги зліва, крововилив під твердою мозковою оболонкою лобово-тім`яно-скронево-потиличної ділянки зліва (під час оперативного втручання видалена гематома у вигляді згортків та рідкої крові об`ємом 150 мл), крововиливи під м`які мозкові оболонки, забій-здавлення головного мозку.
Скориставшись тим, що потерпілий після отриманих тілесних ушкоджень втратив можливість чинити опір, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 квартиру потерпілого та заволоділи його майном: мобільним телефоном «Samsung Galaxy Y7» вартістю 3000 грн., мобільним телефоном «Samsung Galaxy Y5» вартістю 3000 грн., мобільним телефоном «Samsung Galaxy S5» вартістю 3000 грн., фотоапаратом марки «Canon 5D Mark III», відеокамерою марки «GoPro» вартістю 10000 грн., після чого з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд та спричинивши ОСОБА_19 матеріальну шкоду на загальну суму 19000 грн.

Потерпілий ОСОБА_19 25 листопада 2016 року був госпіталізований до КУ «Міська клінічна лікарня № 1», де ІНФОРМАЦІЯ_4 він помер в результаті спричинених ОСОБА_14 тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_19 знаходиться у прямому причинному зв`язку з відкритою черепно-лицевою травмою та з послідуючим розвитком посттравматичного процесу у виді посттравматичної енцефалопатії, апалічного бульбарного та судорожного синдрому, менінгенцефалітом, множинними пролежнями тулуба, сідниць, кінцівок, серозно-гнійним трахеобронхітом, правостороннім серозно-гнійним плевритом, двосторонньою гнійною пневмонією, сепсисом. Даний посттравматичний стан привів до розвитку поліорганної недостатності, яка стала безпосередньою причиною смерті потерпілого.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, які її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_17 її захисник ОСОБА_12 , а також захисник ОСОБА_13 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , подали апеляційні скарги.

Обвинувачена ОСОБА_17 в своїй апеляційній скарзі просила призначити їй більш м`яке покарання.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так їй не зрозуміло чому суд у вироку зазначив про те, що вона частково визнає свою вину, оскільки вона неодноразово заявляла про те, що щиро кається з приводу ситуації, що трапилась і що її дії привели до таких наслідків, як смерть людини.

Крім того обвинувачена наголосила про те, що ніколи не притягалась до кримінальної відповідальності, не перебуває на психіатричному та наркологічному обліку, має середньо-спеціальну освіту, позитивно характеризується, має на утриманні дитину 2019 року народження.

Захисник ОСОБА_12 в своїй апеляційній скарзі просив скасувати вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що висновок суду про те, що дії обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_14 з самого початку були узгодженими та послідовними; про спільність умислу обвинувачених, спрямованого на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Цей висновок суду спростовується дослідженими судом доказами. Так сусіди потерпілого ОСОБА_19 - свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 надали суду показання про те, що вночі 25 листопада 2016 року вони чули жіночі крики з квартири, в якій проживав потерпілий ОСОБА_19 .

Це свідчить про те, що розвиток подій в квартирі потерпілого був несподіваним для обвинуваченої, вона природньо реагувала на дії іншого обвинуваченого, і заздалегідь вони не мали єдиного умислу на вчинення злочину.

У вироку суду не зазначено, чому за наявності суперечливих доказів, які мають значення для висновків суду, суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Захисник ОСОБА_13 в своїй апеляційній скарзі просила скасувати вирок в частині, що стосуються обвинуваченого ОСОБА_14 та ухвалити новий, яким виправдати його у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.121; ч.4 ст.187 КК України.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що її підзахисний з самого початку досудового розслідування не визнав свою вину. Під час досудового розслідування було порушено право ОСОБА_14 на захист, оскільки призначений безоплатний захисник виконував свої обов`язки неефективно, не ознайомлювався матеріалами справи, спонукав обвинуваченого визнати свою вину.

Захисник зазначила про те, що жодний зі свідків не бачив і не підтвердив, що саме ОСОБА_14 був у квартирі потерпілого разом із ОСОБА_15 . Жодний зі свідків у судовому засіданні не впізнав ОСОБА_14 навіть по голосу.

