Номер провадження: 11-кп/813/251/21
Номер справи місцевого суду: 511/875/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,
за участю прокурорів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 ,
представника потерпілого ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 на вирок Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 23.11.2020 в межах кримінального провадження №0000823 від 04.11.2019 стосовно:
ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Бендери респ. Молдови, громадянина України, із середньою освітою, працюючого ливарником пластмас в ПП «Кирол», маючого на утриманні неповнолітню доньку 2010 р.н., зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом 3 років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, зокрема: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили вирішено не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої злочином, задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду у розмірі 18 260, 63 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів для проведення судово-автотехнічних експертиз в розмірі 2941, 92 грн.

Скасовано арешт, накладений на транспортний засіб «ВАЗ 21063», д.н.з. НОМЕР_1 , ухвалою слідчого судді Роздільнянського райсуду Одеської області від 20.11.2019.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що він 03.11.2019 приблизно о 02:30 год., керуючи засобом підвищеної небезпеки, а саме автомобілем моделі «ВАЗ 2106», д.н.з. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію належить його батькові ОСОБА_13 , здійснював рух зі швидкістю, що не перевищує встановленого обмеження, із ввімкненим ближнім світлом фар, по правій полосі проїзної частини автодороги провулку Одеського в с. Степанівка в напрямку від вул. Дружби до вул. Миру в с. Степанівка, Роздільнянського району Одеської області. В цей час ОСОБА_9 побачив на проїзній частині вказаної автодороги компанію людей, серед яких був ОСОБА_12 , який, побачивши вказаний автомобіль, яким керував ОСОБА_9 , показав рукою зупинитись, на що ОСОБА_9 зупинив автомобіль. Після повної зупинки ОСОБА_9 вищезазначеного автомобіля ОСОБА_12 сів обличчям вперед на його капот, проте ОСОБА_9 , діючи в порушення вимог п. 10.1 ПДР України, затвердженого Постановою КМУ від 10.10.2001 №1306, відповідно до якого «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», при об`єктивній можливості бачити обстановку навколо, не впевнився в тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху та, маючи технічну можливість запобігти настанню дорожньо-транспортної пригоди, на вказаному автомобілі почав рух вперед по пр-ку Одеському с. Степанівка в напрямку від вул. Дружби до вул. Миру в с. Степанівка, Роздільнянського району Одеської обл. із сидячим на капоті потерпілим ОСОБА_12 , який під час руху автомобіля не втримався та впав на проїзну частину дороги по пр-ку Одеському с. Степанівка напроти буд. № 6.
В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_12 спричиненні тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми, яка поєднує лінійний перелом основи й склепіння черепа з локалізацією у потиличній кістці зліва з поширенням на піраміду лівої скроневої кістки та клиноподібну кістку, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 не погодилась із оскаржуваним вироком суду, вважаючи висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи з огляду на наступні обставини:
- з вироку суду не вбачається, до якого виду ДТП відносяться події, а також судом було залишено поза увагою те, що висновок автотехнічної експертизи від 05.05.2020 суперечить обставинам справи, оскільки п. 10.1 ПДР України застосовується до події, в якій приймали участь інші учасники дорожнього руху, натомість, з того часу, коли потерпілий ОСОБА_12 виліз на капот автомобіля під керуванням ОСОБА_9 він вже не був ні пішоходом, ні учасником дорожнього руху, при цьому, вийшовши на проїжджу частину дороги, потерпілий повинен був виконувати п.п. 4.11, 4.13 та 4.14 ПДР України, зокрема, не здійснювати перешкод для дорожнього руху, у випадку наближення транспортного засобу утриматись від переходу проїжджої частини або покинути її, а також не виходити на проїжджу частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників дорожнього руху, не виходити, вибігати на проїзну частину, затримуватись чи стояти на проїзній частині;

- судом не враховано того, що правоохоронними органами не була надана належна оцінка діям ОСОБА_12 , зокрема, мети зупинки ним автомобіля та сидіння на капоті та, як наслідок, наявності в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 127 КУпАП, при цьому, початок подій настав саме за його неправомірних та незаконних дій;

