Справа № 464/5348/20
пр.№ 1-кп/464/44/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.12.2021 року Сихівський районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,
за участю секретарів судового засідання: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові обвинувальний акт у кримінальному провадження, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000288 від 04.09.2020, про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Львова, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, непрацевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,

з участю сторін судового провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 03.09.2020 близько 21 год. 30 хв., перебуваючи біля під`їзду будинку АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту із потерпілим ОСОБА_6 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, умисно наніс йому один удар правою рукою в ділянку обличчя, чим спричинив потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження, а саме: синець на обличчі зліва, які не були небезпечними для життя в момент заподіяння та відносяться до легкого ступеня тяжкості.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні не визнав та просив його виправдати. Зокрема, зазначив, що завдав удар потерпілому з метою попередити протиправні дії такого. Так, він з потерпілим є сусідами. 02.09.2020 потерпілий ОСОБА_6 своїм автомобілем зачепив автомобіль його матері. На наступний день, ввечері 03.09.2020, біля будинку зустрів ОСОБА_6 та зробив йому зауваження щодо пошкодження автомобіля матері. У відповідь на озвучені зауваження, ОСОБА_6 зазначив, що нема чого його підпирати і вдарив його головою у ніс. У відповідь на такі дії, він ( ОСОБА_4 ) завдав удар правою рукою в ліву сторону обличчя ОСОБА_8 . Після цього, ОСОБА_8 копнув його у живіт, забрав кульок, який впав на землю, після нанесення йому удару, та втік додому. До цих подій, у нього з потерпілим конфліктів не було. Щодо нанесення йому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень в правоохоронні органи відразу не звертався, оскільки не думав, що до такого дійде. Окрім цього, зазначив, що потерпілий ОСОБА_8 конфліктує з багатьма сусідами, зокрема останній побив іншого сусіда.
Цивільний позов ОСОБА_8 не визнав, оскільки вважає себе невинуватим.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_7 в судових дебатах просив ухвалити виправдувальний вирок, оскільки вважає, що в діях його підзахисного ОСОБА_4 відсутній склад кримінального правопорушення. Зокрема, зазначив, що його підзахисний ОСОБА_4 під час інкримінованих йому дій, перебував у стані сильного душевного хвилювання, викликаного образами і протиправною поведінкою потерпілого, бажав уникнути можливого подальшого нападу з боку ОСОБА_6 , в силу свого стану не міг правильно оцінити ступінь небезпеки такого суспільно небезпечного посягання та міг помилитись щодо реальності такого, тому не може вважатись суспільно небезпечною особою і не може бути притягнутий до кримінальної відповідальності.
Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим у пред`явленому йому обвинуваченні, вина такого у скоєнні вищезазначеного діяння знайшла своє підтвердження під час судового розгляду та підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні таких доказів.
Показаннями потерпілого ОСОБА_6 , який зазначив, що з обвинуваченим ОСОБА_4 проживає в одному будинку. 03.09.2020 близько 21 год. 25 хв. під`їхав до будинку. По дорозі в під`їзд на тротуарній доріжці назустріч йому вийшов обвинувачений й почав висловлювати претензію щодо припаркованого автомобіля. Під час даного конфлікту ОСОБА_4 наніс йому удар в обличчя. В подальшому він пішов додому, щоб прикласти лід, бо з`явився набряк від удару, та викликав поліцію. Також ввечері звернувся до лікаря, однак такий відправив його у щелепно-лицьову хірургію, та звернув увагу на необхідність проходження обстеження на наявність тріщини. Ствердив, що ніяких ударів обвинуваченому ОСОБА_4 не завдавав.
Свідок ОСОБА_9 , який був сусідом обвинуваченого та потерпілого, зазначив, що ввечері 03.09.2020, вийшовши в магазин, на відстані близько 50 метрів від себе побачив сусідів ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які, як йому здалось, говорили на підвищених тонах. В подальшому бачив, як ОСОБА_6 головою здійснив замах в сторону ОСОБА_4 , однак самого удару не бачив. На наступний день вранці, зустрівши ОСОБА_4 , останній розповів йому про конфлікт, який у нього виник з ОСОБА_6 , в ході якого останній вдарив його своєю головою в лице, а той у відповідь дав здачу. Окрім цього, зазначив, що потерпілий ОСОБА_6 є конфліктною людиною.