ОСОБА_15 свідомо оговорює ОСОБА_14 і таким чином покриває іншу особу, причетну до вчинення злочинів, яку цілком можливо вона побоюється. На одязі вилученому під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_14 не було виявлено кров. Також не було виявлено слідів крові і у його автомобілі. Також захисник зазначила, що ОСОБА_14 ніколи не мав у користуванні биту, органом досудового розслідування не було встановлено, де саме биту було спалено, у якій спосіб і де саме це відбувалось.

Позиції учасників апеляційного провадження

Захисник ОСОБА_12 підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, обвинувачена ОСОБА_15 змінила вимоги своєї апеляційної скарги, підтримавши вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 - просили скасувати оскаржений вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Захисник ОСОБА_13 підтримала вимоги своєї апеляційної скарги, просила вирок скасувати та виправдати ОСОБА_14 .

Обвинувачений ОСОБА_14 просив призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 та представник потерпілого адвокат ОСОБА_16 заперечували проти задоволення апеляційних скарг та просили залишити вирок суду без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_12 у своїй апеляційній скарзі, а також обвинувачені ОСОБА_15 та ОСОБА_14 під час апеляційного розгляду просили призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Апеляційний суд зазначає, що статтями 412, 415 КПК України встановлений вичерпний перелік підстав для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_12 зазначив, що суддя ОСОБА_23 , який був у складі колегії суддів, порушив таємницю нарадчьої кімнати, оскільки він приймав обід у їдальні, що на думку захисника є істотним порушенням вимог кримінального-процесуального закону.

Апеляційний суд вважає зазначені доводи захисника необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються жодними доказами.

При цьому, захисник ОСОБА_12 не зазначав про те, що суддя ОСОБА_23 під час перебування в нарадчій кімнаті спілкувався із сторонами кримінального провадження або з будь-якими іншими особами.

Інших обставин, передбачених ст.412 КПК України, які свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону в апеляційній скарзі захисника не зазначено.

Під час апеляційному розгляді апеляційним судом також не встановлено обставин, які свідчать про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили, або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Таким чином вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 , які були підтримані обвинуваченими ОСОБА_15 та ОСОБА_14 щодо скасування апеляційним судом обвинувального вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції не відповідають положенням статті 415 КПК України.

Захисник ОСОБА_13 в своїй апеляційній скарзі просила апеляційний суд оскаржений вирок скасувати та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_14 в пред`явленому йому обвинуваченні

Апеляційний суд вважає, що вказані вимоги захисника є такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки КПК України не передбачено винесення нового виправдувального вироку на стадії апеляційного розгляду кримінального провадження.

Також, в апеляційних скаргах обвинувачена ОСОБА_15 її захисник ОСОБА_12 , а також захисник ОСОБА_13 вказували на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Між тим, частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.08.2021 року було відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_13 про повторний допит свідків, з тих підстав, що захисник не навела жодних підстав, передбачених ч.3 ст.404 КПК України, для повторного дослідження вказаних доказів, які були предметом дослідження у суді першої інстанції.

Захисник ОСОБА_12 та обвинувачена ОСОБА_15 в своїй апеляційних скаргах та під час апеляційного розгляду кримінального провадження не зверталися до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, що відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює таке дослідження судом апеляційної інстанції за власної ініціативи.

В свою чергу, дослідивши оскаржуваний вирок суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_14 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.121; ч.4 ст.187 КК України, та доведеність вини ОСОБА_15 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.
Так, відповідно до оскаржуваного вироку суду першої інстанції вина обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у вчиненні злочинів, за які їх визнано винуватими, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, зокрема:

- наданими під час судового розгляду показаннями потерпілої ОСОБА_24 яка пояснила суду першої інстанції те, що разом з чоловіком мешкає у м. Донецьку, а її син потерпілий ОСОБА_25 з 2014 року проживав у м. Одесі, надавав їм матеріальну допомогу. 26.11.2016 вона зателефонувала синові, але з його телефону відповів слідчий і повідомив про злочин.