- суд надав неналежну оцінку поясненням свідків, які фактично свідчили на користь ОСОБА_9 та мотивував вирок формальними письмовими доказами;

- частково задовольняючи цивільний позов, суд без належної об`єктивної оцінки прийняв до уваги чотири чеки за 14.11.2019 на суму 5138, 57 грн. та товарний чек за 15.11.2019 на суму 707, 62 грн., де в переліку медпрепаратів зазначаються медикаменти та медичні інструменти, які призначались для проведення хірургічної операції іншій людині бабусі ОСОБА_12 ;

- вироком суду з ОСОБА_9 необґрунтовано стягнуто на користь держави витрати на залучення експертів в розмірі 2941, 42 грн., виходячи з допущеної експертом помилки при складенні висновку, що є підставою для несплати за рахунок обвинуваченого цієї експертизи.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 виправдати за ч. 2 ст. 286 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу свого захисника ОСОБА_10 та зазначив, що не вважає себе винуватим у порушенні п. 10.1 ПДР України, оскільки подія сталась внаслідок неправомірних дій потерпілого ОСОБА_12 , який заліз на капот його автомобіля, після чого, відчуваючи небезпеку з боку потерпілого, він побоявся вийти з автомобіля, тому розпочав повільний рух, надаючи можливість потерпілому зіскочити з капоту та не думаючи про те, що останній впаде; за його рахунок безпідставно з 14.11.2019 лікувалась бабуся ОСОБА_12 та експерт допустив помилку у висновку, оцінивши свою роботу за його рахунок.
На підставі викладеного, обвинувачений ОСОБА_9 просить виправдати його за ч. 2 ст. 286 КК України.

Позиція інших учасників провадження.
В письмових запереченнях на апеляційну скаргу сторони захисту представник ОСОБА_11 в інтересах потерпілого ОСОБА_12 зазначив, що оскаржуваний вирок суду є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи судом 1-ої інстанції не було допущено порушень норм матеріального або процесуального права, а невикористання стороною захисту своїх процесуальних прав щодо ознайомлення із матеріалами провадження до постановлення вироку не може ставити під сумнів вирок суду, суд правильно визначив предмет доказування та кваліфікував правовідносини сторін, натомість, той факт, що внаслідок порушень вимог ПДР України потерпілий створив небезпеку для руху не викликає сумніву, проте, з огляду на судову практику, зазначена обставина не звільняє водія від виконання вимог п. 12.3 ПДР України щодо вжиття заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди.
З огляду на вищевикладене, представник ОСОБА_11 просить апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити, прокурора та представника потерпілого, які заперечували проти їх задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає.

Оцінюючи твердження сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_9 не є винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, апеляційний суд доходить переконання про те, що такі доводи не відповідають матеріалами провадження та вимогам закону з огляду на наступні обставини.

Статтею 2 КПК України визначає коло завдань кримінального провадження, до яких відносяться захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частина 2 ст. 9 КПК України передбачає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Мотивуючи доведеність провини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд 1-ої інстанції послався у вироку на досліджені ним зібрані по справі докази, а саме на:

- надані в судовому засіданні суду 1-ої інстанції показання потерпілого ОСОБА_12 , а також свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 ;

- заяву ОСОБА_14 та ОСОБА_12 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 92, 93);

- довідку лікаря-анестезіолога та завідувача відділення інтенсивної терапії ВІТ КНПСВТГР «Роздільнянська ЦРЛ» (т. 1, а.с. 94);

- протокол огляду дорожньо-транспортної пригоди від 04.11.2019 (т. 1, а.с. 95-101);

- протокол огляду транспортного засобу від 04.11.2019 (т. 1, а.с. 102-109);

- фотокопії документів (т. 1, а.с. 110-111, 112);

- протокол огляду стаціонарного комп`ютеру від 05.11.2019 з відеозаписом з камери відеоспостереження (т. 1, а.с. 166-169);