Згідно повідомлень зі служби 102, яке зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» 03.09.2020 за № 19200, на службу 102 від гр. ОСОБА_6 надійшло повідомлення про те, що 03.09.2020 о 21 год 40 хв на АДРЕСА_3 його сусід з квартири АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_10 вдарив його по лиці під час словесного конфлікту. (а.с.п. 155)
Згідно повідомлень зі служби 102, яке зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» 03.09.2020 за № 19203, на службу 102 від ТП №1 (заявник ОСОБА_11 ) надійшло повідомлення про те, що до них звернувся гр. ОСОБА_6 , який зазначив, що 03.09.2020 о 21 год 30 хв на АДРЕСА_3 його сусід з квартири АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_10 вдарив його по лиці під час словесного конфлікту. Діагноз: ЗЧМТ, можливий струс головного мозку, забійна підшкірна гематома скулевої ділянки зліва, ознак а/с немає, скеровано на консультацію до нейрохірурга. (а.с.п. 154)
Відповідно до заяви ОСОБА_6 , такий звернувся 03.09.2020 в Сихівський ВП ГУ НП у Львівській області з повідомленням про те, що 03.09.2020 о 21 год. 30 хв. гр. на ім`я ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_5 , при спілкуванні біля зазначеного будинку, завдав йому удар в обличчя, внаслідок чого утворилась гематома. (а.с.п. 156)
Згідно з висновком експерта №1286 від 09.09.2020, у гр. ОСОБА_6 виявлений синець на обличчі зліва, який утворився від дії тупого предмета, міг виникнути від удару кулаком 3 вересня 2020 року, не був небезпечним для життя в момент спричинення та відноситься до легкого тілесного ушкодження. (а.с.п. 157)
Протоколом проведення слідчого експерименту від 24.09.2020 та дослідженим під час судового розгляду додатком до такого відеозаписом слідчої дії, за участі підозрюваного ОСОБА_4 , відповідно до якого останній розповів те, що 03.09.2020, перебуваючи біля під`їзду будинку де проживає, зустрів потерпілого ОСОБА_6 , з яким в подальшому виник конфлікт, під час якого ОСОБА_6 вдарив його головою у ніс, а він у відповідь наніс йому один удар своєю правою рукою в область голови, що продемонстрував на статистові. (а.с.п. 158-162)
Дані докази, відповідно до ст. 85, 86 КПК України, суд вважає належними та допустимими, оскільки вони прямо та опосередковано підтверджують обставини, що підлягають доказуванню та мають значення у даному провадженні, отримані у порядку, встановленому КПК України, а сукупність зібраних доказів є достатніми для прийняття рішення по кримінальному провадженню.
Доводи захисника про те, що ОСОБА_4 діяв в стані сильного душевного хвилювання та з метою захисту, тобто виключно в стані необхідної оборони, захищаючись від насильства, застосованого потерпілим, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Так, відповідно до роз`яснень, що дані в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону», щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.
Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому, перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.36 КК України необхідна оборона це правомірний захист інтересів особи від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Згідно ч.4 ст.36 КК України особа не підлягає кримінальній відповідальності, якщо через сильне душевне хвилювання, викликане суспільно небезпечним посяганням, вона не могла оцінити відповідність заподіяної нею шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту.
Верховний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо правозастосування ст. 36 КК (справи № 5-31кс14, № 5-34кс14, № 5-125кс15). У цих справах Верховний Суд України зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.
Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, - це діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини КК.
Разом із тим, необхідна оборона не допускається проти правомірних дій інших осіб, навіть якщо ними заподіюється шкода інтересам, що охороняються законом.
Крім того, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження обставини, про які вказує захисник та обвинувачений, а саме напад ОСОБА_6 на ОСОБА_4 , а також перебування останнім на той момент в стані сильного душевного хвилювання, та те, що він діяв в межах необхідної оборони.
Так, як встановлено судом, в ході конфлікту потерпілий ОСОБА_6 лише здійснив замах своєю головою у сторону ОСОБА_4 , без завдання останньому тілесних ушкоджень, а той у відповідь наніс удар в ділянку обличчя, завдавши останньому тілесні ушкодження.
Окрім цього, ОСОБА_4 із заявою щодо протиправних дій ОСОБА_6 звернувся лише 16.09.2020, тобто вже по спливу 2 тижнів.
Такі дії ОСОБА_12 суд розцінює як намагання уникнути від кримінальної відповідальності за скоєне, оскільки вони спростовуються переліченими вище доказами у їх сукупності.
Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним те, що ОСОБА_4 вчинив кримінальний проступок та вважає, що його дії органом досудового розслідування вірно кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК України, оскільки він своїми діями заподіяв потерпілому ОСОБА_6 умисне легке тілесне ушкодження.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, у відповідності до вимог ст.65 КК України, враховує обставини справи (характер нанесення тілесних ушкоджень), ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст.12 КК України, є кримінальним проступком.
Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлено.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлено.
Обвинувачений ОСОБА_4 позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, одружений, має на утримані двох малолітніх дітей.
Беручи до уваги наведені обставини в сукупності, суд при призначенні покарання також виходить із встановленої ст.50 КК України його мети не тільки кари, а й виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе шляхом застосування до нього покарання у виді штрафу. Саме такий вид покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.
Речові докази та процесуальні витрати відсутні.
Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 не обирався.
В даному кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_6 заявлено цивільний позов до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в якому він просить стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на його користь 12 000 грн. моральної шкоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ч. 1 ст. 23ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин.
У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, на що вказує й постанова Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Відповідно до роз`яснень вищезазначеної постанови Пленуму Верховного суду України, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п.5 Постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розглядаючи позов про відшкодування такої шкоди, суд повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння потерпілому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони завдані, яким є ступінь вини заподіювача, яких саме моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов`язані з ними втрати та з чого при цьому виходить.
Суд, враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, встановив наявність безпосереднього причинного зв`язку між протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_4 і шкодою, заподіяною потерпілому ОСОБА_6 , в результаті цих дій, характер немайнових втрат, яких він поніс, зокрема стан його здоров`я, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а також враховуючи, що потерпілому дійсно була заподіяна моральна шкода, яка виразилась у душевних та фізичних стражданнях, з врахуванням вимог розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_4 підлягають до часткового задоволення в розмірі 3000 грн.
Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання штраф у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 3000 (три тисячі) гривень.
Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.
Відповідно до ч.6 ст.376 КПК України копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Суддя ОСОБА_1