Справа № 465/6413/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/501/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 вересня 2021 року м. Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді ОСОБА_3 ,
суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,
розглянувши матеріали об`єднаного кримінального провадження № 0003839 від 25.10.2016 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2021 року відносно:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Підкамінь, Рогатинського району, Івано-Франківської області, українця, громадянина України, з середньо - спеціальною освітою, одруженого, на утриманні якого троє малолітніх дітей, інваліда 3 групи загального захворювання, працюючого водієм транспортних засобів на ТзОВ «Кормртех», раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за участю:
прокурора ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_11 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_8
встановила:
вироком Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2021 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
Відповідно до ст.75 КК України, звільнено засудженого від відбування призначеного покарання за умови, що він не вчинить нового кримінального правопорушення, встановивши іспитовий строк в 1 ( один ) рік.
Згідно з вимогами ст.76 КК України покладено на ОСОБА_9 обов`язок: періодично зявлятися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноваженого органу з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Звільнено засудженого від відбування призначеного за даним вироком покарання на підставі пунктів в) та г) ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
У задоволенні цивільного позову до ОСОБА_9 відмовлено за безпідставністю.
Вирішено питання з речовими доказами.
Згідно з вироком ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що 25 жовтня 2016 року близько 15 год. 55 хв., керуючи автомобілем марки «Honda CR-V» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись ним у місті Львові по вул. Стрийській в напрямку центральної частини міста, порушив вимоги Розділу 1 пп.1.5; Розділу 2 пп.2.3 б), д); Розділу 10 пп. 10.1 та дорожньої розмітки 1.3 Правил дорожнього руху України, які виразились в тому, що він, обвинувачений, був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну. Такими своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, а саме розпочав виконання маневру - розвороту в недозволеному місці, при цьому не переконався, що це буде безпечним, перетнувши подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки 1.3 виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, по якому в цей час у попутному напрямку рухався мотоцикл марки «Yamaha» реєстраційний номер НОМЕР_2 (реєстрація республіки Польща) під керуванням водія ОСОБА_7 за участю якого та участю обвинуваченого відбулася дорожньо транспортна пригода - зіткнення, в результаті якої, ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження.
Згідно з обвинувальним висновком, саме порушення правил дорожнього руху водієм ОСОБА_9 стало причиною ДТП та отримання потерпілим ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, котрі відповідно до висновку судово-медичної експертизи №101/к від 27.08.2018 року, проведеної за даними медичної документації та огляду підекспертного судово-медичним експертом при виконанні «Висновку експерта» № 462/16, аналізу даних рентгенівських знімків та КТ голови у ОСОБА_7 спричинені у вигляді наступних тілесних ушкоджень:
- комплекс відкритої черепно - мозкової травми;
- множинні садна та підшкірні крововиливи в лівій тімяно - скроневій ділянці;
- по одному синцю в навколо орбітальній ділянці, на чолі зліва та в лівій завушній ділянці;
- забійна рана на слизовій оболонці верхньої губи справа (наслідком загоєння якої є описаний у «Висновку експерта» № 462/16 при огляді підекспертного рубець;
- перелом лівої тімяної, скроневої кісток з переходом на основу черепа;
- субарахноїдальний крововилив, забій головного мозку легкого ступеню, що за критерієм небезпеки для життя, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
На вирок суду потерпілий ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить вирок Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2021 року в частині призначеного покарання та в частині цивільного позову скасувати, призначити ОСОБА_9 покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі із позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Відповідно до ст. 75 КК України, звільнити засудженого від відбування призначеного покарання за умови, що він не вчинить нового кримінального правопорушення, встановивши іспитовий строк в 2 (два) роки. Цивільний позов задоволити повністю.
В обґрунтування покликається на те, що ОСОБА_9 грубо порушив ПДР, шкоди не відшкодував та щирого каяття не було.
Зазначає, що хибним є посилання суду першої інстанції щодо порушення потерпілим також ПДР, оскільки є постанова Сихівського районного суду м. Львова від 14 лютого 2019 року у справі №464/6064/18, проте у згаданій постанові провадження закрито у зв`язку зі спливом строку давності і вина не встановлена.
Звертає увагу, що невірними є висновки суду щодо щирого каяття ОСОБА_9 , оскільки останній лише у судових дебатах визнав свою вину та при цьому не відшкодував шкоди.
Щодо цивільного позову, зазначає, що відмова в задоволенні такого судом першої інстанції абсолютно не мотивована і не обґрунтована.
Також апеляційну скаргу на оскаржуваний вирок подав представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 в якій просить скасувати вирок в частині відмови від задоволення цивільного позову, та в цій частині прийняти нове рішення, яким цивільний позов задоволити повністю.
Свої вимоги мотивує тим, що судом першої інстанції вірно встановлено, що внаслідок грубого порушення ПДР обвинуваченим сталось ДТП від якого потерпілому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження. Тому право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і за вибором потерпілого, при цьому, що шкода заподіяна джерелом підвищеної небезпеки.
Апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо щирого каяття обвинуваченого є неправильними та не ґрунтуються на матеріалах справи та поведінці самого обвинуваченого, адже судом не було встановлено такої пом`якшуючої обставини.
Заслухавши виступи представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_7 , які підтримали подані апеляційні скарги, обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_11 , які заперечили апеляційні вимоги та прокурора, який заперечив вимоги апеляційних скарг в частині призначення покарання, та підтримав вимоги щодо задоволення цивільного позову, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.
Вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й відповідно до ст. 94 КПК України дав оцінку наведеним доказам, визнавши їх належними, допустимими, достовірними, а в сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.
Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України.
Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.
Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , то відповідно до ст. 65 КК України суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, за яких вчинений злочин, в тому числі і ті обставини, які пом`якшують покарання. Дотримання цих вимог з приводу загальних засад призначення покарання необхідне, оскільки саме за допомогою них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Виходячи зі змісту ст. 75 КК України її положення застосовуються лише у тому випадку, коли суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, має обґрунтовані підстави дійти висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.
Обираючи обвинуваченому покарання, суд виходить не тільки із встановленої ст. 50 КК України його мети кари, а й з надання можливості засудженому виправитись та запобігти вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Так, вироком Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2021 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України, звільнено засудженого від відбування призначеного покарання за умови, що він не вчинить нового кримінального правопорушення, встановивши іспитовий строк в 1 ( один ) рік. Згідно з вимогами ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_9 обов`язок: періодично зявлятися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноваженого органу з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Звільнено засудженого від відбування призначеного за даним вироком покарання на підставі пунктів в) та г) ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
При призначенні покарання суд врахував, що ОСОБА_9 раніше не судимий, вчинив злочин вперше, з необережності, на час вчинення ДТП та час розгляду справи судом має на утриманні троє малолітніх дітей, у вчиненому розкаявся та усвідомив наслідки своїх дій, сприяв органам досудового розслідування у розкритті вказаного кримінального правопорушення, частково відшкодував матері потерпілого грошові кошти на лікування останнього, суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнення засудженого від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».
На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення з необережності, має на утриманні троє малолітніх дітей, а отже відповідно до вказаних норм Закону України «Про амністію у 2016 році», є таким, до кого може бути застосована амністія.
Суд апеляційної інстанції вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_9 визначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам статті 65 КК України. Підстав вважати призначене ОСОБА_9 покарання явно несправедливим через його м`якість, колегія суддів не вбачає.
Проте, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не врахував вимоги ст. ст. 1167, 1168 ЦК України та вимог п. 3 п. 5, п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4, якою передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно ч.1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Вимогами ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.
Так, судом першої інстанції враховано, що позивач ОСОБА_7 просить стягнути з відповідача ОСОБА_9 12 782 (дванадцять тисяч сімсот вісімдесят дві) грн. 22 коп. матеріальної шкоди повязаної з лікуванням; 60862 (шістдесят тисяч вісімсот шістдесят дві) грн. 45 коп. шкоду завдану майну; 400000 (чотириста тисяч) грн. моральної шкоди та 3000 (три тисячі) грн. судових витрат.
Проте як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції вважає, що на час ДТП автомобіль марки «Хонда CR-V» реєстраційний номер НОМЕР_1 був застрахований у ПрАТ «Страхова компанія «Уніка»», що підтверджується Страховим полісом № АІ/9197440 від 01.02.2016 року з лімітом відповідальності за шкоду завдану майну потерпілих (третіх) осіб у розмірі 100000 (сто тисяч) грн. та шкоду, завдану життю і здоров`ю у розмірі 2000000 (двісті тисяч) грн. За обставин позовних вимог, позивач повинен був звернутися до Страхової компанії з відповідною вимогою.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 04.07. 2018 року у справі 755/18006/15 ц, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, у даному випадку на обвинуваченого ОСОБА_9 , який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно правової відповідальності.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, можливе у випадку звернення з цивільним позовом до належного відповідача, а саме до Страхової компанії, з відповідною вимогою.
Проте, суд першої інстанції не врахував, що діями обвинуваченого ОСОБА_9 було спричинено моральну шкоду потерпілому, що призвело до тяжких тілесних ушкоджень, тривалого лікування, змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусилля, необхідних для відновлення попереднього стану.
Також, в порушення ст. 370 КПК України суд першої інстанції свого рішення належним чином не мотивував та не зазначив, з наведенням відповідних доказів, обґрунтованих підстав для відмови у задоволенні цивільного позову, яке, на переконання колегії суддів апеляційного суду не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості.
Вирішуючи питання про цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди, місцевий суд, не врахував понесені потерпілим моральні переживання, неможливість поновити попереднє становище, істотність вимушених змін у життєвих планах, зважаючи на обставини, при яких було заподіяно моральну шкоду, вимоги розумності та справедливості, відмовив у задоволені цивільного позову.
Відповідно до положень ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до п.п.3, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.1995 року, суд має з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями вони завдані, ступінь вини заподіювача, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі він оцінює пов`язані з ними втрати, та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Так, зважаючи на конкретні обставини провадження, наслідки, що настали, характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань, які перенесені потерпілим, їх тривалість, неможливість поновити попереднє становище, істотність вимушених змін у життєвих планах, зважаючи на обставини, при яких було заподіяно моральну шкоду, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позовні вимоги потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення на суму стягнення з відповідача обвинуваченого ОСОБА_9 у сумі 100 000 (сто тисяч) грн. в користь потерпілого ОСОБА_7 .
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 слід задоволити частково.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 407, п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу. При цьому суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення. Крім цього, вищенаведена позиція викладена у постанові Верховного суду від 06 жовтня 2020 року (справа № 310/41/19, провадження № 51-2378км20).
На підставі вищенаведеного вирок Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2021 року щодо ОСОБА_9 підлягає зміні в частині цивільного позову.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів
постановила:
Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 задоволити частково
Вирок Франківського районного суду м. Львова від 16 квітня 2021 року щодо ОСОБА_9 змінити в частині вирішення цивільного позову.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 задоволити частково. Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 100 000,00 (сто тисяч) гривень заподіяної моральної шкоди.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: