справа №619/3461/19
провадження №1-кп/619/65/22
ВИРОК
іменем України

22 лютого 2022 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000935 від 16.07.2019 за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, громадянки України, освіта вища, неодруженої, маючої на утриманні неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ; раніше не судимої;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
за участю сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження:
прокурораОСОБА_6
потерпілоїОСОБА_7
представника потерпілоїОСОБА_8
обвинуваченоїОСОБА_3
захисникаОСОБА_9 .

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
23 квітня 2019 року о 17 год 10 хв ОСОБА_3 перебувала поряд із приміщенням шиномонтажу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , де здійснює свою діяльність ПП «Акварель», керівником якої є ОСОБА_7 . Після отримання послуг, ОСОБА_3 вступила у словесний конфлікт із ОСОБА_7 , у зв`язку з тим, що її не влаштував характер та якість надання послуг, а також вартість послуг, тобто розмір оплати, яку вона мала здійснити на користь ОСОБА_7 . Під час зазначеного словесного конфлікту в ОСОБА_3 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, раптово виник прямий умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . Так, ОСОБА_3 , реалізуючи раптово виниклий прямий умисел, з метою завдання шкоди здоров`ю ОСОБА_7 та спричинення їй тілесних ушкоджень, а також завдання болісних відчуттів останній, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи умисно та протиправно, спочатку долонями обох рух штовхнула потерпілу (правою долонею в ділянку обличчя, лівою в праву задню бічну ділянку тулуба), від чого ОСОБА_7 втратила рівновагу та змістилася ліворуч, опершись руками о дорожнє покриття, після чого сіла на дорожнє покриття переважно лівою сідницею. Далі ОСОБА_3 , долонею правої кісті без значного замаху здійснила удар в праву половину голови ОСОБА_7 . У результаті протиправних дій ОСОБА_3 , відповідно до висновку експерта № 031-120-2021 від 03.12.2021 потерпілій ОСОБА_7 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді підшкірної гематоми в правій скронево-тім`яній ділянці, що відноситься до легкого тілесного ушкодження, відповідно до п. 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995.
Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Дії обвинуваченої ОСОБА_3 , які виразилися в умисному легкому тілесному ушкодженні, суд кваліфікує за ч. 1 ст. 125 КК України.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення не визнала, просила виправдати її. Також у повному обсязі не визнала позов потерпілої. На підтвердження своєї позиції вказала, що 23 квітня 2019 року вона під`їхала на своєму автомобілі на шиномонтаж? де за отримані послуги їй сказали сплатити 110 гривень, на що вона не погодилася. Після словесного конфлікту з ОСОБА_7 , яку вона знала до цього, остання пішла спускати колесо. ОСОБА_3 з метою захисту свого автомобіля підійшла до ОСОБА_7 та відштовхнула її двома руками у плечі, щоб вона не спускала колесо, та долонею правої руки нанесла ляпас потерпілій по обличчю. Після цього сплатила 70 гривень за послуги та поїхала з вказаної території. Також ОСОБА_3 вказала, що експертизи проведені на підставі недостовірних даних, що внесені до медичних карт, у зв`язку з цим вказані докази є недопустимими.

Повно, всесторонньо, об`єктивно проаналізувавши й оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку у даному кримінальному провадженні, враховуючи, що дане провадження в цілому є справедливим, порушень кримінального процесуального закону під час досудового розслідування допущено не було, та дотримуючись загальних засад кримінального провадження, суд дійшов висновку про обґрунтованість висунутого проти обвинуваченої ОСОБА_3 обвинувачення та доведеність стороною обвинувачення у ході судового розгляду її винуватості у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Вина обвинуваченої ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, не дивлячись на невизнання нею вини, доведена прокурором у повному обсязі і підтверджується встановленими судом фактичними даними, у розумінні вимог статей 84, 85, 86, 87, 94 КПК України, які містяться в:

- показаннях потерпілої ОСОБА_7 , даними в ході судового розгляду про те, що 23 квітня 2019 року приблизно о 16 год 40 хв на своєму автомобілі приїхала ОСОБА_3 на шиномонтаж та отримала відповідні послуги, проте не бажала платити кошти за проведену роботу в розмірі 110 гривень. ОСОБА_7 хотіла спустити на автомобілі ОСОБА_3 колесо, коли нахилися, то відчула удар, який нанесла ОСОБА_3 у праву скроню, та на деякий час вона втратила свідомість. При цьому ОСОБА_3 нецензурно лаялася, потім приїхала поліція. Після вказаних подій ОСОБА_7 проходила лікування. У результаті дій ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_7 заподіяні тілесні ушкодження, чим завдано шкоду;

