ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/688/22 Справа № 183/204/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

виправданого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000049, за апеляційною скаргою прокурора Новомосковської окружної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2021 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Нова Черкащина Сахновщинського р-ну Харківської області, громадянина України, без зареєстрованого місця проживання, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

виправданого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, формальну перевірку пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення.

Вважає, що в діях ОСОБА_10 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, оскільки останній, завідомо знаючи, що вироком суду застосовано конфіскацію до всього належному йому майна, з метою перешкоджання конфіскації, під час укладання договору дарування належної йому частини будинку стверджував, що об`єкт, який відчужується, не перебуває під арештом та відносно нього відсутні будь які заборони, достовірно знаючи, що вказана інформація не відповідає дійсності, та підписав складений державним нотаріусом договір дарування, із внесенням до п. 5 останнього завідомо неправдивих відомостей, чим підробив офіційний документ, який посвідчується державним нотаріусом. Зауважує, що договір дарування частини будинку від 20 лютого 2016 року є офіційним документом у розумінні ст. 358 КК України, а усі фактичні обставини підтверджено доказами у справі, у зв`язку з чим висновки суду про відсутність в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення не відповідають фактичним обставинам справи.
Вказує, що судом допущені істотні порушення вимог кримінально процесуального закону з огляду на те, що в мотивувальній частині вироку викладені показання свідка ОСОБА_11 , яка не допитувалася під час нового судового розгляду.
Зазначає, що внесення ОСОБА_10 неправдивих відомостей в офіційний документ призвело до ненадходження в дохід держави коштів від конфіскації майна та до невиконання вироку суду в повному обсязі.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_10 виправдано в у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення.
У даному кримінальному провадженні ОСОБА_10 обвинувачувався у тому, що він, будучи засудженим 11.11.2010 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до 7 років 7 місяців позбавлення волі, з відбуттям покарання у кримінально-виконавчому закладі, з конфіскацією всього належного майна у власність держави, достовірно знав про те, що за вищезазначеним вироком все його майно підлягає конфіскації та на все його майно накладено арешт, в тому числі і на належні йому 17/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , які 07.05.2012 року описано та арештовано державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Новомосковського управління юстиції ОСОБА_12 при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-152, виданого 11.11.2010 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області про конфіскацію усього особистого майна, належного засудженому ОСОБА_10 , у власність держави.
В лютому 2016 року, точний час та дату досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_10 вирішив з метою перешкоджання конфіскації належного йому майна подарувати належні йому 17/25 частин житлового будинку іншій особі шляхом підробки офіційного документа.
20 лютого 2016 року о 10.00 год. ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний умисел, прийшов до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, розташованої за адресою: вул. Паланочна, 5, м. Новомосковськ Дніпропетровської області, де, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, звернувся до нотаріуса ОСОБА_13 із заявою про посвідчення договору дарування належного йому майна на користь ОСОБА_14 .
Під час укладання договору дарування 17/25 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та розташований на неприватизованій земельній ділянці, який був оцінений в 60 518 грн., ОСОБА_10 стверджував, що на момент укладення договору вказаний будинок, 17/25 частин якого відчужуються, не перебуває під арештом чи забороною, щодо них не ведуться судові спори, він не заставлений, у податковій заставі не перебуває, щодо нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншими особами, як юридична адреса не використовується, треті особи не мають прав на вказаний будинок та, достовірно знаючи, що вказана інформація не відповідає дійсності, підписав складений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_13 договір дарування частини житлового будинку від 20.02.2016 року який зареєстровано державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_13 в реєстрі за № 1-355, з внесеними до п. 5 договору вищезазначеними завідомо неправдивими відомостями, чим підробив офіційний документ, який посвідчується державним нотаріусом, і який надає права, з метою використання його іншою особою.
Після вчинення нотаріальних дій ОСОБА_10 передав оригінал договору обдарованій ОСОБА_14 для подальшого використання правоустановлюючого документа з внесеними до нього завідомо неправдивими відомостями.
