Справа № 745/230/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/377/21
Категорія - ч. 1 ст. 126 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Корюківської окружної прокуратури ОСОБА_6 та представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 на вирок Сосницького районного суду Чернігівської області від 09 березня 2021 року, щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Душанбе, Таджикистан, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; українця, громадянина України, освіта повна загальна середня, пенсіонера, одруженого, раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_11 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Сосницького районного суду Чернігівської області від 09 березня 2021 року ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Цивільний позов представника цивільного позивача ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 пред`явлено обвинувачення у тому, що 07 червня 2019 року, близько 21-ї години, перебуваючи поблизу господарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою заподіяння фізичного болю ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій та бажаючи настання їх наслідків, умисно наніс йому близько чотирьох ударів лівою рукою в область обличчя, після чого схопив за комір, різко потягнув, внаслідок чого ОСОБА_8 втратив рівновагу та вдарився головою об металеві ворота, вчинивши таким чином насильницькі дії відносно ОСОБА_8 , які завдали йому фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Тобто ОСОБА_9 своїми умисними діями, що виразилися у завданні ударів, побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 126 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 126 КК України, суд першої інстанції, зазначив, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом нанесення обвинуваченим потерпілому побоїв (близько чотирьох ударів лівою рукою в область обличчя та удару головою об металеві ворота) та заподіяння фізичного болю, що не знайшло підтвердження доказами. Потерпілий у судовому засіданні показав, що обвинувачений завдав чотири удари по голові, за третім ударом він відчув біль, а потім, вивертаючись, ударився головою об «уголок» на воротах, відчув біль та впав. Свідки, допитані у судовому засіданні не були безпосередніми очевидцями конфлікту. Висновком експерта у потерпілого не виявлено тілесних ушкоджень. Крім того, суд зазначив, що для встановлення такої ознаки як наявність фізичного болю у потерпілого недостатньо суб`єктивної думки самого потерпілого, і що така ознака має оцінюватися у сукупності з іншими ознаками та доказами, які б дали змогу оцінити її з об`єктивної (незалежної) точки зору, тому сторона обвинувачення мала б посилатися на експертне дослідження, висновок якого міг би стати доказом наявності або відсутності фізичного болю у потерпілого, однак така експертиза не проводилась.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України не доведена, тому виправдав його на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Не погоджуючись з виправдувальним вироком суду, прокурор та представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги, в яких просять зазначений вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам та порушенням процесуального права і ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України і призначити покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Представник потерпілого також просить задовольнити цивільний позов та стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого грошові кошти у сумі 82336 грн 26 коп., з яких 2336,26 грн матеріальної шкоди та 80000 грн моральної, а також витрати на правову допомогу у розмірі 97015 грн 09 коп.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і рішення прийнято з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вказує, що надаючи оцінку показанням свідків суд дійшов висновку, що жоден із них не був очевидцем конфлікту та не можуть підтвердити факт нанесення обвинуваченим побоїв, тоді як свідок ОСОБА_12 у суді показала, що особисто бачила, як ОСОБА_9 наносив удари рукою по обличчю потерпілого, а потім схопив його за груди та почав тягнути і вдарив головою «об ушулу» і що удари були сильними і ОСОБА_8 відчував біль, оскільки в нього з обличчя потекла кров, а після ударів потерпілий погано почувався, не міг нічого говорити та ледь стояв на ногах. Свідок ОСОБА_13 , дружина потерпілого також показала, що чоловік повернувся додому після побиття його ОСОБА_9 та скаржився на головний біль, нудоту, втрачав свідомість. Також прокурор вказує, що не погоджується з викладом судом показань потерпілого, який указував, що Яньшин умисно з усієї сили вдарив його головою об ворота, після чого в нього пішла кров, а суд зазначив, що потерпілий вдарився сам, намагаючись вивернутися.

Також прокурор звертає увагу на дослідницьку частину висновку судово-медичної експертизи, яка містить посилання, що 07.06.2019 року ОСОБА_8 звертався за медичною допомогою зі скаргами на головний біль, головокружіння, нудоту, проходив стаціонарне лікування, що підтверджено і медичною картою, яка була предметом дослідження експерта, суд не дав оцінки таким обставинам. Зазначає, що суд безпідставно послався на необхідність сторони обвинувачення посилатися на висновок експерта з приводу визначення наявності фізичного болю у потерпілого, оскільки такі питання не відносяться до випадків обов`язкового призначення експертизи, передбачених ч. 2 ст. 242 КПК України. А посилання суду на заяву потерпілого про вчинення кримінального правопорушення щодо нього, на думку прокурора, жодним чином не може спростувати його твердження щодо спричинення йому фізичного болю.

