УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
1 лютого 2022 року

м. Київ
справа № 743/897/21
провадження № 51-6150 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 3 грудня 2021 року щодо нього,
встановив:
Вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2021 року
ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Городенки Івано-Франківської області, непрацевлаштованого, жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді позбавлення волі на строк 9 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК у строк відбуття покарання ОСОБА_4 зараховано період його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено питання щодо стягнення судових витрат і долю речових доказів.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 3 грудня 2021 року зазначений вирок залишив без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він

18 травня 2021 року в період часу з 19:00 до 20:00 у будинку на

АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час конфлікту, з мотивів раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, завдав останньому не менше двох ударів кулаками та одного удару ножем у грудну клітку. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, потерпілий помер.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень та направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Вважає, що його дії кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК неправильно, оскільки він не бажав смерті потерпілому, і тому вони підлягають перекваліфікації на ч. 2 ст. 121 цього Кодексу. Крім того, зазначає, що суд, призначаючи йому покарання, не повною мірою врахував його особу та ряд обставин у справі.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину проти життя і здоров`я особи місцевий суд зробив із додержанням ст. 23 КПК, з`ясувавши всі обставини, що належать до предмета доказування, які підтверджено перевіреними під час судового розгляду доказами, оціненими в переважній більшості відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Доводи засудженого про необхідність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК є необґрунтованими та спростовуються встановленими фактичними обставинами кримінального правопорушення.
Так, для відмежування умисного вбивства (ст. 115 КК) від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), беруться до уваги докази щодо змісту та спрямованості умислу винного. Й основним критерієм для такого відмежування є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: під час умисного вбивства, на відміну від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, її настання охоплюється умислом винного.
Питання про наявність умислу необхідно вирішувати, враховуючи сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, поведінку учасників до, під час і після злочину, взаємини між ними, події, що передували злочину, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.
Насамперед, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4

у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення ґрунтується на ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах.
Як видно з матеріалів за скаргою, суд установив, що засуджений під час конфлікту, який виник між ним та ОСОБА_5 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, умисно, розуміючи суспільну небезпеку своїх дій та можливі наслідки

у вигляді смерті потерпілого, завдав йому удару ножем у грудну клітку з ушкодженням серця.
В основу вироку, крім всього, місцевий суд поклав показання малолітнього свідка ОСОБА_6 , який у судовому засіданні в присутності матері та педагога докладно розповів про події, які відбулися 18 травня 2021 року в будинку

АДРЕСА_2 , а саме, як ОСОБА_4 під час суперечки із ОСОБА_5 ножем завдав йому тілесне пошкодження, від чого в останнього потекла кров.
Крім того, суд у своєму рішенні обґрунтовано послався на докази, зміст яких ретельно наведено у вироку, на фактичні дані, що містяться у протоколах огляду місця події від 19 та 20 травня 2021 року, відповідно до яких під час огляду будинку виявлено труп потерпілого ОСОБА_5 , матрац зі слідами речовини бурого кольору та ніж із написом «Хортиця»; висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_5 від 20 травня та 18 червня 2021 року № 609, яким установлено наявність у останнього колото-різаного поранення грудної клітки з ушкодженням серця, крововиливу

в підшкірно-жирову клітковину грудей, наскрізного розрізу грудини, крововиливу

в клітковину переднього середостіння, розрізу перикарда, розрізу передньої стінки правого шлуночка, синці в лівій боковій поверхні грудної клітки, крововиливи у м`язи лівої бокової поверхні грудної клітки, перелому ребер, садна на обличчі. Смерть потерпілого настала через короткий проміжок часу від тампонади серця кров`ю, внаслідок проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки з ушкодженням серця; дані висновку судово-медичної експертизи ножа та клаптя шкіри від

