Справа № 128/602/20
Провадження №11-кп/801/668/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю за участю учасників кримінального провадження
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.07.2019 за №0000569,
за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_9 та прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_11 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 30.03.2021 року, яким:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , одруженого, пенсіонера, раніше не судимого,

-визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України та виправдано його у зв`язку з недоведенням вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 30.03.2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України та виправдано його у зв`язку з недоведенням вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.
Згідно вироку, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він 26.06.2019 біля 16 год 00 хв, перебуваючи за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , здійснював монтування паркану, який межує із домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_9 . В цей час до ОСОБА_7 підійшла ОСОБА_9 та зробила йому зауваження з приводу неправильного визначення меж земельних ділянок. В подальшому між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на грунті особистих довготривалих неприязних відносин, пов`язаних із поділом меж подвір`я виник конфлікт, під час якого ОСОБА_7 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , умисно, розуміючи протиправність своїх дій, маючи на меті спричинення шкоди здоров`ю, наніс один удар лопатою в ділянку правого передпліччя ОСОБА_9 ..
Внаслідок вказаних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_9 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на правому передпліччі, які згідно висновку судово-медичної експертизи №183 від 21.02.2020 виникли від дії тупого твердого предмета та належать до легких тілесних ушкоджень.
Вказані дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 30.03.2021 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 та призначити йому покарання.
В доводах апеляційної скарги посилається на те, що даний вирок суду є передчасним, не ґрунтується на законі і підлягає скасуванню у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло безпідставне виправдання обвинуваченого. Вважає, що судом не були належним чином перевірені докази в підтвердження чи спростування винуватості обвинуваченого, їм не була надана оцінка, як того вимагають положення ч. 1 ст. 94 КК України. Зокрема, потерпіла ОСОБА_9 зазначає, що її мати бачила як ОСОБА_7 наносив їй тілесні ушкодження і дала пояснення з цього приводу на досудовому слідстві та в суді, що також підтвердилося судово-медичною експертизою. Окрім того, на досудовому слідстві ОСОБА_7 визнавав себе винним і розкаювався у скоєному, саме тому в обвинувальному акті вказано обставиною, що пом`якшує його покарання, є щире каяття. Також суд не надав належної оцінки дослідженим письмовим доказам обвинувачення та належним чином не мотивовано чому надано перевагу одним показанням над іншими.

В апеляційній скарзі прокурорпросить вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 30.03.2021 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваним мінімумів доходів громадян, що на час розгляду справи складає 850 грн.
В доводах апеляційної скарг прокурор посилається на незаконність та необґрунтованість виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 , який підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло безпідставне виправдання ОСОБА_7 . Зокрема, у резолютивній частині оскаржуваного виправдувального вироку суд першої інстанції зазначає декілька підстав виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України.
Однак, у мотивувальній частині оскаржуваного вироку суд, даючи оцінку належним та допустимим доказам, наданим стороною обвинувачення приходить до висновку, що діяння ОСОБА_7 з нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , хоча і мало місце, однак спричинене необережно, тому не містить складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Тому мотивувальна частина оскаржуваного вироку суду щодо підстав виправдання та їх обґрунтування містить істотні суперечності, а в резолютивній частині взагалі не заначено підстави виправдання ОСОБА_7 з чого слідує, що судом належним чином не виконано вимоги ст. 373 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Також зазначає, що незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 , своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, прокурор вважає, що його вина повністю доведена зібраним по даному провадженню належними та допустимими доказами. Сам факт спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень лопатою ОСОБА_7 не заперечував, однак вказував, що спричинив їх з необережності, достовірно знаючи, що згідно КК України таке діяння не є кримінально караним. Проте, покази свідків вказують, що дії ОСОБА_7 у даному випадку носять умисний характер. Також судом не надано належну оцінку показам потерпілої, які є послідовними та підтверджуються іншими доказами, зокрема висновком експерта. Судом залишено поза увагою продемонстрований в судовому засіданні ОСОБА_7 механізм спричинення ним ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. Окрім того, зазначає, що вимоги ст. 65 КПК України не виключають можливість допиту в якості свідків родичів потерпілого в якості доказів в сукупності з іншими доказами.

