ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/643/21 Справа № 710/514/17 Категорія: ч.1 ст.122, ч.1 ст.121 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів секретаря судового засідання з участі: прокурора особа щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру захисника законного представника потерпілих представника потерпілихОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції) ОСОБА_12 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси кримінальне провадження № 0000606 від 01.10.2016 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2021 року, якою застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричної лікарні зі звичайним типом нагляду ,-

в с т а н о в и л а :

У провадженні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області на стадії судового розгляду перебувало кримінальне провадження № 0000606, внесене до ЄРДР 01.10.2016, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.121 КК України.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2021 року застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації його до психіатричної лікарні зі звичайним типом нагляду.

Речові докази, що зберігаються в кімнаті зберігання речових доказів Шполянського відділення Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області вирішено знищити.

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_13 30 вересня 2016 року близько 16 год., перебуваючи у дворі будинковолодіння ОСОБА_10 по АДРЕСА_1 , під час сварки, що виникла на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, умисно, наніс тій два удари дерев`яною палицею по лівій руці та стегну з лівого боку ОСОБА_11 , чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у виді відкритого перелому нижньої третини лівої ліктьової кістки, які за ознакою тривалого розладу здоров`я відносяться категорії середньої тяжкості. Синці (крововиливи) лівого стегна, що спричинили короткочасний розлад здоров`я відносяться до категорії легких.

Він же, близько 16 год., того ж дня, перебуваючи у тому ж дворі по АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, умисно наніс ОСОБА_10 численні удари руками та ногами по голові, руках і ногах та численні удари дерев`яною палицею по голові, руках і ногах, якими спричинив потерпілій тілесні ушкодження, у вигляді черепно-мозкової травми у вигляді перелому кісток склепіння черепа із ділянками геморагічного забиття речовини головного мозку, рани тім`яної області голови із крововиливами і саднами, яка отяготилася в подальшому парезом лівої руки з сенсорними порушеннями і парціальною епілепсією по брахіальному типу ліворуч, які відносяться до категорії тяжких. Садна обох колінних суглобів, правого передпліччя і 5-го пальця правої кисті, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Суд вважав, що суспільно-небезпечні діяння, передбачені ч.1 ст.121 та ч.1 ст.122 КК України, мали місце і вчинені ОСОБА_7 .

При цьому, судом встановлено, що згідно акту судово-психіатричної експертизи № 193 від 17 травня 2017 року ОСОБА_7 на період часу до якого відноситься вчинення інкримінованих йому діянь, виявляв ознаки органічного посттравматичного психічного розладу з помірно-виражиними, компенсованими психопатоподібними розладами збудливого типу, що враховуючи помірну вираженність та компенсованість на той час психопатоподібних порушень збудливого типу, відсутність клінічно-підтверджених когнітивних розладів чи актуальної психотичної симптоматики - не позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керуватися ними.

Через вказані прояви хронічного психічного захворювання ОСОБА_7 виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді органічного психічного розладу з шизофреноподібною галюцинарно-маячною симптоматикою з грубим порушенням критичних і прогностичних функцій, на теперішній час не може усвідомлювати свої дії і керувати ними. У зв`язку з наявністю у нього клінічних ознак пасивного типу суспільної небезпеки, він потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним типом нагляду.

В свою чергу, оцінюючи клопотання адвоката ОСОБА_8 про визнання недопустимими доказів, здобутих на досудовому слідстві, з урахуванням сучасного стану кримінального процесуального законодавства, правозастосовної практики України і правових позицій ЄСПЛ, суд вважав, що в клопотанні належить відмовити, оскільки співвідношення істотних і неістотних процесуальних порушень та оцінювання їх впливу на визнання доказів недопустимими, суд вважає незначними, формальними, тобто, неістотними, такими, що не впливають на зміст і достовірність доказової інформації і не позначилися на дотриманні прав людини.

Тоді як виявлені психопатологічні феномени, характеризуючі спосіб життя, низька прихильність до амбулаторного лікування та особливості інкримінованих дій дозволяють прийти до висновку про наявність у ОСОБА_7 клінічних ознак пасивного типу суспільної небезпеки, тому він потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним типом наглядом.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого суду захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2021 року в зв`язку з недотриманням судом вимог кримінально-процесуального закону та практики ЄСПЛ, та закрити кримінальне провадження.

Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з істотним порушенням норм матеріального та процесуального закону, а висновки суду щодо вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечних діянь, що підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.121 КК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції з наданих та досліджених письмових доказів наданих стороною обвинувачення, показів свідків, та по суті призвело до незаконного застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру.

