Провадження №1-кп/523/888/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2021 р. Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників адвоката ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

в присутності обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.27, ч.3 ст.27, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

На розгляді Суворовського районного суду м.Одеси перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.27, ч.3 ст.27, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146 КК України.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні просив задовольнити подане ним письмове клопотання про продовження відносно ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, та усні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , обґрунтовуючи клопотання тим, що обвинувачені скоїли тяжкий та особливо тяжкий злочини за попередньою змовою групою осіб. Судовий розгляд по кримінальному провадженню ще не розпочатий, у зв`язку з чим є підстави вважати, що ризики, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України, не втратили своєї актуальності, обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків з метою зміни ними показань у ході судового провадження, продовжити злочинну діяльність, перешкоджати встановленню істини по справі іншим чином, більш м`які запобіжні заходи, на думку прокурора, не можуть забезпечити належної поведінки обвинувачених.

Захисник ОСОБА_6 заперечував проти клопотання прокурора, просив обрати відносно його підзахисного ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово; обвинувачений ОСОБА_9 підтримав позицію захисника.

Захисник ОСОБА_4 заперечувала проти клопотання прокурора, просила відмовити в його задоволенні; обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію захисника.

Захисник ОСОБА_5 заперечував проти клопотання прокурора, просив обрати його підзахисному ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання; обвинувачений ОСОБА_10 підтримав позицію захисника.

Захисник ОСОБА_5 заперечував проти клопотання прокурора, просив обрати його підзахисному ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання; обвинувачений ОСОБА_11 підтримав позицію захисника.

Захисник ОСОБА_5 заперечував проти клопотання прокурора, просив продовжити його підзахисному ОСОБА_8 раніше обраний запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання; обвинувачений ОСОБА_8 підтримав позицію захисника.

В судовому засіданні, з`ясувавши позицію учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , суд приходить до висновку про необхідність задоволення письмового клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_9 частково та про залишення без задоволення усних клопотань прокурора щодо продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 за наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду, суд за клопотанням сторони

обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Стаття 177 КПК України, встановлює, що наряду з іншим, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Разом з цим, ст.178 КПК України передбачає, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.

Відповідно до положень ст.ст.177, 183 зазначеного Кодексу, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який може бути застосований лише до підозрюваного чи обвинуваченого у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний чи обвинувачений не виконає покладені на нього процесуальні обов`язки, а також для запобігання його спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно зі ст.ст.2,9 наведеного Кодексу, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності і в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, а кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтями 22, 26 означеного Кодексу регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позиції, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, а сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, та сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

За ч.3 ст.194 вказаного Кодексу, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри, але не доведе існування ризиків та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні.

Крім того, строки застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою передбачено у ст.197 КПК України, з огляду на що й дотримуючись положень ст.28 цього ж Кодексу, під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, суд повинен дотримуватись вимог розумності такого строку.

В силу ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на право на свободу та особисту недоторканість.

Частиною 1 ст.12 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

За ст.8 КПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року встановлюють, що принцип верховенства права у

кримінальному провадженні застосовується з урахуванням Конвенції про захист прав людини та

основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерел права.

Відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, а тому суд у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Разом із тим, за п.196 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», Суд наголосив на тому, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п.1 ст.5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо та застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин, а за п.39 рішення у справі «Хайредінов проти України», існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект п.3 ст.5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк і тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання від вартою перестає бути обґрунтованим.

Опріч викладене, згідно з п.п.61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України», Суд визнає, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, а у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

Як слідує з п.37 рішення ЄСПЛ у справі «Волосюк проти України», подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.

Наряду з наведеним, за п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», Суд встановлює, що п. 3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.

Слід також зауважити на тому, що згідно рішення Конституційного суду України №14-рн/2003 від 08.07.2003 року у справі про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу, тяжкість злочину не визначається законом як підстава для застосування запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.

Отже, виходячи з наведених принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, вимог КПК України, Конвенції та практики ЄСПЛ, суд при вирішенні питання щодо доцільності продовження/застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого Ку приймається до уваги тривалість строку перебування останнього під домашнім арештом, інші обставини, що характеризують його особистість та недоведеність стороною обвинувачення існування відповідних ризиків і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Згідно зі ст.ст. 179, 181 КПК України, особисте зобов`язання полягає у покладенні на обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього судом обов`язки, передбачені ст.194 цього Кодексу, а домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Підсумовуючи викладене, суд із дотриманням принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, права особи на свободу і особисту недоторканність, оцінивши в сукупності наведені законодавчі вимоги та практику ЄСПЛ, приймає до уваги встановлені під час судового розгляду особисті та інші характеризуючі дані обвинувачених.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що:

- обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, в тому числі особливо тяжкого, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, офіційно не працевлаштований, перебуває у цивільному шлюбі, з його слів хворий на тяжку хворобу;

- обвинувачений ОСОБА_9 раніше не судимий, відносно нього на розгляді в Малиновському районному суді м.Одеси перебуває обвинувальний акт за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, в тому числі особливо тяжкого, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, не офіційно працевлаштований водієм таксі, не одружений, проживає з батьками;

- обвинувачений ОСОБА_11 раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, в тому числі особливо тяжкого, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, не офіційно працевлаштований різноробочим на будівництві, не одружений;

- обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, в тому числі тяжкого, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, працевлаштований, не одружений, проживає із родиною;

- обвинувачений ОСОБА_10 раніше не судимий, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, в тому числі тяжкого, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, працевлаштований помічником повара в ресторані «Італійський квартал», не одружений, проживає із родиною.

Приймаючи до уваги викладені підстави та наведені і встановлені в судовому засіданні ризики, обставини інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.27, ч.3 ст.27, ч.4 ст.187, ч.3 ст.146 КК України, суд приходить до висновку, що на даний час жоден із більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого ОСОБА_13 не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, а тому вважає за необхідне продовжити на час судового розгляду цього кримінального провадження запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою.

Також, судом враховуються заявлення прокурором в усному вигляді клопотань про продовження запобіжного заходу у вигляді домашьного арешту відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що не відповідає положенням ст.184 КПК України щодо форми та змісту клопотання прокурора про застосування запобіжних заходів, у звязку із чим останні підлягають залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст.177-184, 314, 369-372 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 задовольнити частково.

Продовжити щодо обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 45 діб, до 16.12.2021 року, включно.

Усне клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Усне клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді домашьного арешту відносно ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Усне клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Усне клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Копії ухвали направити для виконання начальнику ДУ «Одеський слідчий ізолятор», а також надати іншим учасникам судового процесу.

Ухвала в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення, в іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1