- постанови про залучення речових доказів від 05.11.2019 (т. 1, а.с. 113-114; 115-116, 117);

- ухвалу слідчого судді Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 20.11.2019 про накладення арешту на майно (т. 1, а.с. 121-122);

- висновок судово-медичної експертизи № 16 від 24.04.2020 (т. 1, а.с. 144-146);

- висновок автотехнічної експертизи обставин ДТП за участю автомобіля «ВАЗ-2106» №20-2380 від 05.05.2020 (т. 1, а.с. 150-152);

- висновок автотехнічної експертизи технічного стану автомобіля «ВАЗ-2106» р.н. НОМЕР_1 №20-2221 від 14.05.2020 (т. 1, а.с. 153-157).

Вищенаведені докази, на переконання апеляційного суду, узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам зазначеного кримінального провадження.

Надавши об`єктивну правову оцінку дослідженим доказам, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Оцінюючи твердження захисника про те, що потерпілий ОСОБА_12 з того часу, коли виліз на капот автомобіля під керуванням ОСОБА_9 не був ні пішоходом, ні учасником дорожнього руху, апеляційний суд зауважує на очевидній помилковості та безпідставності таких доводів з огляду на наступне.

Пункт 1.10 Правил дорожнього руху України (далі ПДР України) містить визначення термінів, які використовуються в зазначених правилах та передбачає, що учасник дорожнього руху особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин, велосипедист, а також особа, яка рухається в кріслі колісному.

Водночас, ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» № 3353-XII від 30.06.1993 (далі Закон) встановлює таке визначення терміну «учасники дорожнього руху» особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

В свою чергу, пішоходом, відповідно до зазначеного вище п. 1.10 ПДР України, є особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу.

Аналогічне визначення пішоходу також міститься в ст. 17 зазначеного Закону.

На переконання апеляційного суду, потерпілий від дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 під час події 03.11.2019 відносився до категорії інших учасників дорожнього руху, зокрема, являвся пішоходом, незалежно від факту його фізичного перебування на капоті автомобіля під керування обвинуваченого ОСОБА_9 .

При цьому, п. 10.1. ПДР України, порушення якого ставиться у провину обвинуваченому ОСОБА_9 , встановлює обов`язок водія перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

На підставі аналізу зазначених вище вимог закону, колегія суддів критично відноситься до тверджень сторони захисту про те, що в діях ОСОБА_9 не має порушень п. 10.1. ПДР України, натомість, останній вочевидь, перебуваючи за кермом свого транспортного засобу «ВАЗ 2106», д.н.з. НОМЕР_1 , повинен був дотримувались зазначеного п. 10.1. ПДР України, який зобов`язував його перед початком руху переконатись, що це буде безпечним та не створить небезпеки потерпілому ОСОБА_12 , який на той час перебував на капоті автомобіля під керуванням ОСОБА_9 .

Водночас, надаючи оцінку посиланням сторони захисту на те, що подія сталась внаслідок неправомірних дій потерпілого ОСОБА_12 , зокрема, через недотримання ним п.п. 4.11, 4.13 та 4.14 ПДР України, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

В своїй постанові від 26.05.2020 у справі №523/12810/15-к Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду (далі Суд) зазначив, що у випадку, коли ПДР порушені кількома учасниками ДТП (зокрема, водієм та пішоходом), до кримінальної відповідальності притягається лише та особа, протиправні дії якої перебували у причинному зв`язку з наслідками, що настали. Протиправна поведінка іншого учасника ДТП у цьому випадку є умовою спричинення відповідних наслідків та не впливає на підставу кримінальної відповідальності особи, у діях якої встановлено причинний зв`язок з наслідками, що настали

Водночас, у вищезгаданій постанові Суд зазначає про те, що протиправність дій потерпілого пішохода, який, перетинаючи проїзну частину, зупинився на ній, чим створив небезпеку для дорожнього руху, не виключає винуватості засудженого. Адже незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди водій зобов`язаний був дотримуватись ПДР та при виявленні пішохода негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу (пункти 10.1, 12.3 ПДР).