Вищезазначені дії ОСОБА_10 були кваліфіковані у межах досудового розслідування за ч. 1 ст. 358 КК України за ознаками підроблення офіційного документу, який посвідчується державним нотаріусом, і який надає права, з метою використання його іншою особою.
У межах судового розгляду фактичні обставини, викладені в обвинуваченні, в цілому знайшли підтвердження, а саме судом першої інстанції було встановлено, що дійсно ОСОБА_10 був засуджений 11.11.2010 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до 7 років 7 місяців позбавлення волі, з відбуттям покарання у кримінально-виконавчому закладі, з конфіскацією всього належного майна у власність держави.
Також було встановлено, що належні йому 17/25 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , 07.05.2012 року було описано та арештовано державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Новомосковського управління юстиції ОСОБА_12 при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-152, виданого 11.11.2010 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області про конфіскацію усього особистого майна, належного засудженому ОСОБА_10 у власність держави.
Крім того було встановлено, що 20 лютого 2016 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_14 було укладено та нотаріально посвідчено нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_13 договір дарування, згідно якому у власність обдарованої ОСОБА_14 перейшли 17/25 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та розташований на неприватизованій земельній ділянці, який був оцінений в 60 518 грн.
У п. 5 зазначеного договору було вказано, що на момент його укладення будинок, 17/25 частин якого відчужуються, не перебуває під арештом чи забороною, щодо них не ведуться судові спори, він не заставлений, у податковій заставі не перебуває, щодо нього не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншими особами, як юридична адреса не використовується, треті особи не мають прав на вказаний будинок.
Разом із тим, суд першої інстанції не погодився із наявністю у вищезазначених діях ОСОБА_10 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Так, судом було зазначено, що договір дарування від 20 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , дійсно має ознаки офіційного документу, втім він був складений та посвідчений не виправданим, а нотаріусом, і доказів того, що ОСОБА_10 після цього підробив вказаний документ у будь-який спосіб, не надано, а підписання ним вказаного договору як таке не може кваліфікуватися як його підроблення. Також суд вказав, що відсутність обтяжень щодо 17/25 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 була встановлена самим нотаріусом шляхом перевірки відповідних реєстрів.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурорів, які на задоволенні апеляційної скарги наполягали; обвинуваченого та його захисника, які проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на її безпідставність та на обґрунтованість висновків суду, покладених в основу оскаржуваного вироку; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Так, відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Аналогічними за змістом є закріплені у ст. ст. 7, 17, 18 КПК України засади кримінального судочинства в частині презумпції невинуватості, забезпечення доведеності вини та свободи від самовикриття.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок суду ухвалюється зокрема у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції були виконані належним чином, а доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, не спростовують обґрунтованість висновків суду першої інстанції, покладених в основу оскаржуваного вироку, про відсутність у діях ОСОБА_10 складу інкримінованого йому крмиінального правопорушення.
Аналізуючи з урахуванням доводів апеляційної скарги вказані висновки суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з ними, оскільки вони ґрунтуються на наведеному у мотивувальній частині вироку детальному дослідженні та аналізі фактичних обставин справи, встановлених із представлених доказів, яким надана належна оцінка.
Так, органом досудового розслідування ОСОБА_10 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, а саме підроблення посвідчення або іншого документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, приватним нотаріусом, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його як підроблювачем, так і іншою особою, або збут такого документа, а також виготовлення підроблених печаток, штампів чи бланків підприємств, установ чи організацій незалежно від форми власності, а так само інших офіційних печаток, штампів чи бланків з тією самою метою або їх збут.
Предметом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України, є ті письмові документи, які посвідчують наявність юридично значущих фактів і мають своїм джерелом походження підприємство, установу, організацію, незалежно від форм власності, громадяна - підприємця, аудитора, чи іншу особу, яка має право видавати чи посвідчувати документи, що мають юридичне значення.
Об`єктивна сторона даного кримінального правопорушення може виражатися у наступних формах: підроблення посвідчення або іншого документа з метою використання його як самим підроблювачем, так і іншою собою; збут підробленого документа; виготовлення підроблених печатки, штампу або бланку; збут таких штампів, печаток, бланків; використання завідомо підробленого документа. Злочин вважається закінченим з моменту вчинення однієї з наведених альтернативних дій.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом та спеціальною метою.