Прокурор також вважає хибним висновок місцевого суду про те, що покладений в основу обвинувачення висновок експерта №183 від 21.02.2020, отриманий з порушенням вимог КПК України та з істотними порушеннями прав та свобод людини, оскільки в його основу покладено акт судово-медичного дослідження №720, проведеного на підставі виданого 01.07.2019 слідчим потерпілій ОСОБА_9 направлення, тобто до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Адже, судом не було враховано що згідно ст. 214 КПК України видача потерпілій ОСОБА_9 направлення не є здійснення слідчим досудового розслідування, а першочерговим заходом, необхідним та обов`язковим для встановлення та фіксування наявності (відсутності) у заявника тілесних ушкоджень, а тому не є слідчою дією. Також зазначає, що даючи оцінку недопустимості доказів, суд мав проаналізувати критерії допустимості доказів, чого ним зроблено не було.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 апеляційну скаргу прокурора підтримав та наполягав на її задоволенні, посилаючись на викладені у ній доводи. Не заперечував проти задоволення з цих же підстав апеляційної скарги потерпілої. Також прокурор не заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.
Потерпіла ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_10 також підтримали подану потерпілою апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні, посилаючись на викладені у ній доводи. Не заперечували проти задоволення з цих же підстав апеляційної скарги прокурора. Також не заперечували проти задоволення клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора та потерпілої, посилаючись на необґрунтованість викладених у них доводів.
Окрім того, обвинувачений ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою (клопотанням) про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України за вчинення кримінального проступку за ч. 1 ст. 125 КК України та закриття кримінального провадження щодо нього, посилаючись на те, що все що трапилось між ним та потерпілою ОСОБА_9 мало місце 26.06.2019, тобто більше ніж 2 роки 4 місяці тому назад, а тому він може бути звільнений від кримінальної відповідальності.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, а також подане обвинуваченим клопотання, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора та потерпілої підлягають до часткового задоволення, а клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Крім того, при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися вимог ст.65 КК України відносно загальних засад призначення цього покарання у відповідності до положень Загальної частини Кримінального кодексу України.
На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону місцевим судом з об`єктивних причин дотримано не було.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
В ході судового засідання, 02.11.2021 року від обвинуваченого ОСОБА_7 надійшло клопотання, відповідно до змісту якого ОСОБА_7 просить суд апеляційної інстанції звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України, зокрема, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрити кримінального провадження щодо нього, посилаючись на те, що все що трапилось між ним та потерпілою ОСОБА_9 мало місце 26.06.2019, тобто більше ніж 2 роки 4 місяці тому назад.
Ознайомившись зі змістом даного клопотання, заслухавши доводи обвинуваченого та його захисника в обґрунтування поданого клопотання, думку прокурора, який не заперечував проти його задоволення, думку потерпілої та її представника, які при вирішення даного питання покладалися на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах вказаного клопотання, колегія суддів прийшла до висновку, що клопотання обвинуваченого підлягає задоволенню, вирок суду скасуванню, а кримінальне провадження закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, з огляду на наступне.
Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене положеннями ч. 1 ст. 125 КК України, вчинене ОСОБА_7 26.06.2019, та в розумінні ст. 12 КК України є кримінальним проступком.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло 2 роки - у разі вчинення нею кримінального проступку, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
Відповідно до вимог ч.4 ст.286 КПК України, у разі, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч.4 ст.49 КК України. Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження (справа), але до набрання вироком суду законної сили (ст.532 КПК України).

Суд за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України, та за згодою підозрюваного, обвинуваченого, підсудного ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого, підсудного від кримінальної відповідальності.

У тому разі, коли підозрюваний, обвинувачений, підсудний заперечує проти застосування строків давності щодо нього, суд постановляє вирок, призначає винній особі покарання та на підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільняє її від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно з абз.1, 2 п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» №12 від 23.12.2005 року звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених КК України у порядку, встановленому КПК України. Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч.1 ст.44 КК України, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування.

Будь-яких обмежень для звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених положеннями ч.ч.2, 3, 5 ст. 49 КК України, зокрема те, що після вчинення злочину обвинувачений ухилявся від слідства або суду, або вчинив новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин, судом не встановлено. Підстав для зупинення або переривання перебігу строку давності судом також не встановлено.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав вимоги своєї заяви просив виправдувальний вирок щодо нього скасувати.

Оскільки закон не пов`язує можливість застосування правил ч.1 ст.49 КК України із визнанням особою вини, обов`язковою передумовою для закриття кримінального провадження у справі є наявність згоди особи на звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав.

У судовому засіданні колегією суддів було роз`яснено ОСОБА_7 наслідки звільнення від кримінальної відповідальності за нереабілітуючою підставою. Обвинувачений зазначив, що йому усе зрозуміло, та просив звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, а кримінальне провадження щодо нього закрити.

Відповідно до положень ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, а саме підстав для закриття кримінального провадження, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Оскільки, строк давності для притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на даний час закінчився, останній та його захисник просять апеляційний суду звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 30 березня 2021 рокувідносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України та звільнення його від кримінальної відповідальності за вчинення даного злочину у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі п. 1 ч.1 ст. 49 КК України, із закриттям кримінального провадження щодо нього.

Оскільки прокурор та потерпіла не відмовилися від поданих ними апеляційних скарг та наполягали на їх задоволенні, зокрема скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку, тому апеляційний суд з урахуванням викладеного дійшов висновку про їх часткове задоволення.

Керуючись ст.ст.12, 44, 49 КК України, ст.ст.284, 376, 404, 405, 407, 409, 417, 419, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження - -задовольнити.
Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 30 березня 2021 року відносно ОСОБА_7 ,який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України - скасувати.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності для притягнення до кримінальної відповідальності.
Кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , за ч. 1 ст. 125 КК України - закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4