Зазначений висновок узгоджується також із висновком, що міститься у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №759/2926/16-к, відповідно до якого Суд дійшов висновку про те, що той факт, що небезпеку для руху, а саме перебування пішохода на проїзній частині дороги, створено внаслідок протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог ПДР України.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд доходить переконання про те, що суспільно-небезпечний наслідок у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень був породжений конкретними діями обвинуваченого ОСОБА_9 , який порушив п. 10.1 ПДР України.

Разом із тим, колегія суддів приймає до уваги та вважає такими, що відповідають дійсності твердження захисника щодо допущення потерпілим ОСОБА_12 , як пішоходом, порушень вимог ПДР України щодо виходу на проїжджу частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників дорожнього руху, проте, з огляду на зазначені вище положення судової практики, апеляційний суд доходить висновку, що саме в діях обвинуваченого ОСОБА_9 , зокрема, в порушенні ним п.10.1 ПДР України, міститься причинно-наслідковий зв`язок із дорожньо-транспортною пригодою, внаслідок якої потерпілий ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Оцінка дій потерпілого ОСОБА_12 щодо мети зупинки автомобіля під керуванням ОСОБА_9 та сидіння на його капоті, а також наявності в діях потерпілого ознак складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 127 КУпАП, всупереч твердженням сторони захисту, не входила до повноважень правоохоронних органів в межах проведення досудового розслідування зазначеного кримінального провадження №0000823 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та, як наслідок, не могла бути надана в межах судового розгляду вказаного провадження.

Що стосується вимог сторони захисту про визнання висновків автотехнічної експертизи обставин ДТП №20-2380 від 05.05.2020 та автотехнічної експертизи технічного стану автомобіля «ВАЗ 21063», д.н.з. НОМЕР_1 , №20-2221 від 14.05.2020 недопустимими доказами з підстав допущення експертом помилок, колегія суддів вказані вимоги визнає такими, що не підлягають задоволенню та не мають під собою правового підґрунтя з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Частина 1 ст. 87 КПК України передбачає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Водночас, як вже було зазначено вище, вимоги ст. 94 КПК України встановлюють, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ч.ч. 1 та 3 ст. 101 КПК України, висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені та несе за нього особисту відповідальність.

Так, під час апеляційного розгляду судом апеляційної інстанції, на підставі положень ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням сторони захисту були повторно досліджені зазначені вище висновки автотехнічних експертиз та було встановлено, що дійсно, у висновку автотехнічної експертизи обставин ДТП №20-2380 від 05.05.2020 (т. 1, а.с. 150-151) експерт ОНДІСЕ ОСОБА_17 допустив помилку в зазначенні номерного знаку автомобіля «ВАЗ 21063», заначивши в назві експертизи, дослідній частині та її висновках номер НОМЕР_2 замість правильного номерного знаку « НОМЕР_1 », а також помилився в дослідній частині експертизи, зазначивши дату події 03.02.2019, замість вірної 03.11.2019.

Разом із тим, аналіз вступної частини зазначеного висновку свідчить про те, що фактичні обставини, викладені у висновку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження №0000823 від 04.11.2019, встановленим органом досудового розслідування, предметом експертного дослідження були саме обставини ДТП, що мала місце 03.11.2019 за участю водія транспортного засобу «ВАЗ 21063», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 та пішохода ОСОБА_12 .

У висновку автотехнічної експертизи технічного стану автомобіля «ВАЗ 21063», д.н.з. НОМЕР_1 , №20-2221 від 14.05.2020 (т. 1, а.с. 153-156) експерт ОСОБА_17 в дослідній частині складеного ним висновку допустив помилку у зазначенні дослідженого автомобіля, вказавши «BMW-323i», НОМЕР_3 , замість вірного «ВАЗ 21063», д.н.з. НОМЕР_1 .

