Постанова
Іменем України
23 листопада 2021 року

м. Київ
справа № 709/1587/19
провадження № 51-4199км21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
потерпілої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 на вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 08 червня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000199, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Афанасіїв Снігурівського району Миколаївської області, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Вступ
ОСОБА_8 11 травня 2016 року, керуючи службовим автомобілем «ГАЗ-3309», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення Правил дорожнього руху скоїв наїзд на ОСОБА_9 , який від отриманих тяжких тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

Вироком місцевого суду, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_8 визнано виним та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки зі позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. Вирішено цивільний позов потерпілої.
Потерпіла звернулась в суд касаційної інстанції зі скаргою, в якій поставила питання про скасування судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого через м`якість та неправильним вирішенням цивільного позову.

Короткий зміст оскаржених судових рішення
За вироком Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2021 року, залишеного без зміни ухвалою Черкаського апеляційного суду від 08 червня 2021 року, ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки і позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Стягнуто із ОСОБА_8 :
- на користь держави процесуальні витрати у сумі 3454,16 грн;
- на користь потерпілої ОСОБА_6 витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн.
У задоволені цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про стягнення витрат на відшкодування моральної шкоди відмовлено.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 11 травня 2016 року, керуючи службовим автомобілем «ГАЗ-3309», в порушення пунктів 2.3. б), 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, перед початком руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, при обмеженій оглядовості дорожньої обстановки, що складається позаду транспортного засобу, не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки руху, розпочав рух заднім ходом до місця завантаження зерном кукурудзи, під час чого скоїв наїзд на ОСОБА_9 , який від отриманих тяжких тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпіла, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції у зв`язку невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість та з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Свої вимоги мотивує тим, що при призначенні мінімального розміру покарання засудженому, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції своє рішення належним чином не мотивував та безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття, не врахувавши при цьому висновку Верховного Суду, викладеного в постанові № 759/7784/15-к від 22 березня 2018 року.
Стверджує, що суди необґрунтовано відмовили їй у задоволені цивільного позову про стягнення моральної шкоди з засудженого. Вважає, що моральна шкода повинна відшкодовуватись виключно особою, яка її завдала. Не погоджується з посиланнями судів на те, що моральна шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та керував автомобілем, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки (в даній справі - СТОВ «Кліщинське»), оскільки в суді не встановлено, що автомобіль належав СТОВ «Кліщинське» та ОСОБА_8 виконував трудові обов`язки.
На дані обставини було вказано і в її апеляційній скарзі, проте суд належної уваги на це не звернув, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду належним чином не мотивована та не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу потерпілої не надходило.
У судовому засіданні потерпіла підтримала подану касаційну скаргу, а прокурор, засуджений та його захисник заперечували проти її задоволення.
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновоки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Мотиви Суду
Щодо доводів потерпілої про невідповідність призначеного покарання ОСОБА_8 тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності та потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, з рішенням якого погодився й суд апеляційної інстанції, за результатами перегляду вироку щодо ОСОБА_8 , дотримався наведених вимог матеріального права.
Так, при призначені покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами, суд урахував ряд обставин, а саме: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів з необережною формою вини, тяжкі наслідки у вигляді смерті потерпілого; дані про його особу, який раніше не судимий, має позитивні характеристики, є інвалідом другої групи; обставину, що пом`якшує покарання: щире каяття.Зважено і на відсутність обставин, які б обтяжували покарання. Також судом взято до уваги думку потерпілої, яка наполягала на призначенні винному покарання у виді позбавлення волі.

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, місцевий суд, дотримуючись принципу індивідуалізації та, виходячи з особливостей конкретного кримінального правопорушення (обставини події), реалізовуючи свої дискреційні повноваження, призначив ОСОБА_8 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, яке слід відбувати реально.
Що стосується тверджень потерпілої, що засуджений ніякої допомоги у зв`язку зі смертю її чоловіка не давав, що свідчить про безпідставність визначення судом пом`якшуючої обставини щирого каяття, то як слідує з пояснень наданих стороною захисту, про що не заперечувала і сама потерпіла, засуджений перераховував їй кошти, отримати які остання відмовилась.
Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню засудженого та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Переконливі аргументи, які би ставили під сумнів наведені висновки місцевого та апеляційного судів і доводили би необхідність зміни чи скасування судових рішень, в касаційній скарзі потерпілої відсутні.
Стосовно доводів касаційної скарги потерпілої щодо неправильного вирішення судами її цивільного позову .
Виходячи зі змісту ст. 128 КПК України, потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов.
Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми Цивільного кодексу України (далі ЦК України).
Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
За загальним правилом, встановленим частиною 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Частина перша ст. 1187 ЦК України дає визначення джерела підвищеної небезпеки- це діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 грудня 2018 року (справа № 426/16825/16-ц) на підставі аналізу норм статей 1187 та 1172 ЦК України дійшла висновку про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Цих вимог закону при розгляді даного провадження місцевим судом, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, було дотримано.
З установлених фактичних обставин судами першої та апеляційної інстанцій вбачається, що ОСОБА_8 на момент вчинення правопорушення був водієм автотранспортного засобу СТОВ «Кліщинське» та керував службовим автомобілем «ГАЗ-3309», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Той факт, що ДТП сталося в момент виконання ним своїх трудових обов`язків як водія товариства підтверджується наявним в матеріалах справи актом спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 11 травня 2019 року о 14:50 на СТОВ «Кліщинське» від 08 липня 2019 року (т. 2, а.п. 83-94). Який ніким оскаржений не був.
Крім того, з характеристики на працівника СТОВ «Кліщинське» ОСОБА_8 № 74 від 11 травня 2019 року вбачається, що на час видачі характеристики останній працював на посаді водія з 27 березня 2019 року.
Доказів, які б свідчили про відсутність трудових відносин між СТОВ «Кліщинське» та ОСОБА_8 потерпілою суду не надавалося.
Отже на момент вчинення правопорушення ОСОБА_8 керував транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків як водія СТОВ «Кліщинське».
Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, правильного визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює та надали належну правову оцінку доводам потерпілої і дійшли до обґрунтованого висновку, що завдана шкода внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм та відмовив у задоволенні цивільного позову потерпілій. З цими висновками погоджується і колегія суддів.
Доводи касаційної скарги потерпілої про те, що ОСОБА_8 на час ДТП не перебував у трудових відносинах з СТОВ «Кліщинське» висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до ст. 436 КПК України суд касаційної інстанції залишає судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення, у разі відсутності підстав передбачених ст. 438 КПК України для його скасування або зміни.
Призначене покарання відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Цивільний позов вирішено відповідно до вимог чинного законодавства.
З урахуванням викладеного, касаційну скаргу потерпілої слід залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 08 червня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3