- показаннях свідка ОСОБА_10 , даними в ході судового розгляду про те, що він є чоловіком потерпілої ОСОБА_7 та працює на шиномонтажі. 23 квітня 2019 року на своєму автомобілі приїхала ОСОБА_3 на шиномонтаж та отримала відповідні послуги, проте відмовилася оплачувати послуги. ОСОБА_3 зібралася виїхати, проте свідок прийняв рішення піддомкратити автомобіль, а саме переднє ліве колесо, щоб вона не поїхала. При цьому ОСОБА_7 пішла спускати праве переднє колесо. Обійшовши автомобіль ОСОБА_10 побачив дружину, яка трималася за голову і сказала, що її вдарила ОСОБА_3 . Свідок відтягнув останню та вона впала, а потім взяла брусок та стала йому погрожувати. ОСОБА_10 не бачив як ОСОБА_3 вдарила ОСОБА_7 , проте бачив як вона падала;

- показаннях свідка ОСОБА_11 , даними в ході судового розгляду про те, що він працює на шиномонтажі та 23 квітня 2019 року на своєму автомобілі приїхала ОСОБА_3 на ремонт колеса та між останньою та ОСОБА_7 стався конфлікт в результаті якого ОСОБА_3 нанесла удар долонею руки ОСОБА_7 , коли вона лежала на землі. Проте, яким чином вона опинилася напівсидячи, він не бачив;

- висновку експерта № 031-15-2021 від 21.05.2021, відповідно до якого: підшкірна гематома в правій скронево-тім`яній ділянці, виявлена у ОСОБА_7 , могла утворитися за обставин зафіксованих на відеозаписах події, що відбулася 23.04.2019, тобто внаслідок нанесення одного удару кистю правої руки ОСОБА_3 в праву ділянки голови ОСОБА_7 ; утворення підшкірної гематоми в правій скронево-тім`яній ділянці у ОСОБА_7 при обставинах, вказаних в ході проведення слідчого експерименту 17.01.2020 за участю обвинуваченої ОСОБА_3 , а саме внаслідок нанесення одного удару правою рукою в область правої руки ОСОБА_7 , виключається; будь-яких відмінностей в «локалізації тілесних ушкоджень, викладених спеціалістом у галузі судової медицини ОСОБА_12 у висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи № 485-2019 від 24 квітня 2019 року після огляду потерпілої ОСОБА_7 та викладених ним у висновку 591-2019 від 16 травня 2019 року після ознайомлення з медичною документацією, наданою потерпілою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , немає. Виявлена при огляді 24.04.2019 фахівцем з питань судово-медичної експертизи у ОСОБА_7 припухлість м`яких тканин правої скроневої ділянки, що розповсюджується до правого скронево-нижнє-щелепового суглобу, могла протягом доби проявитися підшкірною гематомою правої скронево-тім`яної ділянки при надходженні 25.04.2019 до КНП «Міська клінічна лікарня швидкої невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» Харківської міської;

- висновку експерта № 031-120-2021 від 03.12.2021, відповідно до якого: при проведенні судово-медичної експертизи (Висновок експерта № 031-15-2021 від 04.02.2021-21.05.2021 року) у ОСОБА_7 виявлено одне тілесне ушкодження: підшкірна гематома в правій скронево-тім`яній ділянці, яке, враховуючи дані, отримані при огляді 24.04.2019 ОСОБА_7 фахівцем з питань судово-медичної експертизи та при її при госпіталізації 25.04.2019 року, могло утворитися в проміжок часу з 23.04.2019 по 24.04.2019 року. В даному випадку: відновлення анатомічної цілості та функції шкіри з підлягаючими м`якими тканинами правої скронево-тім`яної ділянки, відбувається в строк до 6 днів, тобто «тривалість розладу здоров`я» у ОСОБА_7 щодо отримання нею тілесного ушкодження (підшкірна гематома в правій скронево-тім`яній ділянці), дозволяє віднести дане ушкодження до ЛЕГКОГО тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я), відповідно до п. 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17 січня 1995 року;

- протоколі проведення слідчого експерименту від 18.07.2019 та фототаблиць до нього, проведеного з 12 год 10 хв до 12 год 40 хв за участю потерпілої ОСОБА_7 , яка відтворила події, що мали місце 23.04.2019 та вказала механізм нанесення їй удару ОСОБА_3 ;

- протоколі огляду предметів від 29 липня 2019 року, в якому містяться дані щодо огляду документів в виді рентгенівських знімків у кількості 3-х штук; копії медичної картки амбулаторного хворого, що видана на ім`я ОСОБА_7 , копії електроенцефалографічного дослідження на ім`я ОСОБА_7 , консультативного висновку спеціаліста на ім`я ОСОБА_7 , результати обстеження на ім`я ОСОБА_7 з регіонального медичного центру, копія висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи № 591-2019 на ім`я ОСОБА_7 ;