Апеляційним переглядом встановлено, що об`єктивна сторона злочину, викладена в пред`явленому ОСОБА_10 обвинуваченні, полягає у тому, що останній, маючи на меті перешкоджання конфіскації майна, під час укладання договору дарування належної йому частини будинку стверджував, що об`єкт, який відчужується, не перебуває під арештом, та відносно нього відсутні будь які заборони, достовірно знаючи, що вказана інформація не відповідає дійсності, і підписав складений державним нотаріусом договір дарування, до п. 5 якого було внесено завідомо неправдиві відомості про відсутність обтяжень нерухомого майна, чим підробив офіційний документ, який посвідчується державним нотаріусом.
Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що під офіційним документом слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовній діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднання громадян, юридичних осіб, незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір дарування частини будинку від 20 лютого 2016 року, посвідчений нотаріусом ОСОБА_13 , є офіційним документом у розумінні ст. 358 КК України, оскільки вказаний договір дарування посвідчено відповідною уповноваженою особою, а саме державним нотаріусом, у межах його компетенції, за визначеною законом письмовою формою та з належними реквізитами, а зафіксована в ньому інформація щодо передачі в дар 17/25 частин житлового будинку по АДРЕСА_2 має юридично значущий характер і спричинила наслідки правового характеру у вигляді переходу права власності до обдарованої ОСОБА_11 .
Щодо внесення до п. 5 вказаного договору відомостей про відсутність обтяжень і заборон відносно нерухомого майна, яке було його предметом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що державним нотаріусом ОСОБА_13 20 лютого 2016 року було проведено перевірку наявності заборон відчуження об`єкту нерухомості, АДРЕСА_3 , які дарував ОСОБА_10 , по двох параметрах: за прізвищем та за об`єктом, та отримано інформаційні довідки, які є належним та допустимими доказами, долучені до матеріалів справи та досліджені судом.
Згідно вказаним Інформаційним довідкам з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта та щодо об`єкта нерухомого майна від 20.02.2016 року, у розділі «Відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» - за вказаними параметру запиту у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомості відсутні.
Суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що проведення перевірки наявності заборон відчуження об`єкту нерухомості та отримання офіційних відомостей з реєстрів перед посвідченням договору, згідно Інструкції про вчинення нотаріальних дій, відноситься до компетенції уповноваженої особи - нотаріуса, а не фізичних осіб, що є сторонами правочину.
Крім того колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до усталеної практики суду касаційної інстанції, викладеної зокрема у ПостановіВерховного Суду України від 24 грудня 2015 року у справі № 5-324кс15, особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе - це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.
Таким чином, виправданий ОСОБА_10 не ніс правового обов`язку відстежувати будь-які обмеження, застосовані до нього та/або його майна державою у межах кримінального провадження, їх повноту, відповідність ухваленим судовим рішенням, своєчасність виконання цих рішень тощо, і мав всі підстави виходити із того обсягу обмежень, який був фактично застосований уповноваженими органами держави, зокрема вбачався з даних відповідних державних реєстрів, що виключає і наявність ознак суб`єктивної сторони інкримінованого кримінального правопорушення.
Підроблення документів, які мають своїм джерелом походження фізичну, приватну особу, яка не уповноважена видавати чи посвідчувати документи, що надають права або звільняють від обов`язків, склад кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України не утворює.
Натомість сторона обвинувачення, посилаючись на підроблення ОСОБА_10 договору дарування шляхом приховування відомостей про обтяження нерухомого майна, яке було його предметом, і підписання тексту договору, який містив неправдиві відомості про відсутність таких обтяжень, у той же час не вказує, що ОСОБА_10 особисто складав та оформлював вказаний договір, або самостійно вніс зміни, виправлення до нього до чи після його складання і посвідчення нотаріусом, або здійснив його технічну підробку у інший спосіб. Стороною обвинувачення під час досудового розслідування та судового розгляду не ставилося питання про порушення автентичності договору, наявність в ньому виправлень чи інших змін, не було проведено почеркознавчу експертизу, технічну експертизу документу з метою підтвердження таких обставин.
Доказів того, що саме ОСОБА_10 вніс неправдиві відомості до договору дарування від 20 лютого 2016 року, або використав при його складанні завідомо підроблений документ, матеріали справи не містять, показання виправданого про те, що договір дарування було складено та посвідчено нотаріусом, а сторони лише поставили у ньому свої підписи, матеріалами справи не спростовуються.