Представник потерпілого, обґрунтовуючи вимоги поданої апеляційної скарги в інтересах потерпілого ОСОБА_8 , вказує, що суд дійшов невірного висновку про недоведеність завдання ударів обвинуваченим потерпілому, оскільки такі обставини доводяться показаннями потерпілого, який указував, що обвинувачений умисно завдавав йому удари та штовхнув на ворота, об які він ударився головою, відчув сильний біль, запаморочення та нудоту, свідків ОСОБА_12 , яка бачила подію, та ОСОБА_13 , яка підтвердила стан потерпілого після конфлікту, даними ними у суді та їх письмовими поясненнями, отриманими адвокатом у порядку положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», які повністю узгоджуються між собою, медичною документацією ОСОБА_8 , протоколом про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_9 та постановою Сосницького районного суду від 19.12.2019 року про направлення матеріалів за ст. 173 КУпАП до прокуратури, оскільки в діях ОСОБА_9 вбачаються ознаки кримінального правопорушення та описані обставини конфлікту, а також висновком експерта, у дослідницькій частині якого також є виклад стану потерпілого після конфлікту.

Також вказує, що судом, у порушення ст. 23, 358 КПК України не було досліджено безпосередньо у судовому засіданні документи, що містяться у матеріалах провадження.

До показань свідка ОСОБА_14 , яка вказувала, що ініціатором конфлікту став саме потерпілий і що обвинувачений його не бив, а вони лише «поштовхалися» і що крові у потерпілого не було вважає необхідно ставитися критично, оскільки інші очевидці конфлікту, у тому числі і обвинувачений вказували, що ОСОБА_15 перебувала у дворі і не втручалася, а вийшла вже коли все відбулося, крім того, вона є дружиною обвинуваченого і зацікавленою особою. Звертає увагу і на показання обвинуваченого, який плутався як у часі, коли відбувся конфлікт, так і діях кожного з його учасників, тоді як потерпілий давав послідовні та незмінні показання, які узгоджуються із показаннями свідків.

Стосовно завдання фізичного болю потерпілому та висновку експерта, адвокат вказує, що саме через невстановлення у потерпілого тілесних ушкоджень, дії обвинуваченого були перекваліфіковані з ч. 1 ст. 125 КК України на ч. 1 ст. 126 КК України, тобто умисне завдання побоїв. Висновком експерта не було виявлено об`єктивних ознак тілесних ушкоджень, але жодним чином не було і не могло бути спростованим факт спричинення фізичного болю внаслідок протиправних дій обвинуваченого.

Також представник потерпілого вказує на порушення норм процесуального права, зокрема, правил підсудності даного кримінального провадження та вважає, що останнє мало розглядатися визначеним ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 22.04.2020 року - Корюківським районним судом, а також на порушення таємниці нарадчої кімнати, оскільки у Єдиному реєстрі судових рішень наявна ухвала, постановлена головуючим 05.03.2021 у іншій справі у той час, коли він перебував у нарадчій кімнаті у даній справі з 04.03.2021 по 09.03.2021 і виправлення описки у даті ухвали за 05.03.2021 року вважає не спростовує порушення, допущеного судом. Також вказує на порушення положень ч. 2 ст. 314 КПК України, оскільки не було проведено підготовче судове засідання.

Вважаючи незаконним та необґрунтованим виправдувальний вирок, вказує, що і цивільний позов, залишений судом без розгляду, підлягає задоволенню у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, прокурора, потерпілого та його представника, які підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які просили відмовити у задоволенні апеляційних скарг, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_9 07 червня 2019 року, близько 21-ї години, перебуваючи поблизу господарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою заподіяння фізичного болю ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій та бажаючи настання їх наслідків, умисно наніс йому близько чотирьох ударів лівою рукою в область обличчя, після чого схопив за комір, різко потягнув, внаслідок чого ОСОБА_8 втратив рівновагу та вдарився головою об металеві ворота, вчинивши таким чином насильницькі дії відносно ОСОБА_8 , які завдали йому фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину не визнав та зазначив, що 07.06.2019 року, він почув роботу мотокоси і вийшовши на вулицю, побачив ОСОБА_8 та сказав, щоб той не косив, у відповідь почув, що він приватизував вулицю і, знявши косилку, пішов на нього. Він став відмахуватися, тілесних пошкоджень ОСОБА_8 не заподіяв, як і останній йому. Просто «помахали» руками.