- протоколі огляду предметів (відеозапису) від 29 липня 2019 року, в якому містяться дані огляду відеоматеріалів про обставини, що мали місце 23.04.2019;

- протоколі огляду предметів (відеозапису) від 20 серпня 2019 року, в якому містяться дані огляду відеоматеріалів за участю ОСОБА_10 про обставини, що мали місце 23.04.2019;

- флеш карті з відеозаписами, наданими потерпілою ОСОБА_7 , дослідженими в судовому засіданні відповідно до статті 359 КПК України;

- диску з відеозаписами, наданими ОСОБА_3 , дослідженими в судовому засіданні відповідно до статті 359 КПК України;

- протоколі проведення слідчого експерименту від 17.01.2020 за участю свідка ОСОБА_10 , який вказав на обставини, що мали місце 23.04.2019 та вказав механізм нанесення удару ОСОБА_3 потерпілій ОСОБА_7 та фототаблиць до нього;
- протоколі проведення слідчого експерименту від 17.01.2020 за участю свідка ОСОБА_13 , який вказав на обставини, що мали місце 23.04.2019 під час нанесення обвинуваченою ОСОБА_3 тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 , та конфлікту між ними та фототаблиць до нього;
- протоколі проведення слідчого експерименту від 17.01.2020 за участі обвинуваченої ОСОБА_3 , яка вказала на обставини, що мали місце 23.04.2019 під час конфлікту між нею та ОСОБА_7 та фототаблиць до нього.
Вищенаведені докази в сукупності доводять вину ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Всі вищенаведені докази, досліджені в судовому засіданні, оцінені судом як належні та допустимі, містять інформацію щодо предмету доказування у даному кримінальному провадженні тав своїй сукупності є достатньо переконливими, чіткими і узгодженими між собою.

У судовому засіданні обвинувачена та її захисник просили визнати медичну карту стаціонарного хворого № 9940, видану комунальним некомерційним підприємством «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» Харківської міської ради на ім`я ОСОБА_7 недостовірним, неналежним та недопустимим доказом. Також визнати висновки експерта судово-медичної експертизи, які проводились на підставі медичної карти стаціонарного хворого № 9940, виданої комунальним некомерційним підприємством «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» Харківської міської ради на ім`я ОСОБА_7 неналежним та недопустимим доказом. В обґрунтування клопотання захисник вказала наступне. Оригінал медичної картки стаціонарного хворого № 9940 відрізняється від копії цієї медичної картки, яка визнана речовим доказом, та містить внесену до неї недостовірну інформацію, виправлення, невідповідності щодо належного заповнення, відсутність підпису лікаря під призначенням лікування, а також відсутність детального опису морфологічної картини виявленого у ОСОБА_7 ушкодження і даних про характер ушкоджень та їх клінічний перебіг, тому наявні достатні підстави стверджувати, що вказана медична документація з лікування потерпілої ОСОБА_7 містить недостовірні дані, а тому є неналежним доказом. У зв`язку з зазначеними обставинами, можливо стверджувати, що будь-який експертний висновок, який буде зроблений на підставі недостовірних даних, що внесені в медичну картку стаціонарного хворого за № 9940, видану на ім`я потерпілої ОСОБА_7 є недопустимим доказом, з підстави, яку в доктрині кримінального процесу іменують правилом «плоди отруєного дерева», здобуття інших доказів завдяки інформації, що містить недостовірні дані.

Суд відхиляє зазначені доводи сторони захисту з таких підстав.

Ухвалою суду від 16.07.2020 було витребувано у КНП «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» Харківської міської ради оригінал медичної карти стаціонарного хворого № 9940, виданої на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Висновки експерта №№ 031-15-2021 від 21.05.2021, 031-120-2021 від 03.12.2021 були складені на підставі відповідних ухвал суду та з дослідженням направлених експертам документів, в тому числі оригіналу медичної карти стаціонарного хворого № 9940, виданої на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

До того ж, вказані судові рішення містять наступну вказівку: «Для дослідження експертам направити: матеріали даного кримінального провадження; оригінал карти стаціонарного хворого № 9940 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; рентгенівські знімки у кількості 3-х штук, копію реонцефалографічного дослідження на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , копію електроенцефалографічного дослідження на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , консультативний висновок спеціаліста на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , результати обстеження з регіонального медичного центру на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з ч. 4 ст. 69 КПК України експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи. Експерт може відмовитися від давання висновку, якщо поданих йому матеріалів недостатньо для виконання покладених на нього обов`язків. Заява про відмову має бути вмотивованою.

Заяв про відмову від надання висновків експерта №№ 031-15-2021 від 21.05.2021, 031-120-2021 від 03.12.2021 до суду не надходило.

