"23" листопада 2021 р.
1. Стислий зміст ухваленого судового рішення.
В провадженні Дніпровського районного суду м.Києва на стадії судового розгляду (дослідження доказів відповідно до визначеного судом обсягу та встановленого порядку) знаходиться кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 за обвинуваченням в скоєнні злочинів, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.1 ст.14 ч.5 ст.185, ч.4 ст.187, ст.257, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_4 за обвинуваченням в скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.14 ч.5 ст.185, ч.4 ст.187, ст.257 КК України, ОСОБА_5 за обвинуваченням в скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.14 ч.5 ст.185, ч.4 ст.187, ст.257 КК України.
2. Мотиви незгоди з ухваленим судовим рішенням.
Із ухваленим рішенням не погоджуємось частково, у зв`язку із чим, на підставі ч.3 ст.375 КПК України, вважаємо за необхідне висловити окрему думку.
Відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Частиною 1 ст.87 КПК України закріплено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованихКонституцієюта законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Частинами 2, 3 ст.87 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.
Тобто, ст.87 КПК України визначений вичерпний перелік, з яких підстав внаслідок істотного порушення прав та свобод людини може бути визнаний недопустимим доказ.
Згідно з ч.2 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.
Твердження прокурора про те, що спілкування працівників поліції та прокурора, як негласна слідча розшукова дія, є аудіо-, відео контролем особи, вважаємо безпідставними, оскільки, згідно з п.1 ч.4 ст.258 КПК України, аудіо-, відео контроль особи є різновидом втручання у приватне спілкування, який складається із доступу до змісту спілкування за умов, якщо учасники спілкування мають достатні підстави вважати, що спілкування є приватним. Спілкування в умовах СІЗО на той час підозрюваних зі слідчим, прокурором чи оперуповноваженими співробітниками поліції, які розслідували злочин, не можна визнати слідчою розшуковою дією, оскільки учасники такого спілкування не мали жодних підстав вважати, що спілкування є приватним (зазначене відповідає правовій позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, висловленій у постанові від 24 травня 2018 року (справа №332/2781/15-к, провадження №51-2854км18).
Крім того, спілкування правоохоронців з підозрюваним у ІТТ, за своїм змістом, являється допитом підозрюваного, під час якого складається відповідний протокол, а не втручанням у приватне життя, тому не може вважатись негласною слідчою (розшуковою) дією. Така позиція узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо недопустимості використання доказів, отриманих з порушенням права на мовчання та свободи від самовикриття (зазначене відповідає правовій позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, висловленій у постанові від 05 березня 2020 року (справа №666/5448/15-к, провадження №51-5934км19).
Отже, фактичні дані, отримані внаслідок зазначених негласних слідчих (розшукових) дій, за результатами яких складено протоколи від 27.08.2019 року №6570т/125/14/2-19, від 27.08.2019 року №6572т/125/14/2-19 та від 27.08.2019 року №6571т/125/14/2-19, отримані всупереч порядку, встановленому чинним КПК України, а також з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, тому не можуть бути визнані допустимим доказом.
Виходячи з викладеного вище, вважаємо, що клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_9 в частині визнання очевидно недопустимими доказами протоколів за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 27.08.2019 року №6570т/125/14/2-19, від 27.08.2019 року №6572т/125/14/2-19 та від 27.08.2019 року №6571т/125/14/2-19, підлягають задоволенню, а вказані докази визнанню очевидно недопустимими доказами та припиненню їх дослідження.
Суддя Дніпровського районного суду
м.Києва ОСОБА_1
Суддя Дніпровського районного суду
м.Києва ОСОБА_2