13 22 липня 2021 року № 70-МК, яким підтверджується висновок експерта від 2127 травня 2021 року № 49-МК, де зазначено, що на клапті шкіри з передньої поверхні грудної клітки від трупа ОСОБА_5 виявлено одиничну наскрізну колото-різану рану, яка виникла від дії одностороннього гострого колюче-ріжучого предмета типу клинка ножа, по краю рани наявні частини заліза; висновок експерта від 22 червня 2021 року № КСЕ-19/125-21/5138-БД, згідно з яким на ножі, вилученому під час огляду місця події, виявлено сліди крові, які можуть належати потерпілому ОСОБА_5 .
Також за висновком судово-психіатричного експерта від 24 червня 2021 року № 273 ОСОБА_4 на хронічне психічне захворювання не страждав і міг усвідомлювати свої дії та керувати ними під час скоєння злочину.
Оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності

й допустимості, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, взявши до уваги дані про спосіб і знаряддя злочину, те, що засуджений завдав удару ножем, а тому була велика ймовірність того, що під час його застосування можна заподіяти смерть потерпілому, а також локалізацію поранення грудна клітка, де розміщені життєво важливі органи, суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 115 КК.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид

і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Питання про призначення ОСОБА_4 покарання вирішено судом з урахуванням наведених вимог закону.
Обираючи ОСОБА_4 покарання, суд зважив на ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким; дані про особу засудженого, який не працевлаштований, формально позитивно характеризується за місцем проживання; конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав активне сприяння розкриттю злочину, а обставинами, що його обтяжують, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд належним чином умотивував своє рішення про можливість призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції

ч. 1 ст. 115 КК та визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк

9 років, яке є достатнім для виправлення і перевиховання засудженого.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку та спростовуючи доводи апеляційної скарги засудженого щодо необґрунтованості його засудження за ч. 1 ст. 115 КК, навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженого.
Так, погоджуючись із висновками місцевого суду, апеляційний суд критично оцінив твердження засудженого про те, що він не мав наміру вбивати потерпілого, а лише захищався від його агресивних дій, оскільки ці твердження в повному обсязі спростовані матеріалами кримінального провадження та показаннями свідків

ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які повідомили, що у потерпілого ОСОБА_5 була зламана нога, він був слабкий і не міг самостійно себе обслуговувати; показаннями малолітнього свідка ОСОБА_6 , який був очевидцем події і підтвердив, що

ОСОБА_5 ніяких протиправних дій стосовно засудженого не вчиняв.

Водночас суд урахував і те, що наявними в матеріалах справи письмовими доказами також не підтверджується вчинення ОСОБА_5 таких дій, які би загрожували життю чи здоров`ю засудженого, що свідчить про відсутність обставин, за яких останній міг би вбачати для себе реальну загрозу з боку потерпілого, крім того, у засудженого відсутні будь-які тілесні ушкодження, які б могли свідчити про агресивну поведінку з боку потерпілого.
Слід зауважити, що ні під час повідомлення засудженого про смерть потерпілого, ні під час слідчих дій, ОСОБА_4 не повідомив працівникам поліції про конфлікт між ним та потерпілим і протиправну, на його думку, поведінку потерпілого, а навпаки, замовчуючи свої дії, надавав активну допомогу членам сім`ї загиблого.
Таким чином, доводи засудженого про те, що він заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, перебуваючи у стані необхідної оборони, також є необґрунтованими.
Отже, виходячи із сукупності всіх обставин кримінального провадження, показань самого засудженого, способу та знаряддя вчинення злочину, локалізації отриманих

ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, обстановки, яка передувала вчиненню злочину, поведінки засудженого та потерпілого, суд дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_4 умисного вбивства ОСОБА_5 , з чим погоджується і колегія суддів.
Касаційна скарга засудженого не містить інших доводів, які б свідчили про допущення судами першої та апеляційної інстанцій істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що перешкодили чи могли перешкодити цим судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення і з огляду на положення

статей 412414 КПК можуть бути підставами скасування оскаржуваних рішень відповідно до пунктів 13 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову

у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від

10 вересня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 3 грудня

2021 року щодо нього.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3