Посилання сторони захисту на недопустимість вказаних доказів є безпідставними.

Вказані у клопотанні сторони захисту докази, отримані у порядку, встановленому КПК України.

Частиною першою статті 86 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, суд визнає висновки експерта №№ 031-15-2021 від 21.05.2021, 031-120-2021 від 03.12.2021 належними та допустимими.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України перебування на утриманні обвинуваченої ОСОБА_3 двох малолітніх дітей, визнається судом обставиною, яка пом`якшує її покарання.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання.
Згідно з ч. 6 ст. 368 КПК України обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 06 грудня 2021 року (справа № 521/8873/18, провадження № 51-413 кмо 21) зазначила, що за змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, частинами 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення. Нероз`яснення судом першої чи апеляційної інстанцій відповідно до вимог ст. 285 КПК України зазначених обставин є порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягнуло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У судовому засіданні суд роз`яснив обвинуваченій ОСОБА_3 , що на момент судового розгляду закінчились строки давності притягнення її до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Проте, обвинувачена ОСОБА_3 заперечувала проти закриття кримінального провадження з цієї підстави.
Вивченням даних про особу ОСОБА_3 встановлено, що вона раніше не судима, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. За місцем проживання характеризується позитивно.

Згідно з абз. 17 ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Згідно висновку досудової доповіді, складеної відповідно до ст. 3141 КПК України щодо обвинуваченої ОСОБА_3 , орган пробації зважаючи, що обвинувачена вперше притягується до кримінальної відповідальності, рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства зі сторони обвинуваченої ОСОБА_3 оцінюється як середній. Беручи до уваги те, що обвинувачена брала участь у підготовці досудової доповіді орган пробації вважає, що виправлення цієї особи можливе без позбавлення або обмеження волі та не становить небезпеку для суспільства.

Відповідно до змісту статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з засади співмірності призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Верховний Суд у своїй постанові від 02 листопада 2021 року (справа № 750/5031/18, провадження № 51-2761км21) зазначив, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Водночас, визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_3 суд бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, ставлення до вчиненого та наслідків дій винної.

За таких обставин справи, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченій ОСОБА_3 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в межах санкції частини цієї статті, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Верховний Суд у своїй постанові від 09 квітня 2019 року (справа № 760/18016/15-к, провадження № 51- 846 км 18) зазначив, що відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особу може бути за вироком суду звільнено від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу. Звільнення від покарання на наведеній підставі застосовується у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до ст. 49 КК України. Зокрема у випадку, якщо особа заперечує проти закриття справи за нереабілітуючою обставиною та вимагає закриття справи у зв`язку з відсутністю в діях особи складу злочину або виправдання. Тоді суд за наявності підстав визнає особу винною у вчиненні злочину, виносить обвинувальний вирок і звільняє її від покарання, керуючись зазначеною нормою матеріального права та ч. 5 ст. 74 вказаного Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 12 КК України кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

При цьому, суд враховує, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України (станом на 23 квітня 2019 року, тобто на момент вказаних подій) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

За вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року.

Частино п`ятою статті 74 КК України визначено, що особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

ОСОБА_3 визнається судом винною у вчиненні кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі, та з дня вчинення якого минуло понад два роки.
Дотримання умови, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, тобто дворічного строку з дня вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, є безумовною і обов`язковою підставою звільнення ОСОБА_3 від призначеного покарання.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України суд звільняє ОСОБА_3 від призначеного покарання в зв`язку із закінченням строків давності.

Підстави щодо вирішення цивільного позову.
Потерпілою ОСОБА_7 був поданий цивільний позов, в якому вона просила стягнути з ОСОБА_3 майнову шкоду в розмірі 24 784,89 грн та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. В обґрунтування позову зазначила, що майнова шкода полягає у витратах на лікування, а моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я та душевних стражданнях, яких зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 подала відзив, в якому заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Щодо вимог про стягнення майнової шкоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Потерпілою ОСОБА_7 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що нею кошти в сумі 24 784,89 грн витрачені на лікування тілесного ушкодження у вигляді підшкірної гематоми в правій скронево-тім`яній ділянці.
Отже, вимоги про стягнення майнової шкоди є не доведеними.
Щодо вимог про стягнення моральної шкоди.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних потерпілій моральних страждань, стан її здоров`я.

З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої потерпілій моральної шкоди є сума 5 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що вона зазнала у зв`язку з погіршенням здоров`я.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
З урахуванням вимог статей 176, 177, 377 КПК України у суду відсутні підстави для обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченої.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 368-371, 373-376, 392, 395 КПК України, суд

ухвалив:
ОСОБА_3 визнати винуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_3 від призначеного покарання в зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1