Справа №:755/1514/19
Провадження №: 1-в/755/551/21
"22" жовтня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі - Суд) у складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві заяву ОСОБА_3 про видачу дубліката виконавчого листа, установив:
вироком цього місцевого суду від 15.05.2019 у т.ч. стягнуно з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) матеріальну шкоду в сумі 21 177, 80 гривень та моральну шкоду в сумі 200 000 гривень, а всього 221 177 (двісті двадцять одна тисяча сто сімдесят сім) гривень 80 копійок.

24.02.20 ОСОБА_3 отримала в суді особисто виконавчий лист.

13.10.21 заявниця подала заяву про видачу дублікату виконавчого листа виданого їй в указаній кримінальній справі на підставі п. 17.4 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України.

У судове засідання сторони будучи повідомленими про день та час розгляду клопотання (подання), згідно вимог ст. 135 КПК України, не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, однак Суд, враховуючи положення ст.ст. 7, 22, 26, абз. 2 ч. 5 ст. 539 КПК України, вважає за можливе провести судовий розгляд провадження у їх відсутність та вивчивши наявні матеріали, приходить до наступного.

Питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом (ст. 539 КПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 537 КПК під час виконання вироків суд, має право вирішувати питання про: 1) про відстрочку виконання вироку; 2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; 3) про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким; 4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років; 5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років; 6) про звільнення від покарання за хворобою; 7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення; 8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком; 9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку; 10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України; 11) про застосування покарання за наявності кількох вироків; 12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді; 13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України; 13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань; 13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери); 13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням; 14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Порушене заявником питання до указаного переліку не віднесено.

При цьому слід зауважити, що щодо указаної проблематики питання ВС висловив такі позиції, в цей час, як-то:

? в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 вересня 2021 рокув справі № 804/7313/15 в т.ч. указано, що з установлених обставин випливає, що предметом у цій справі є визнання протиправною бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо невиконання вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2004 року у справі № 1-21/04-2004, яким стягнуто матеріальну та моральну шкоду в загальному розмірі 84866 та похідні вимоги про відшкодування завданої цією бездіяльністю шкоди в розмірі 344464,74 грн. Таким чином, заявник є стороною виконавчого провадження (стягувачем), а виконавчий лист видано на виконання вироку в частині задоволення цивільного позову у кримінальній справі.
Частинами четвертою та п`ятою статті 128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Отже, інститут цивільного позову у кримінальному провадженні є суміжним із позовним провадженням, урегульованим ЦПК України;
? у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 806/2886/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підстави та порядок звернення й розгляду цивільного позову в кримінальному процесі передбачені статтею 128 Кримінального процесуального кодексу України.
Підстави та порядок звернення й розгляду цивільного позову в кримінальному процесі передбачені ст. 128 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).
Частинами 4 та 5 ст. 128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Тобто інститут цивільного позову у кримінальному провадженні є суміжним із позовним провадженням, врегульованим ЦПК України.
Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
Згідно із ч. 2 ст. 384 цього Кодексу скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.
Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими ст. 386 цього Кодексу, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються.
Отже, право на звернення зі скаргою та порядок її розгляду й постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства та його примусовим виконанням.
Крім того, за приписами ч. 4 ст. 82 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.
Вказана норма кореспондується й з ч. 1 ст. 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».
Ураховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновки суду апеляційної інстанцій про закриття провадження у справі за адміністративним позовом і її розгляд в порядку цивільного судочинства є обґрунтованими;
? аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 724/689/16-а, від 21 листопада 2018 року у справі № 569/12295/16-ц.
Так, з описаних підстав Велика Палата Верховного Суду констатувала про те, що спір за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби щодо виконавчих листі виданих у кримінальній справі підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства судом, який видав виконавчий документ.
? у постановах Верховного Суду України від 7 червня 2016 року та 22 лютого 2017 року (у справах №№ 815/1554/15 та 755/5626/16-ц відповідно) ідеться мова про те, що інститут цивільного позову у кримінальному провадженні є суміжним з позовним провадженням, врегульованим ЦПК. Згідно з порядком оскарження рішення державного виконавця у ході виконання виконавчого документа, виданого на виконання судового рішення, ухваленого за правилами статей 383, 384 ЦПК, з огляду на закріплене у статті 181 КАС правило, справа щодо оскарження рішень державного виконавця у виконавчому провадженні з виконання вироку в частині цивільних позовних вимог підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Тим самим, є дійсним факт, що Верховний Суд та Верховний Суд України у своїх постановах неодноразово викладали правову позицію щодо юрисдикції спорів, що виникають в межах примусового виконання рішення суду про задоволення цивільного позову у кримінальній справі, а саме, що такі питання розглядаються судовим, який видав виконавчий лист за правилами цивільного судочинства.

Відповідно Суд в ключі наведених позицій ВС та ВСУ зауважує, що підстави, порядок звернення та розгляду цивільного позову в кримінальному процесі передбачено статтею 128 Кримінального процесуального кодексу України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду. Зокрема, відповідно до частини четвертої та п`ятої цієї статті форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, установленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Тобто інститут цивільного позову у кримінальному провадженні є суміжним із позовним провадженням, унормованим ЦПК.
Відповідно до вимог п. 17.4. Перехідних Положень розділу ХІІІ ЦПК України у разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець, приватний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Крім того, відповідно до вимог статті 82 Закону скарга у виконавчому провадженні по виконанню судових рішень на дії (бездіяльність) державного виконавця або начальника органу державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ.
За таких обставин Суд уважає, що цей спір відповідно до положень зазначених вище норм ЦПК та Закону не належить розглядати в порядку кримінального судочинства, оскільки він підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства судом, який видав виконавчий документ, адже інститут цивільного позову у кримінальному провадженні є суміжним з позовним провадженням, врегульованим ЦПК.

Як наслідок, в цій ситуації, Суд уважає за слушне закрити провадження за зверненням заявника, як таким, що помилково відкрите без урахуванням факту того, що указаний спір не належить розглядати в порядку кримінального судочинства.

При прийнятті даного судового рішення Суд ураховує таке.
В ухвалі ВС від 19.02.2019 по справі № 569/17036/18 (№ в ЄДРСР 79957677) сформовано правовий висновок про те, що якщо після призначення судового засідання буде встановлено, що апеляційний розгляд здійснюється за апеляційною скаргою на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, апеляційний суд має постановити ухвалу (судове рішення) про закриття апеляційного провадження.
Аналогічний підхід був застосований Великою Палатою Верховного Суду, яка вважала за необхідне закрити касаційне провадження, відкрите за скаргою на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (постанова від 23 січня 2019 року у справі № 738/1482/16-к).
У справі № 761/10509/17 Велика Палата Верховного Суду постановою від 15.05.2019 закрила касаційне провадження у справі саме, як помилково відкрите.
Згідно ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Також, відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
З огляду на, що думку суду, слушним буде, з урахуванням норм ст.ст. 7, 9 КПК, та окресленої практики ВС у подібних, хоча і не тотожних ситуаціях, постановити ухвалу (судове рішення) про закриття провадження, так як є установленими після призначення судового засідання обставини, котрі указують на те, що порушений у зверненні спір не належить розглядати в порядку кримінального судочинства, оскільки він підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства судом, який видав виконавчий документ, адже інститут цивільного позову у кримінальному провадженні є суміжним з позовним провадженням, врегульованим ЦПК.

З цих підстав та керуючись ст.ст. 369-372, 376, 537-539 КПК України Суд постановив:

закрити провадження у справі.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення.
С у д д я Оксана БІРСА