Справа 556/1393/21
Номер провадження 1-кп/556/160/2021
У Х В А Л А
іменем України
(про закриття кримінального провадження)

30.08.2021 року. Володимирецький районний суд Рівненської області в складі

головуючої судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в смт Володимирець кримінальне провадження №0000104 про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня, не працює, раніше не судимого, у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

21 липня 2021 року до Володимирецького районного суду Рівненської області з Володимирецького відділу Вараської окружної прокуратури надійшли матеріали кримінального провадження, внесені 16.06.2021 року в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000104 по обвинуваченню ОСОБА_4 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

У підготовчому судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 відмовилася від обвинувачення і просила кримінальне провадження у зв`язку з цим закрити, про що подала відповідну заяву, та пояснила, що не є жертвою домашнього насильства, конфлікт між нею та чоловіком ОСОБА_4 за вказаних в обвинувальному акті обставин виник спонтанно, на емоціях, її чоловік ніколи не вчиняв щодо неї домашнього насильства, а до поліції вона заявила про вчинення кримінального правопорушення, оскільки була ображена, на даний час вона з чоловіком знайшла спільну мову і між ними хороші стосунки. Жодних претензій до чоловіка ОСОБА_4 , не має.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні не заперечував щодо задоволення клопотання потерпілої ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою останньої від обвинувачення.

Обвинувачений у підготовчому судовому засіданні також просив закрити кримінальне провадження у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.

Заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, потерпілої, суд дійшов до висновку, що клопотання потерпілої слід задовольнити, а кримінальне провадження закрити, у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у формі приватного обвинувачення з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України, провадження щодо кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена за ч. 1 ст. 122 КК України, відноситься до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення.

Як зазначено в п.2 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Питання про можливість закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, у разі відмови потерпілого від обвинувачення було предметом розгляду Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19) Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину; встановлена у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнім насильство є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону визначено, що фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Водночас у п. «b» ст. 3 Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (Стамбульська конвенція) визначено домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає (проживав) правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» від 6 грудня 2017 року доповнено ч. 1 ст. 67 КК пунктом 6-1, відповідно до якого обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

Разом з тим, згідно з пунктами «a», «b» § 3 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально поінформованим про характер та причини обвинувачення, висунутого проти нього, і повинен мати час та можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Наведені гарантії стосуються всіх обставин, які належать до предмета доказування у кримінальному провадженні в силу ст. 91 КПК України (тобто й такого важливого елемента обвинувачення, як вчинення злочину, пов`язаного з домашнім насильством, що обтяжує покарання і з урахуванням процесуальної заборони, закріпленої в п. 7 ч. 1 ст. 284 вказаного Кодексу, тягне за собою правові наслідки). При цьому відповідно до ст. 92 КПК України тягар доказування згаданих обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Отже, обов`язковою умовою визнання судом злочину - незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта - пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушено і, беручи до уваги імперативність приписів п. 19 ч. 1 ст. 7, частин 3, 6 ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України, унеможливлює застосування згаданого інституту заборони закриття кримінального провадження щодо кримінальних правопорушень, передбачених ст. 122 КК України.

Зазначені висновки наведені у постанові Верховного Суду від 4 червня 2020 року у справі № 531/193/19 (провадження № 51-797км20).

Як вбачається з обвинувального акта ОСОБА_4 обвинувачується у кримінальному злочині, передбаченому ч. 1 ст. 122 КК України, а саме, в умисному заподіянні середньої тілесного ушкодження, зокрема, своїй дружині ОСОБА_5 ..

Однак вчинення кримінального правопорушення стосовно члена сім`ї або іншої особи, зазначеної у ч. 2 ст. 3 зазначеного Закону, автоматично не скасовує гарантій права на захист. Якщо сторона обвинувачення вважає, що суспільно небезпечне діяння пов`язано саме з домашнім насильством, вона про це обов`язково має зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази, інакше підозрюваний (обвинувачений) буде позбавлений процесуальної можливості ефективно захищатися та спростувати висунуте обвинувачення.