- показаннями свідка ОСОБА_26 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що є братом загиблого ОСОБА_19 , який приблизно з липня 2014 року мешкав у м. Одесі в орендованій квартирі по АДРЕСА_5 . Кілька разів він бачив брата разом з обвинуваченою ОСОБА_27 , коли приїздив до Одеси, та коли потерпілий і ОСОБА_28 разом гостювали у нього в ОСОБА_29 . Останні кілька місяців до злочину ОСОБА_25 жив разом з ОСОБА_30 . Одного разу він отримав від ОСОБА_28 повідомлення у соціальній мережі, в якому вона просила надати їй номер телефону брата. Він запитав у потерпілого дозволу, але той відповів, що має негативне ставлення до ОСОБА_27 і сам з нею зв`яжеться. Після цього, приблизно 23.11.2016, ОСОБА_27 знову звернулася до нього (свідка) з повідомленням, просила номер телефону ОСОБА_19 , щоб домовитись про повернення боргу. Він запитав у брата, той дав йому номер телефону, а він у повідомленні відправив цей номер обвинуваченій. В ніч з 24 на 25.11.2016 він вів переписку з братом у соціальній мережі «ВКонтакте». Близько 01 години він задав брату запитання, той довго не відповідав і він, не дочекавшись, ліг спати. Близько 07 ранку зателефонував слідчий і повідомив, що на брата вчинено напад;

- показаннями свідка ОСОБА_31 , яка під час допиту в суді першої інстанції показала, що протягом 6 місяців до злочину проживала разом з потерпілим ОСОБА_32 . Їй було відомо, що раніше ОСОБА_33 зустрічався з обвинуваченою ОСОБА_27 , один раз бачила її у нього у офісі. Приблизно за 5-7 днів до подій вона (свідок) навідувала батьків і ночувала у них, але у ці дні з потерпілим розмовляла по телефону, переписувалась у соцмережах. Від ОСОБА_19 їй було відомо, що він позичив ОСОБА_27 гроші в сумі 3-4 тис. грн. і 24.11.2016 у другій половині дня вона повинна була повернути борг. ОСОБА_33 у переписці з нею повідомляв, що ОСОБА_28 зателефонувала йому після обіду і пообіцяла приїхати з грошима, але її довго не було, і тоді він поїхав у спортклуб та повернувся додому близько 01 години ночі. Він вважав, що ОСОБА_34 вже не прийде, і вночі зустрічатися з нею не збирався. 25.11.2016 вранці зателефонував брат потерпілого і повідомив їй, що ОСОБА_25 знаходиться у лікарні в тяжкому стані.

Разом з працівниками поліції вона поїхала на місце події в квартиру, де проживала з ОСОБА_35 . В квартирі були сліди крові, безлад, пропали 3 телефони марки «Самсунг», камера для зйомок під водою, професійний фотоапарат. Їй відомо, що в квартирі також зберігалися гроші 2300 доларів США, після злочину вона їх не знайшла. Сусідка ОСОБА_36 повідомила її, що бачила злочинців, і з опису ОСОБА_37 вона здогадалася, що одна із них ОСОБА_27 , про що повідомила працівників поліції. Також свідок ОСОБА_31 показала, що користувалася ключем від квартири, де проживала разом з ОСОБА_38 , але коли за тиждень до злочину поїхала до батьків, ключ залишила у квартирі. Під час огляду місця події разом з працівниками поліції перебувала у квартирі, але свого ключа не знайшла, його у квартирі вже не було;

- показаннями свідка ОСОБА_21 , яка під час допиту в суді першої інстанції показала, що проживала по сусідству з потерпілим ОСОБА_38 , вона на першому поверсі, а він на третьому. У ніч з 24 на 25.11.2016 вона знаходилася вдома разом з матір`ю ОСОБА_22 , почула шум з під`їзду, який відбувався на протязі 10-20 хвилин розмову на підвищених тонах, звук предмету, що б`ється. Вона написала телефонне повідомлення сусіду ОСОБА_39 , а той відповів, що шум доноситься з квартири ОСОБА_40 . Після того, як шум припинився, вона почула, що по сходах спускаються люди, і через дверне вічко побачила, що це чоловік і дівчина. Вона добре розгледіла дівчину, це була обвинувачена ОСОБА_28 , впізнала її по зовнішності, зросту, зачісці. Чоловік був одягнений у темну куртку, обличчя видно не було. Ці люди вийшли з під`їзду і рухались біля будинку повз її вікна. Вона вийшла на балкон і почула, що ОСОБА_28 промовила фразу, запитала у чоловіка, що, можливо, потрібно було зачинити двері. Разом з ОСОБА_41 вона подзвонила у двері квартири ОСОБА_40 , але ніхто не відчинив, і тоді вони викликали поліцію. Коли приїхали працівники поліції, з`ясувалося, що двері були прикриті, але не зачинені. В квартирі був безлад, кров на стінах і підлозі. Потерпілого з місця події забрала швидка допомога.