З урахуванням наведеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному вироку, вважає, що наданими матеріалами та доказами у справі не підтверджено наявності у діях ОСОБА_10 і ознак об`єктивної сторони вчиненого кримінального правопорушення. Так, ОСОБА_10 не є особою, що склала та посвідчила договір дарування частини будинку від 20 лютого 2016 року, оскільки такою уповноваженою особою в даному випадку є нотаріус, а підписання ОСОБА_10 вказаного договору не може розглядатися як його підробка. Доказів підроблення ОСОБА_10 вказаного договору в інший спосіб не надано і сторона обвинувачення на такі обставини не посилається.
Такі висновки не спростовуються доводами апеляційної скарги, які в цілому полягають у переоцінці фактичних обставин справи, із наданням їм упередженої оцінки на користь сторони обвинувачення, яка вочевидь не відповідає їх дійсному змісту і з якою не можна погодитись з огляду на викладене вище.

Посилання прокурора на істотне порушення вимог кримінально процесуального закону у зв`язку з посиланням у вироку на показання свідка ОСОБА_11 , яка у межах судового розгляду не допитувалася, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу, втім не можуть бути підставою для задоволення апеляційних вимог.

Так, з матеріалів справи вбачається, що вказаний свідок дійсно не був допитаний під час нового судового розгляду після скасування раніше ухваленого у справі вироку, а отже її показання не сприймалися судом першої інстанції безпосередньо і не могли використовуватися як джерело доказів з огляду на положення ч. 4 ст. 95 КПК України.

Разом із тим, її показання, викладені в оскаржуваному вироку, містять викладення лише тих обставин, які вбачаються з інших доказів та спору не викликають, - досягнення домовленості між нею та ОСОБА_10 щодо дарування частини будинку, їх спільний похід до нотаріуса, складання та посвідчення нотаріусом договору дарування. Важливих для справи відомостей, які б підтверджували або спростовували обгрунтованість обвинувачення, ці показання не містять, а отже істотного значення для оцінки законності та обгрунтованості оскаржуваного вироку допущене судом порушення не має.

Крім того, доводи прокурора у цій частині не обгрунтовують наявності підстав для скасування оскаржуваного вироку із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, вичерпний перелік яких наведений у ч. 1 ст. 415 КПК України, а отже не обгрунтовують апеляційні вимоги.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
У своєму рішенні по справі «Аллене де Рібемон проти Франції» від 10.02.1995 року ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинності обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.
Враховуючи викладене, а також те, що в силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь, колегія суддівприходить до висновку, що наявність у діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, у межах судового розгляду була спростована поза розумним сумнівом, у зв`язку із чим висновки суду першої інстанції про необхідність виправдання ОСОБА_10 з підстави, передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, є законними та обґрунтованими, а підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.
Істотних порушень вимог кримінально процесуального закону, які б слугували підставою для зміни чи скасування судового рішення, під час апеляційного перегляду не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу прокурора Новомосковської окружної прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2021 року щодо ОСОБА_10 , виправданого за ч. 1 ст. 358 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголоше

до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 м. Дніпро