ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/374/22 Справа № 204/454/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_8 на вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000680, щодо

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Трускавець Львівської області,
громадянки України, яка проживає за адресою:
АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за наступних обставин.
13 березня 2018 року приблизно о 09.15 год. водій ОСОБА_7 , маючи посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 09 жовтня 2014 року, керуючи автомобілем «КІА PICANTO», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить їй, в світлий час доби здійснювала рух по проїжджій частині вул.Криворізькій з боку вул.Київської в напрямку вул.Робочої у м.Дніпрі, під час якого в районі буд. АДРЕСА_2 , грубо порушуючи вимоги п. 12.3 ПДР України, здійснювала рух зі швидкістю приблизно 70 км/год, яка перевищує допустиму швидкість в населеному пункті, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, що змушували її порушувати вимоги ПДР України, виявляючи злочинну самовпевненість та легковажно розраховуючи на відвернення наслідків, не діяла таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала проїжджу частину вул.Криворізької зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, не вжила заходів своєчасного зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого в районі буд. АДРЕСА_2 , на другій смузі для руху скоїла наїзд передньою лівою частиною керованим нею автомобілем «КІА PICANTO», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на пішохода ОСОБА_11 .
Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушила вимоги п. 12.3 ПДР України, що знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішоходу ОСОБА_12 спричинено тілесні ушкодження, які у своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті, яка відбувалась 13 березня 2018 року о 10.30 год. в приміщенні КЗ «Дніпропетровської обласної клінічної лікарні ім. І.І. Мечнікова».
Смерть ОСОБА_13 настала від сумісної тупої травми тіла: рани на голові, крововиливів у м`які покривні тканини голови, переломів кісток черепа, крововиливів під м`які мозкові оболонки та у речовину головного мозку, численних саден та синців різноманітної локалізації, переломів велико- та малогомілкових кісток правої нижньої кінцівки, розривів стінки аорти, тампонади серця кров`ю та ускладнилась розвитком шоку.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду змінити в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через суворість та призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України. В іншій частині просить вирок суду залишити без зміни.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що обвинувачена в повній мірі усвідомлює свою винуватість, неодноразово прохала вибачення у потерпілої (онуки загиблої), відшкодувала моральну та матеріальну шкоду, потерпіла свою позицію змінила та не наполягає на суворому покаранні. Звертає увагу, що обвинувачена раніше не судима, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, заміжня, має на утриманні малолітню дитину, інкриміноване їй правопорушення відноситься до неумисного. Вважає, що визнаючи обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину щодо особи похилого віку, суд вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки в обвинувальному акті така обставина відсутня. Звертає увагу, що обвинувачена вчинила правопорушення з необережності, неумисно, тобто не могла передбачити, що особа, на яку вона скоїть наїзд, буде похилого віку.
Також на оскаржуваний вирок суду захисник ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, яку сторона захисту під час апеляційного перегляду не підтримала, а тому суд розглядав лише апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 .

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 тапросили її задовольнити, просили не розглядати апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 .

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив вирок суду залишити без зміни.
Представник потерпілого ОСОБА_9 не заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.
Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність призначеного обвинуваченій покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченої, слід зазначити наступне.
За змістом ст.ст. 409, 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції зокрема може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до тяжких необережних злочинів, обставини його вчинення та наслідки ДТП, дані про особу обвинуваченої, зокрема те, що вона раніше не судима, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, за місцем проживання характеризується позитивно, заміжня, має на утриманні малолітню дитину, обставини, що помякшують та обтяжують покарання, а такождумку потерпілої з приводу призначення обвинуваченій покарання.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченій слід призначити покарання у виді позбавлення волі за відсутності підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, однак з урахуванням особи обвинуваченої та обставин кримінального правопорушення покарання може бути призначено у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

З даним висновком суду першої інстанції в частині необхідності застосування до обвинуваченої ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами апеляційний суд цілком погоджується, оскільки дійсно не застосування додаткового покарання створить уяву безкарності у водіїв, які, порушуючи правила дорожнього руху, наражають громадян на небезпеку.

Разом з цим доводи захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 покарання, а саме не застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України, що потягло призначення занадто суворого покарання, є обґрунтованими, з огляду на таке.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Однак суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_7 захід примусу у виді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції дав оцінку ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення, які не вказували на наявність будь-яких перешкод для обвинуваченого для виконання вимог п. 12.3 ПДР України. Також суд визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, та обставиною, що пом`якшує покарання, часткове відшкодування збитків потерпілій, і те, що обвинувачена, знехтувавши вимогами ПДР України, вчинила необережний тяжкий злочин, в результаті якого настали наслідки у вигляді заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_14 . Також суд зважив на думку потерпілої, яка наполягала на призначенні ОСОБА_7 покарання на максимальний строк. Крім того, не залишив поза увагою суд і змісту допущених обвинуваченим порушень ПДР України, адже саме з огляду на їх характер ОСОБА_7 було позбавлено права керування транспортними засобами.

Разом з цим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив та дав оцінку особі обвинуваченої ОСОБА_7 .
Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дослідив матеріали кримінального провадження в частині характеристики особи обвинуваченого, зокрема, обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення кримінально-караного діяння, індивідуальні властивості особи, а також докази, що були надані суду апеляційної інстанції, враховуючи дані про те, що ОСОБА_7 раніше не судима, до адміністративної відповідальності не притягувалась, є законослухняною громадянкою та має стійкі соціальні зв`язки, вперше вчинила необережне кримінальне правопорушення, не перебуваючи у стані алкогольного, наркотичного сп`яніння чи під дією лікарських препаратів, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, за яким характеризується з позитивної сторони, заміжня, має на утриманні малолітню дитину.

Крім того, під час апеляційного перегляду стороною захисту було надано заяву представника потерпілої про повне відшкодування обвинуваченою завданої потерпілій матеріальної та моральної шкоди, що свідчить про усвідомлення обвинуваченою глибини пережитого потерпілою горя та невідворотності наслідків дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує поведінку обвинуваченої під час апеляційного перегляду, яка повністю визнала свою винуватість, щиросердно розкаюється та принесла глибокі вибачення потерпілій, що підтвердив під час апеляційного перегляду представник потерпілої, та зазначив, що потерпіла зміниласвою позицію щодо призначення ОСОБА_7 покарання та не наполягає на суворому покаранні.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає за необхідне визнати обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченій, повне відшкодування завданої кримінальним правопорушенням матеріальної та моральної шкоди, а також щире каяття.

Крім того, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченій, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, оскільки остання не була встановлена органом досудового розслідування та не знайшла свого підтвердження матеріалами провадження.

Окрім викладеного, апеляційний суд враховує й обставини, що характеризують поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінально-протиправного діяння, яка повністю визнала свою вину, щиро розкаялась, цілком усвідомила протиправність вчиненого нею діяння, зобов`язалась в подальшому дотримуватися бездоганної поведінки.

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що конкретні обставини провадження та дані про особу ОСОБА_7 вказують на формування в обвинуваченої позитивних установок, що свідчить про недоцільність відбування нею покарання у виді позбавлення волі, а виправлення останньої та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень в даному випадку можливо досягти без ізоляції її від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Цей захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої. Також стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_7 в даному випадку буде визначений апеляційним судом контроль за поведінкою обвинуваченої і можливість її направлення для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на неї обов`язків або систематичного вчинення правопорушень, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про її небажання стати на шлях виправлення.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченої внаслідок суворості.

У зв`язку з викладеним апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначення ОСОБА_7 покарання.

Інших істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно та всебічно розглянути провадження і постановити законне та обгрунтоване рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 задовольнити.
Вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 - змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.
На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4