- показаннями свідка ОСОБА_22 , яка під час допиту в суді першої інстанції, показала, що була понятою при огляді місця події, потерпілий був її сусідом. У ніч з 24 на 25.11.2016 вона знаходилась вдома та на початку 02 години прокинулась від сильного шуму, який доносився з боку під`їзду, зверху. Було чути, як б`ється скляний посуд, падають меблі. Також вона чула жіночій і чоловічий голоси, розмовляли агресивно, але слів вона не розібрала. Донька зв`язалася з іншим сусідом і той повідомив, що через дверне вічко побачив людей з битою. Її квартира розташована на першому поверсі і через вікно вона побачила, що з парадної вийшли чоловік і жінка високого зросту, які пішли понад будинком у правий бік. Коли приїхали поліцейські, вони стукали у двері квартири ОСОБА_40 , але ніхто не відчинив, а потім з`ясувалося, що двері були відчинені. Разом з поліцейськими вона зайшла в квартиру і побачила, що на кухні і в спальні було багато крові - на стінах і підлозі, на ліжку, біля ліжка, на дверях. Потерпілий ОСОБА_33 знаходився у кімнаті на ліжку.

- показаннями свідка ОСОБА_20 , який під час допиту в суді першої інстанції показав, що потерпілий ОСОБА_33 проживав у сусідній з ним квартирі, на третьому поверсі будинку АДРЕСА_5 . Кілька років тому після 22-ї години, перебуваючи вдома, він почув у квартирі ОСОБА_40 шум, грюкіт, хтось вибіг з квартири на сходову клітину. Він зателефонував сусідці ОСОБА_36 , сказав, що у сусіда хтось впав, можливо, відбулася сімейна сварка. Пізніше приїхали працівники поліції, ОСОБА_40 винесли з квартири, у нього була розбита і скривавлена голова. Після того, як поліцейські закінчили слідчі дії, він зайшов до житла ОСОБА_40 , побачив кров на кухні і біля ліжка. Також на кухні була розбита пляшка з вином, від чого стояв різкий запах. На час тих подій на вхідних дверях до парадної взагалі на було замку, або ж був звичайний кодовий замок;

- протоколом огляду місця події квартири від 25.11.2016 року за адресою АДРЕСА_4 , з якого вбачається, що замки на вхідних дверях не зачинені. В кухні виявлено зламаний стілець, а також множинні плями крові на столі, на підлозі під столом, на холодильнику. В протоколі також зазначено, що плями крові виявлені у спальній кімнаті на підлозі, на ліжку, на подушці і простирадлі, на поверхні приліжкової тумби (т.1 а.к.п. 2-8).

- висновком СМЕ № 315 від 09-13.02.2017, проведеної за життя потерпілого, відповідно до якої, у ОСОБА_19 були виявлені тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, що представляє собою єдиний морфологічний комплекс тілесних ушкоджень, до складу якого входять: 4 забійні рани лобно-скронево-тім`яної області зліва; переломи кісток мозкового та лицевого черепу, а саме: переломи лівих тім`яної та скроневих кісток, потиличної кістки з переходом на 1-й шийний хребець, перелом лівої виличної кістки; черепно-мозкової травми в формі забою головного мозку важкого ступеня. Вказані ушкодження могли бути спричинені 25.11.2016 та утворилися від неодноразової дії (не менш 5 ударів) тупих твердих предметів, яким могла бути дерев`яна бита (т.1 а.к.п.92-95).