На думку колегії суддів такі показання обвинуваченого надані з метою уникнення кримінальної відповідальності і спростовуються зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Так, потерпілий ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що 07.06.2019 року увечері неподалік свого господарства він скошував бур`ян по провулку, який веде до його будинку. В цей час вийшов ОСОБА_9 та став обурюватися його діям, після чого наніс йому чотири удари по голові, від яких він відчув біль. Потім обвинувачений схопив його за куртку та намагався повалити, тягнув до воріт та ударив об куток воріт головою. В цей час ОСОБА_12 почала кричати, вийшла ОСОБА_14 та стала їх розбороняти. Обличчя було у крові, губи обдерті.

Свідок ОСОБА_12 , будучи допитаною у суді апеляційної інстанції, показала, що у червні 2019 року перебувала у дворі свого господарства, чула роботу мотокоси, а через деякий час почула крики, коли виглянула, то побачила, що ОСОБА_9 наносить удари ОСОБА_8 , потім схопив його за груди і почав тягнути і вдарив об куток воріт. Підбігши, вона побачила на обличчі ОСОБА_8 кров, в цей час вийшла ОСОБА_14 , а ОСОБА_8 пішов додому.

Суд першої інстанції дав неправильну оцінку показанням даного свідка у суді першої інстанції, не спростував їх та зазначив, що усі свідки не були очевидцями подій, що спростовано у суді апеляційної інстанції.

Свідок ОСОБА_13 суду апеляційної інстанції показала, що 07.06.2019 року чоловік приїхав із роботи та пішов косити траву по вулиці, а пізніше прийшов додому, на обличчі була кров, пояснив, що його побив ОСОБА_9 , з цього приводу проходив лікування у лікарні.

Крім показань потерпілого та свідків, вина ОСОБА_9 підтверджується дослідженими у суді апеляційної інстанції письмовими доказами, зокрема заявою потерпілого ОСОБА_8 від 07.06.2019 року (том 2, а.п. 93), в якій останній повідомляв про те, що ОСОБА_9 побив його та наніс тілесні ушкодження і те, що у подальшому медичною документацією не було підтверджено тілесних ушкоджень не впливає на допустимість даного доказу.

Згідно висновку експерта № 80 від 17.07.2019 року (том 2, а.п. 99-101) відповідно до якого у ОСОБА_8 не виявлено будь-яких тілесних ушкоджень. Разом з тим, в описовій частині даного висновку зазначено, що з оригіналу медичної карти стаціонарного хворого № 1542 гр. ОСОБА_8 вбачається, що останній поступив до Сосницької ЦРЛ зі скаргами на головний біль, головокружіння, нудоту, блювоту, травма побутова, побої наніс сусід. Проходив стаціонарне лікування в КЛПЗ «Сосницька ЦРПЛ», що узгоджується із показаннями потерпілого.

Є неправильними висновки суду першої інстанції, що даний висновок експерта не варто брати до уваги, оскільки він не доводить завдання тілесних ушкоджень, а відтак недоведеним залишається відчуття фізичного болю потерпілим, зазначивши при цьому, що для підтвердження специфічного характеру явища фізичного болю сторона обвинувачення мала б послатися на експертне дослідження.

Такі висновки суду колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки передбачене ч. 1 ст. 126 КК України кримінальне правопорушення не спричиняє порушення анатомічної цілості тканин або нормального функціонування тканин чи органів тіла людини. За цією ознакою він відрізняється від тілесного ушкодження. Водночас він повинен обов`язково викликати фізичний біль. Побої, не будучи особливим видом тілесних ушкоджень, характеризуються заподіянням болю шляхом завдання кількох ударів. Отже цілком природно відчування від удару фізичного болю.

Факти завдання ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_8 побоїв (тобто не менше двох ударів та удар об куток воріт) підтверджені в судовому засіданні наведеними вище доказами, які узгоджуються між собою і сумнівів у суду не викликають. А тому судом визнається, що внаслідок фізичного впливу з боку обвинуваченого потерпілий відчув фізичний біль.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створюючи необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, апеляційний суд дослідив та проаналізував усі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, у відповідності критерію доведення ними обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, поза розумним сумнівом, що відповідає положенням ч. 2 ст. 17 КПК України.

Отже суд, дотримуючись загальних засад кримінального судочинства, оцінивши кожний із доказів, наданих сторонами кримінального провадження з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 , приходить до висновку про те, що доведено поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, проте суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим доказам, відтак виправдувальний вирок щодо ОСОБА_9 не може залишатися в силі та відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 409, п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 411 КПК України підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового вироку на підставі п. 3 ч. 1 ст. 407, ст. ст. 418, 420 КПК України.

Апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_9 своїми умисними діями, що виразилися у завданні ударів, побоїв потерпілому ОСОБА_8 , які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 126 КК України.

Призначаючи ОСОБА_9 покарання за ч. 1 ст. 126 КК України, колегія суддів апеляційного суду враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, але притягувався до адміністративної відповідальності, характеризується нейтрально, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання апеляційним судом не встановлено.

Обтяжуюча обставина, зазначена у обвинувальному акті та апеляційній скарзі представника потерпілого «вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю», не знайшла свого підтвердження у суді, оскільки потерпілий ОСОБА_8 дійсно являється особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання (том 2, а.п. 128), однак обвинувачений візуально не міг визначити таку особливість, відтак і обтяжуючою обставиною її визнати неможливо, оскільки будь-яких об`єктивних даних щодо обізнаності обвинуваченого про інвалідність потерпілого, не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч. 1 ст. 126 КК України у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_9 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Згідно ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КК України, відноситься до кримінальних проступків, вчинене 07 червня 2019 року, тобто строк давності притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності на час розгляду провадження у апеляційній інстанції сплинув.

Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що після вчинення зазначеного кримінального правопорушення обвинувачений ухилявся від слідства або суду, або вчинив новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин.

Згідно ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього кодексу.

Таким чином, на підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_9 підлягає звільненню від призначеного вироком суду апеляційної інстанції покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Положеннями ч. 1 ст. 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Згідно з вимогами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Представником цивільного позивача потерпілого ОСОБА_8 ставиться питання про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди у сумі 80000 грн.

Однак, враховуючи обставини конкретного кримінального правопорушення, його тяжкість, яке є кримінальним проступком, відношення як винного, так і потерпілого до скоєного, глибину фізичних та душевних страждань, понесених потерпілим, колегія суддів вважає необхідним стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого моральну шкоду у сумі 5000 грн., що відповідатиме вимогам розумності і справедливості.

Стосовно вимог цивільного позову про стягнення з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_8 матеріальної шкоди у розмірі 2336 грн, то такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки кримінальним провадженням встановлено завдання фізичного болю потерпілому, який охоплюється поняттям моральної шкоди. Крім того, в матеріалах провадження відсутні будь-які дані про те, що витрати на лікування були понесені потерпілим внаслідок неправомірних дій обвинуваченого.

Щодо витрат на правову допомогу, то колегія суддів приходить до наступного висновку.

Главою 8 КПК України визначено процесуальні витрати у кримінальному провадженні, ст. 120 КПК України до них віднесено витрати на правову допомогу, частиною 2 даної статті передбачено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, відповідача, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, відповідач.

У разі ухвалення обвинувального вироку, відповідно до ст. 124 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Надання адвокатом ОСОБА_7 потерпілому-цивільному позивачу ОСОБА_8 адвокатських послуг у даному кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 126 КК України підтверджується актами наданих послуг № 1 і № 2, рахунками про оплату таких послуг та квитанціями про оплату через банківську установу.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи складність справи, тривалість досудового розслідування та судового розгляду, кваліфікацію і досвід адвоката, а також те, що певна кількість наданих послуг, зокрема, неодноразові клопотання про направлення кримінального провадження для визначення підсудності, в задоволенні яких було обґрунтовано відмовлено, або ж клопотання про відкладення судового розгляду, що не залежало від обвинуваченого або суду і які не стосуються суті кримінального правопорушення, а також те, що відповідно до ч. 4 ст. 121 КПК України витрати, пов`язані із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження представника, несе особа, яку він представляє, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення витрат на правову допомогу у сумі 20000 гривень з урахуванням критерію розумності розміру таких витрат, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні кримінального провадження, як клієнту, послуг правничої допомоги щодо представництва інтересів у суді під час розгляду кримінального провадження щодо кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.

Керуючись ст. ст. 373, 374, 404, 405, 407, 409, 411, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційні скарги прокурора Корюківської окружної прокуратури ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Сосницького районного суду Чернігівської області від 09 березня 2021 року щодо ОСОБА_9 - скасувати.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України.

Позов представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 до ОСОБА_9 задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень, в частині стягнення матеріальної шкоди відмовити.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 витрати на правову допомогу в сумі 20000(двадцять тисяч) гривень.

Вирок набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до вказаного суду.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4