Справа № 449/17/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/897/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Луцьк, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 серпня 2021 року у кримінальному провадженні про його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, та призначено йому покарання у вигляді трьох місяців арешту.
На підставі ст. 72 КК України невідбуте покарання за вироками Перемишлянського районного суду Львівської області від 26 вересня 2018 року та від 10 червня 2019 року у виді 48 годин громадських робіт ухвалено перевести в арешт з розрахунку, що 1 день арешту відповідає 8 годинам громадських робіт.
На підставі ч.ч. 1, 4 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком повністю приєднано невідбуте ОСОБА_6 покарання за вироками Перемишлянського районного суду Львівської області від 26 вересня 2018 року та від 10 червня 2019 року у виді 6 днів арешту, і остаточне покарання ОСОБА_6 призначено у виді 3 місяці 6 днів арешту.
Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Згідно з вироком, ОСОБА_6 згідно з вироком Перемишлянського районного суду Львівської області від 26 вересня 2018 року був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, з призначенням йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 грн.). Також, відповідно до вироку Перемишлянського районного суду Львівської області від 10 червня 2019 року ОСОБА_6 був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, з призначенням йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 грн.).

Ухвалами Перемишлянського районного суду Львівської області від 17 червня 2020 року відповідно до ч.5 ст.53 КК України покарання у вигляді штрафу за вищезгаданими вироками було замінено на покарання у вигляді громадських робіт на загальний строк 100 годин. У серпні 2020 року, обвинувачений ОСОБА_6 відбув лише 8 зі 100 годин громадських робіт та допустив 11 невиходів на роботу без поважних причин. З вересня по грудень 2020 року обвинувачений ОСОБА_6 допустив ще 82 прогули. Тим самим, ОСОБА_6 достовірно знаючи про необхідність відпрацювання ним призначеного покарання, умисно ухилився від відбування громадських робіт без поважних причин.
Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 02 серпня 2021 року змінити, а саме призначити остаточне покарання у виді одного місяця арешту.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачений ОСОБА_6 покликається на те, що приймаючи рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги, що його мати є особою з інвалідністю 3 групи з дитинства, постійно хворіє, на час ухвалення вироку така важко хворіла, натомість він не має постійного місця роботи, але має тимчасові заробітки, тому через маленьку пенсію матері змушений купувати ліки та сплачувати комунальні послуги, відтак не мав можливості відпрацьовувати громадські роботи, які може і хоче відпрацьовувати.

Розгляд поданої апеляційної скарги проводиться у відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 , який належним чином був повідомлений про час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. На час судового засідання колегії суддів апеляційного суду не було надано жодних клопотань про відкладення судового засідання.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який вважає такі доводи безпідставними, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 проводився у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції дотримався вимог норм ч. 3 ст. 349 КПК України, допитав обвинуваченого, і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оскаржувались.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду , відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались і стосовно яких, відповідно до вимог ст. 349 КПК України, докази не досліджувались.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
З огляду на указану мету й принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог кримінального закону та врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до кримінальних проступків, конкретні обставини справи (ухилення від відбуття покарання протягом року), дані про його особу, обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, наявність обставини, що обтяжує покарання, - рецидив кримінального правопорушення.
З огляду на те, що покарання має на меті не лише кару за вчинене кримінальне правопорушення, а в першу чергу виправлення особи винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, ураховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, призначені за попередніми вироками покарання у виді штрафу не виконував без поважних причин, що стало підставою для заміни покарання на громадські роботи, які також умисно не відбув, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для застосування до останнього більш м`якого покарання, аніж призначене судом першої інстанції, та апеляційна скарга не містить належних обґрунтувань на спростування таких висновків.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну оскаржуваного вироку, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.
Ураховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, оскаржуваний вирок є законним й обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційних вимог немає.
Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Перемишлянський районний суд Львівської області від 02 серпня 2021 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4