- висновками СМЕ № 522-1398/2017, № 761-1398/2017, проведених після смерті потерпілого, відповідно до якої, у ОСОБА_19 були виявлені наступні тілесні ушкодження: відкрита черепно-лицьова травма та травма 1-го шийного хребця: 4 забійні рани лобово-тім`яно-скроневої ділянки голови, забій м`яких тканин лівої тім`яно-скроневої ділянки, уламковий перелом лівої тім`яної кістки зі зміщенням кісткового уламку на ширину кістки з розповсюдженням однієї з ліній переломів через луску лівої скроневої кістки на середню черепну ямку зліва і клиноподібну кістку, розповсюдженням другої лінії перелому через пірамідку лівої скроневої кістки на потиличну кістку, переломи потиличної кістки зліва, які переходять на задні черепні ямки зліва та справа, великий потиличний отвір, пірамідку правої скроневої кістки і задню дугу 1-го шийного хребця зліва, перелом лівої виличної кістки, перелом виличної дуги зліва, крововилив під твердою мозковою оболонкою лобово-тім`яно-скронево-потиличної ділянки зліва (під час оперативного втручання видалена гематома у вигляді згортків та рідкої крові об`ємом 150 мл), крововиливи під м`які мозкові оболонки; забійні вогнища нижньої поверхні лівої лобової та лівої скроневої часток. Перебіг зазначеної травми ускладнився розвитком посттравматичної енцефалопатії, апалічного, бульбарного та судорожного синдрому, менінгоенцефалітом, множинними пролежнями тулуба, сідниць, кінцівок, серозно-гнійним трахеобронхітом, правостороннім серозно-гнійним плевритом, двосторонньою гнійною пневмонією, сепсисом. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_19 стала поліорганна недостатність. Всі ушкодження ОСОБА_19 отримав перед госпіталізацією до лікарні (до 25.11.2016 о 3:15 год.). Вони могли бути спричинені тупим предметом, можливо, внаслідок ударів битою, у короткий проміжок часу, що обчислювався хвилинами. Всі тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-лицьової травми та травми 1-го шийного хребця оцінюються у комплексі, були небезпечними для життя і мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень (висновок № 522-1398/2017, т. 2 а.к.п.1-12, висновок № 761-1398/2017, т. 2 а.к.п. 13-23).

- висновком комісійної СМЕ №224, відповідно до якої, експертами підтверджені висновки попередніх СМЕ. Крім того експертами зазначено, що смерть ОСОБА_19 знаходиться у прямому причинному зв`язку з відкритою черепно-лицевою травмою та з послідуючим розвитком посттравматичного процесу. Даний посттравматичний стан привів до розвитку поліорганної недостатності, яка і стала безпосередньою причиною смерті. Лікарська тактика у питаннях діагностики та лікування правильна, згідно уніфікованим протоколам. Порушень, які б могли вплинути на наслідок лікування або привести до смерті, не виявлено (т. 2 а.к.п. 27-56).

- скріншотом сторінки свідка ОСОБА_26 у соціальній мережі «ВКонтакте» з перепискою, яку він вів з обвинуваченою ОСОБА_15 , відповідно до якого 21.11.2016 о 14:42 обвинувачена звернулася до брата потерпілого з проханням повідомити номер телефону ОСОБА_19 , оскільки хоче повернути тому гроші у сумі 5000 грн., які раніше брала у борг. ОСОБА_26 їй відповів і повідомив номер телефону потерпілого. 22.11.2016 о 18:34 обвинувачена знов звернулася до ОСОБА_26 , оскільки потерпілий не відповідає на її дзвінки, і просила передати ОСОБА_19 , що вона хоче домовитись про зустріч з ним для повернення боргу. (т. 1 а.к.п. 19-25).

- заявою співмешканки потерпілого ОСОБА_31 , відповідно до якої ОСОБА_31 видала пакувальні коробки з-під мобільних телефонів «Samsung Galaxy Y7» і «Samsung Galaxy Y5», що були викрадені з квартири ОСОБА_19 . На вилучених коробках зазначені відомості про телефони і, серед іншого, вказані номери ІМЕІ викрадених телефонів (т. 1 а.к.п. 14-15).