Водночас, зі змісту дослідженого апеляційним судом висновку експерта вбачається, що предметом експертного дослідження був технічний стан саме автомобіля «ВАЗ 21063», д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки сам висновок містить фото-знімки зазначеного транспортного засобу та резолютивна частина висновку стосується надання експертної оцінки саме технічному стану транспортного засобу «ВАЗ 21063».

Відтак, колегія суддів доходить переконання про те, що допущені в зазначених вище висновках описки є звичайними технічними помилками, які жодним чином не впливають на суть викладених у висновках відомостей, висновки вочевидь не є отриманими внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а також не можуть бути визнані недопустимими на підставі допущених описок.

На додаток, допитаний в судовому засідання апеляційного суду експерт ОНДІСЕ ОСОБА_17 , який склав зазначені вище висновки, пояснив, що, допустив технічні помилки в зазначенні номерних знаків автомобіля та в зазначенні дати події, проте свої висновки підтвердив в повному обсязі та зазначив, що викладені в них результати відповідають дійсності. При цьому, зауважив, що не відповідає за проставлення печаток на висновках, лише підписує їх, а печатки проставляються самим ОНДІСЕ.

Що стосується посилань сторони захисту як на одну із підстав для визнання висновку автотехнічної експертизи технічного стану автомобіля «ВАЗ 21063», д.н.з. НОМЕР_1 , №20-2221 від 14.05.2020 недопустимим доказом на відсутність завірення експертизи печаткою, колегія суддів такі доводи оцінює критично з огляду на таке.

В своїй постанові від 09.06.2021 у справі №623/3335/17 Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду зазначив, що відсутність печатки у висновку експертизи не є настільки істотним порушенням, що зумовлює визнання висновку експерта недопустимим доказом. Недотримання вимог щодо оформлення висновку експерта не є безумовною підставою для виключення цього висновку з обсягу доказів.

Натомість, незважаючи на відсутність печатки експертної установи, апеляційний суд наголошує, що вищевказану експертизу технічного стану автомобіля від 14.05.2020 проведено на підставі постанови слідчого СВ Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_18 від 26.03.2020, тобто з дотриманням вимог КПК України щодо порядку залучення експерта, він виготовлений на бланку експертної установи, наявні підписи експерта.

Посилання захисника на те, що у своєму висновку автотехнічної експертизи №20-2380 від 05.05.2020 експерт не обґрунтовує як спеціаліст до якого виду відноситься ДТП, яка мала місце 03.11.2019, як це передбачено ПДР України, не має під собою достатнього правового підґрунтя.

Так, жодний нормативно-правовий акт не вимагає від експерта під час здійснення оцінки обставин ДТП та причинно-наслідкового зв`язку здійснювати класифікацію такої пригоди відповідно до вимог ПДР України.

Натомість, п. 1.1. Розділу II «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998 встановлює, що основними завданнями автотехнічної експертизи є:

1.1.1. установлення несправностей транспортного засобу (далі - ТЗ), які загрожували безпеці руху, причин їх утворення та часу виникнення (до дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) чи внаслідок неї або після неї), можливості виявлення несправності звичайно застосованими методами контролю за технічним станом ТЗ; визначення механізму впливу несправності на виникнення та розвиток пригоди;

1.1.2. установлення механізму ДТП та її елементів: швидкості руху (за наявності слідів гальмування та за пошкодженнями), гальмового та зупинного шляхів, траєкторії руху, відстані, пройденої ТЗ за певні проміжки часу, та інших просторово-динамічних характеристик пригоди.

1.1.3. установлення відповідності дій водія ТЗ у даній дорожній ситуації технічним вимогам Правил дорожнього руху, наявності у водія технічної можливості запобігти пригоді з моменту виникнення небезпеки, відповідності з технічної точки зору дій водія вимогам Правил дорожнього руху, а також встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями водія та ДТП.