Крім того, частиною 1 ст. 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Як вбачається з матеріалів справи, в обвинувальному акті не міститься посилань на вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» є ширшим за поняття «домашнє насильство» у нормі ст. 126-1 КК України і може полягати не лише у вчиненні цього злочину, а й в інших суспільно небезпечних діяннях, які мають ознаки домашнього насильства, а тому при встановленні змісту згаданого поняття слід виходити з конкретних фактичних обставин справи, а не тільки з кваліфікації дій винуватця (постанова Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000кмо19).

У постанові Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 647/1931/19 (провадження № 51-174км20) наведено висновок про те, що злочин щодо особи, яка зазначена у частинах 2 та 3 статті 3 зазначеного Закону про домашнє насильство не завжди має вважатися злочином, «пов`язаним з домашнім насильством» в значенні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК України. При цьому Верховний Суд виходив з того, що Закон України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», яким були внесені зміни до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК України, спрямований на реалізацію положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству (далі - Стамбульська Конвенція). Стамбульською Конвенцією домашнє насильство розуміється як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації. Однак це жодним чином не свідчить про те, що міжнародні договори мали намір розглядати як «домашнє насильство» будь-яке насильство, що трапляється між членами сім`ї, але яке зумовлене іншими причинами. Суд не має підстав вважати, що законодавець, приймаючи Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», під терміном «домашнього насильства» мав намір визначити більш широке коло діянь, ніж міжнародне законодавство, на імплементацію якого він спрямований. Тому посилання лише на те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Стамбульською Конвенцією та законом, що ухвалено з метою її імплементації.

Для того, щоб обґрунтувати застосовність встановленого у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України виключення до конкретного випадку, обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства.

Докази того, що інкримінований злочин пов`язаний з домашнім насильством, мають бути надані стороною обвинувачення, аби сторона захисту отримала можливість їх спростовувати. Необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний із домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) з встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо).

Докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститися і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства.

При вирішенні питання про застосування п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, суди мають розглянути докази, що стосуються ризику повторення злочину, існування загрози здоров`ю та безпеці потерпілого, поточного стану стосунків між потерпілим та обвинуваченим, наслідків продовження кримінального переслідування всупереч волі потерпілого, історії взаємовідносин, включаючи попередні випадки насильства тощо. Суд також має прийняти до уваги надані стороною обвинувачення відомості про заходи, що вживалися державними органами відповідно до Закону про домашнє насильство і результати цих заходів (постанова Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 647/1931/19 (провадження № 51-174км20)).

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 пояснила, що не є жертвою домашнього насильства, конфлікт між нею та чоловіком ОСОБА_4 за вказаних в обвинувальному акті обставин виник спонтанно, на емоціях, вперше за 11 років їх подружнього життя, її чоловік ніколи не вчиняв щодо неї домашнього насильства і не вчиняє таких дій після сварки.

Зважаючи на усе наведене та позиції учасників судового провадження, зокрема прокурора щодо непред`явлення ОСОБА_4 обвинувачення саме як такого, що пов`язане з домашнім насильством, пояснення потерпілої, тому за таких обставин суд вважає, що в даному випадку обмеження, передбачене пунктом 7 частини першої статті 284 КПК України щодо закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, не застосовується. Тому, перевіривши добровільність та з`ясувавши в судовому засіданні вияв волі потерпілої, роз`яснивши йому наслідки відмови від обвинувачення, а також враховуючи, що дане кримінальне провадження не відноситься до проваджень щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством, тому суд вважає, що кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КК України, слід закрити.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлявся.

Згідно з обвинувальним актом процесуальні витрати відсутні.

Керуючись п.7 ч.1 , ч. 7, ч. 8 ст. 284, ст. ст. 369-372, 376, 392-395, п.1 ч.1 ст.477 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Закрити кримінальне провадження №0000104 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.

На ухвалу суду може бути подана апеляцiя до Рiвненського апеляцiйного суду через Володимирецький районний суд протягом семи днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1