- протоколом обшуку від 26.11.2016 року, відповідно до якого, був проведений обшук житла обвинуваченого ОСОБА_42 за адресою: АДРЕСА_3 , за результатом якого на козирку балкона квартири було виявлено пакет з трьома мобільними телефонами «Samsung». Також в цьому пакеті окремо від телефонів знаходились 3 батареї від них, 2 карти пам`яті, фотоапарат «Canon», пробники парфумів у колбах. Вказане майно було оглянуто відповідно до протоколу огляду від 26.11.2016 (т. 1 а.к.п. 56). В протоколі обшуку зазначені номери ІМЕІ виявлених мобільних телефонів, при цьому ІМЕІ двох телефонів «Samsung» співпадають з ІМЕІ викрадених у ОСОБА_19 телефонів, які були зазначені на коробках, виданих ОСОБА_43 . Вилучений фотоапарат «Canon» співпадає з описом майна, викраденого у ОСОБА_19 . Крім того результати обшуку щодо виявлення пробників парфумів узгоджуються з показами обвинуваченої ОСОБА_44 ( ОСОБА_28 ) про викрадення цих предметів разом з іншим майном потерпілого (хоча парфуми і не були зазначені стороною обвинувачення в обвинувальному акті);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання, відповідно до якого, свідок ОСОБА_21 серед пред`явлених їй жінок впізнала ОСОБА_45 як особу, яку бачила у ніч на 25.11.2016 в під`їзді разом з невідомим чоловіком після того, як було вчинено напад на ОСОБА_19 (т. 1 а.к.п 76-81);

- протоколом затримання ОСОБА_15 , з якого вбачається, що був проведений її особистий обшук, в ході якого вилучено жіночій полушубок та металевий ключ (т.1 ар. 29);

- висновком судово-медичної імунологічної експертизи №59, відповідно до якої, на вилучених в ході огляду місця події наволочці, простирадлі, змивах, а також на полушубці, вилученій у ОСОБА_15 , знайдена кров людини, яка могла походити від потерпілого ОСОБА_19 . Пляма крові на полушубці ОСОБА_15 , розташована на передній поверхні біля нижнього краю, має довгасту форму, нечіткі контури, розміри 4х1 см. (т.1 а.к.п.196-202);

- висновком криміналістичної експертизи №94-Т від 15.02.2017, відповідно до якої механізм урізного замка дверей квартири, де проживав потерпілий ОСОБА_19 ( АДРЕСА_4 ), знаходиться у справному стані. Ключ, вилучений у ОСОБА_45 при затриманні, вільно входить до ключових шпарин цього замка та обертає його (т. 1 а.к.п. 204-210).

Апеляційний суд погоджуються з думкою суду першої інстанції, який критично оцінив твердження обвинуваченої ОСОБА_15 про те, що вона не мала при собі ключ від житла потерпілого, вказавши на фальсифікацію цього доказу стороною обвинувачення. Разом з тим, як вбачається з протоколу затримання особи від 26.11.2016 року, особистий обшук ОСОБА_45 , під час якого вилучено ключ, проводився у відповідності з вимогами законодавства, в присутності понятих, за участю захисника, які разом з ОСОБА_45 засвідчили протокол своїми підписами. Зауважень, заперечень, клопотань з приводу особистого обшуку ОСОБА_45 ні під час його проведення, ні пізніше вказані особи не заявляли. Наявність у розпорядженні ОСОБА_15 ключа від квартири потерпілого підтверджується також показами свідка ОСОБА_21 з приводу почутої від ОСОБА_28 фрази під час залишення співучасниками місця події, що, можливо потрібно було зачинити двері квартири потерпілого.

- протоколом проведення слідчого експерименту з фототаблицями від 08.02.2017 року, відповідно до якого, в ході слідчого експерименту обвинувачена ОСОБА_15 показала розташування місця події квартири, де проживав потерпілий ОСОБА_19 , а також показала, де саме ОСОБА_14 наносив битою удари потерпілому, - спочатку в кухні, а коли потерпілий заповз у спальну кімнату, то наносив удари там. Також обвинувачена показала шафи і тумби, з яких вона і ОСОБА_46 забрали майно потерпілого (т. 1 а.к.п 83-89).