Відтак, аналізуючи все вищевикладене, апеляційний суд доходить переконання про те, що, не зважаючи на допущені експертом технічні помилки, підстави для сумніву в достовірності висновків, а також у тому, що їх виготовлено належним суб`єктом відсутні, зазначені описки та відсутність печатки експертної установи не можуть слугувати підставою для визнання висновків автотехнічної експертизи №20-2380 від 05.05.2020 та №20-2221 від 14.05.2020 недопустимими доказами в розумінні ст. 87 КПК України.

З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів також критично оцінює доводи захисника про те, що судом безпідставно стягнуто з обвинуваченого на користь держави витрати на залучення експерта через допущені ним помилки, натомість, допущення експертом суто технічних описок, які вже було проаналізовано вище, не свідчить про необґрунтованість наявних у висновку відомостей та вочевидь не може слугувати підставою для несплати за рахунок ОСОБА_9 витрат на її проведення.

Водночас, апеляційний суд критично оцінює посилання сторони захисту на неналежну оцінку судом показань свідків, які фактично свідчили на користь ОСОБА_9 та мотивування вироку формальними письмовими доказами, оскільки досліджені судом 1-ої інстанції докази, в тому числі усні, до яких відносяться показання свідків, є взаємопов`язаними та узгодженими між собою, сумніватись в достовірності та правдивості яких, а також належній їх оцінці судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України, підстав немає.

З огляду на викладені обставини, позиція сторони захисту, зокрема, обвинуваченого ОСОБА_9 , яка полягає у запереченні своєї винуватості у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження, є способом самозахисту, оскільки вона об`єктивно спростовується дослідженими судом 1-ої інстанції усними та письмовими доказами, не довіряти яким об`єктивних підстав немає.

Що стосується вирішення судом цивільного позову, то слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частина 1 ст. 1195 ЦК України передбачає, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, із застосуванням норм ЦПК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Зокрема, такі докази можуть бути письмовими, речовими і електронними.

Потерпілим ОСОБА_12 у даному кримінальному провадженні заявлено цивільний позов про відшкодування йому заподіяної злочином матеріальної шкоди в розмірі 26782,50 грн., а також моральної шкоди в розмірі 50000 грн. (т. 1, а.с. 30).

Як убачається з вироку, місцевий суд частково задовольнив пред`явлений потерпілим ОСОБА_12 цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 18260,63 грн. та моральної шкоди в розмірі 10000 грн., оскільки потерпілим не підтверджено понесення ним витрат на лікування в розмірі 8521,87 грн.

Що стосується посилань сторони захисту на те, що з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_12 безпідставно було стягнено в якості матеріальної шкоди грошові кошти, які призначались для проведення хірургічної операції іншій людині бабусі ОСОБА_12 , колегія суддів такі твердження вважає безпідставними та такими, що не підтверджуються дослідженими в судовому засіданні суду 1-ої інстанції доказами, долученими потерпілою особою до поданої позовної заяви (т. 1, а.с. 25-62).

Натомість, судом 1-ої інстанції був належним чином обґрунтований оскаржуваний вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 та відшкодування матеріальної шкоди, а також наведені вагомі мотиви його часткового задоволення.

Водночас, стороною захисту не було надано жодних доказів на підтвердження зазначених тверджень щодо начебто включення до позовної заяви витрат, пов`язаних із лікуванням бабусі потерпілого ОСОБА_12 , на підставі чого колегія суддів вважає такі посилання жодним чином не обґрунтованими суб`єктивними припущеннями.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає твердження сторони захисту про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення такими, що не відповідають дійсності, повністю спростованими дослідженими судом 1-ої інстанції доказами та направленими на уникнення кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину.
Відтак, за встановлених апеляційним судом обставин, суд 1-ої інстанції, на підставі повного, всебічного аналізу та оцінки всіх досліджених доказів у провадженні, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та правильність кваліфікації його дій як порушення п. 10.1 ПДР України.
Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.
Отже, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту та скасування законного, обґрунтованого та вмотивованого вироку суду 1-ої інстанції.
Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 23.11.2020, яким ОСОБА_9 визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарження в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4