При цьому, суд першої інстанції, у відповідності до висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постанові від 30.05.2019 (справа №303/4947/14-к), не ототожнював показання обвинуваченої зі слідчим експериментом і зважав на те, що слідчий експеримент був проведений на підставі ст. 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, шляхом відтворення дій, обстановки і обставин події, оскільки, як вбачається з досліджених документів, результати слідчого експерименту в частині встановлення місця, засобу і обставин нанесення ударів потерпілому узгоджуються з іншими доказами у справі: з висновками СМЕ; з результатами огляду місця події щодо концентрації плям крові на кухні і у спальні; з показами свідка ОСОБА_22 щодо місця, де було знайдено потерпілого, - на ліжку у спальні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який критично оцінив твердження захисник ОСОБА_47 в судовому засіданні про непричетність ОСОБА_14 до вчинення злочину, яка посилалася на висновки судово-медичної імунологічної експертизи (т. 1 а.к.п. 196-202), відповідно до яких на одязі, вилученому під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_14 , не було виявлено кров.

Між тим, суд першої інстанції врахував зазначений висновок експерта, однак вважав, що цей висновок не спростовує доводів сторони обвинувачення і не свідчить про відсутність вини в діях обвинуваченого.

В свою чергу апеляційний суд зазначає, що твердження апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 про те, що на одязі вилученому під час проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_14 крові і у його автомобілі не було виявлено кров, та те, що ОСОБА_14 ніколи не мав у користуванні биту, - не свідчать про непричетність обвинуваченого до вчинення інкримінованих йому злочинів.

Разом з тим, доводи захисника ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_15 свідомо оговорює ОСОБА_14 і таким чином покриває іншу особу, причетну до вчинення злочинів, не знайшла свого підтвердження під час апеляційного розгляду та розцінюється апеляційним судом, як намагання обвинуваченого ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинені злочини.

Під час апеляційного розгляду за клопотанням захисника ОСОБА_13 були допитані обвинувачені ОСОБА_14 та ОСОБА_48 , яким були роз`яснені положення ст.63 Конституції України про те, що вони можуть відмовитися від їх допиту та не надавати будь-які показання.
Обвинувачений ОСОБА_14 пояснив апеляційному суду, що познайомився з ОСОБА_15 в серпні 2016 року, коли вона зупинила таксі, у якому він був водієм. Він підвіз її на вокзал та надав їй свій телефонний номер і запропонував звертатися до нього у випадку необхідності послуг таксі. В день події ОСОБА_15 знову попросила підвезти її до вокзалу, а з вокзалу вони поїхали на вулицю Гайдара. Він зупинив автомобіль на дорозі, до будинку не під`їжджав. ОСОБА_15 сказала, що їй потрібно до подруги на 5 хвилин, а не було її пів години, коли вона повернулася він знову відвіз її на вокзал. ОСОБА_15 в його машині забула пакет, він їй телефонував, сказав про пакет, вона сказала забере через день, тому він забрав його додому в квартиру. В подальшому зазначений пакет з речами був вилучений у нього під час обшуку.

Обвинувачена ОСОБА_15 апеляційному суду пояснила, що не визнає своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, а лише визнає те, що вона не повідомила правоохоронні органи про вчинений ОСОБА_14 злочин. При цьому ОСОБА_14 вчинив злочин самостійно і за власної ініціативи.

При цьому, захисник ОСОБА_12 в своїй апеляційній скарзі стверджував про відсутність у ОСОБА_14 та ОСОБА_15 єдиного умислу на вчинення злочину.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який критично оцінив твердження обвинуваченої ОСОБА_15 про відсутність у діях її та ОСОБА_14 попередньої змови на вчинення злочину з огляду на те, що дії ОСОБА_15 та ОСОБА_14 з самого початку були узгодженими та послідовними. Так, вони разом на автомобілі, належному ОСОБА_14 , за кермом якого був ОСОБА_14 , приїхали до будинку, в якому проживав потерпілий. Спільність умислу обвинувачених, спрямованого на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, підтверджено конклюдентними діями засуджених, адже вони діяли як співвиконавці. ОСОБА_14 застосовував до потерпілого насильство шляхом нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_15 у той же час заволодівала майном потерпілого, а після подолання опору потерпілого до неї приєднався ОСОБА_14 .

Із показань свідка ОСОБА_21 вбачається, що після вчинення злочину обвинувачені також продовжували діяти узгоджено: вони разом залишили місце події, обговорювали свою поведінку, а саме, що необхідно було зачинити вхідні двері. При цьому показання свідка у цій частині узгоджуються з іншими доказами, а саме, з результатами особистого обшуку ОСОБА_15 і криміналістичної експертизи щодо вилучення у обвинуваченої при затриманні ключа від квартири потерпілого.

Після вчинення злочинів і заволодіння майном потерпілого засуджені на автомобілі удвох втекли з місця вчиненого злочину.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, беззаперечно, поза розумним сумнівом, дійшов переконання про наявність єдиної спільної мети та узгодженості дій ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , що свідчить про їхню попередню домовленість.

Оцінюючи викладене, апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду було беззаперечно встановлено те, що ОСОБА_14 і ОСОБА_15 своїми умисними діями, які виразилися у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб проникли у житло та заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкоджень, а тому апеляційний суд приходить до висновку про правильність правової кваліфікації цих їх дій за ч.4 ст.187 КК України.

Крім того, ОСОБА_14 заподіяв потерпілому умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, що спричинили смерть потерпілого, а тому його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст. 121 КК України.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_14 складу злочинів, передбачених ч.4 ст.187; ч.1 ст.121 КК України та про наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_15 складу злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України та доведеності їх вини у вчиненні цих злочинів.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

На думку апеляційного суду, твердження обвинувачених та їх захисників про недоведеність їхньої вини у вчиненні інкримінованих їм злочинів, спростовуються фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими судом першої інстанції.

Невизнання своєї провини обвинуваченими ОСОБА_14 та ОСОБА_15 апеляційний суд розцінює, як намагання ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинені злочини.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_14 покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є особливо тяжким та тяжким злочином, дані, які характеризують особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на медичному психіатричному та наркологічному обліку не знаходиться, за місцем навчання в Одеській національній академії харчових технологій за період 1988-1993 років характеризується як такий, що не порушував дисципліну та добре навчався, за місцем мешкання сусідами характеризується позитивно.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_15 покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким злочином, дані, які характеризують особу обвинуваченого, яка до кримінальної відповідальності притягується вперше, на медичному психіатричному та наркологічному обліку не перебуває, за місцем проживання сусідами характеризується позитивно, заміжня, має на утриманні дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Обставини, які, відповідно до ст.66, 67 КК України, пом`якшують чи обтяжують покарання обвинувачених судом першої інстанції встановлені не були.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи обвинуваченої ОСОБА_15 про наявність у неї щирого каяття з приводу ситуації, що трапилась, і що її дії привели до таких наслідків, як смерть людини, а тому вона частково визнає свою вину.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до наданих пояснень обвинуваченої ОСОБА_15 не визнала вину, у вчиненні інкримінованого їй злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

Щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к вказала про те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Однак, у матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачена відшкодувала потерпілому матеріальну та моральну шкоду.

Враховуючи викладені обставини апеляційний суд вважає, що щире каяття обвинуваченої ОСОБА_15 носить лише формальний характер.

Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей про особи обвинувачених, того, що ОСОБА_14 вчинені тяжкий та особливо тяжкий злочини, а ОСОБА_15 особливо тяжкий злочин, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, суд першої інстанції призначив їм покарання у виді позбавлення волі, з призначенням додаткового покарання у виді конфіскації майна за ч. 4 ст. 187 КК України, посилаючись на те, що саме цей вид покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ним нових злочинів.

Апеляційний суд звертає увагу на ставлення обвинувачених до вчиненого, наявність тяжких невідворотних наслідків, що свідчить про їх підвищену суспільну небезпечність, а тому, апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що виправлення і перевиховання ОСОБА_14 та ОСОБА_15 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Апеляційний суд зазначає, що злочини, вчинені ОСОБА_14 та ОСОБА_15 зазіхають на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій з боку суб`єктів, які вчиняють злочини.

Разом з тим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як життя і здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що призначене ОСОБА_14 покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, окрім житла, та призначене ОСОБА_15 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, що є її власністю, окрім житла, буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинувачених, попередження вчинення ним нових злочинів, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистостях обвинувачених.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржене судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційних скарг обвинуваченої ОСОБА_17 її захисника ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_13 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити їх без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_17 її захисника ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_13 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , - залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м.Одеси від 19 лютого 2021 року, яким ОСОБА_14 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.121; ч.4 ст.187 КК України та ОСОБА_15 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4