В апеляційній скарзі посилається на те, що мотивуючи свої висновки причетності ОСОБА_7 до вчинення суспільно-небезпечних діянь, передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.121 КК України, місцевий суд посилався по суті на аналогічні за своїм змістом покази потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , в той час при оцінці належності та допустимості показів останніх, як доказу, не взято до уваги те, що їх покази не підтверджуються іншими дослідженими в ході розгляду справи доказами, та не взаємодіють з показами інших допитаних у справі свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , покази яких судом першої інстанції в рішенні наведено неповно.

Вважає, що покази свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 взаємопов`язані між собою, є достовірними і послідовними для того щоб дійти висновку, що ОСОБА_7 не причетний до спричинених потерпілим у справі тілесних ушкоджень, які на його думку, виникли в них в результаті нанесення свідком у справі ОСОБА_17 ударів палицею, що мало місце 30.09.2016 близько 16 год. за обставин наведених в показах свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 під час виниклого з ОСОБА_7 конфлікту в ході якого ОСОБА_7 з боку свідка ОСОБА_18 також були нанесені тілесні ушкодження, доказом чого є витяг з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_7 №484, що також підтверджується допитами в судовому засіданні показами свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 .

Також вважає, що покази свідка ОСОБА_18 спростовуються показами свідків-очевидців вказаної події - ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , тоді як ОСОБА_23 є старшим прийомним сином потерпілої ОСОБА_10 , а відтак є заінтересованою особою, при цьому покази ОСОБА_18 є суперечливими в частині спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 . А покази свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 не можна визнати належними доказами, що підтверджують причетність ОСОБА_7 у спричиненні потерпілим тілесних ушкоджень.

Вказує, що посилання суду першої інстанції на письмові докази по суті зводяться до формального наведення їх в своєму рішенні без належної їх правової оцінки в частині відповідності проведення даних слідчих експериментів вимогам кримінально-процесуального закону. При цьому, протоколи слідчих експериментів не містять підписів спеціаліста, який приймав участь у даній слідчій дії і проводив її відеофіксацію, так і жодного графічного зображення. Тоді як з протоколу проведення слідчого експерименту з свідком ОСОБА_10 вбачається, що дана слідча дія була проведена слідчою СВ 21.04.2016, тобто, задовго до самої події, яка відтворювалася в ході її проведення і мала місце 30.09.2016, що вказує на недопустимість даного протоколу.

Сторона захисту також в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги та не надано правової оцінки, що протоколи про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 30.09.2016 від потерпілих, на підставі яких внесено відомості ЄРДР, всупереч Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події затвердженої Наказом МВС України від 06.11.2015 № 1377 (чинної на момент складання зазначених протоколів) не містять підпису потерпілих про попередження їх про кримінальну відповідальність, як і підпису про ознайомлення та правильність викладення даних у вказаних протоколах, що свідчить про внесення слідчим відомостей до ЄРДР з істотним порушенням ст.477 КПК України. Дане істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону зумовлює висновок про те, що всі слідчі та процесуальні дії по справі, зокрема, слідчі експерименти, проведені 21.04.2017, є недопустимими доказами у справі.

Зазначає, що постанови про призначення групи прокурорів від 01.10.2016 у кримінальних провадженнях № 0000606 та № 0000607 не містили підпису заступника керівника Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_24 , що свідчить про відсутність їх повноважень, а саме, в ОСОБА_25 та ОСОБА_26 на здійснення процесуального керівництва по даній справі. Тоді як повідомлення про підозру ОСОБА_7 погоджувалося прокурором ОСОБА_25 , у зв`язку із чим ОСОБА_7 фактично не набув статусу підозрюваного.

Наголошує, що недопустимими у справі є висновки судово-медичних експертиз № 05-6-01/377 від 28.12.2016, № 05-6-01/450 від 27.01.2017, № 05-6-01/127 від 29.04.2017, № 05-6-01/128 від 29.04.2017, № 05-6-01/125 від 29.04.2017, № 05-6-01/126 від 29.04.2017, оскільки вони ґрунтуються на медичних документах, отриманих з порушенням установленого ст.ст.159, 160, 163, 165 КПК України порядку.

Одночасно зазначає, що згідно листа-відповіді лікаря-психіатра КНП «Лікарня ім.Братів М.С. і О.С.Коломійченків» Шполянської міської ради ОТГ ОСОБА_27 від 08.09.2021 № 539/0919, ОСОБА_7 перебуває на диспансерному обліку у лікаря-психіатра з 03.11.2016. Являється інвалідом ІІ групи безтерміново. ОСОБА_7 регулярно являється на прийом лікаря-психіатра та приймає амбулаторне лікування. Стаціонарно лікувався з ЧОПЛ №1 з 03.01. по 03.03.2017, з 27.07. по 14.09.2017, з 19.10.2017 по 04.01.2018, з 05.03. по 20.03.2018, з 09.02. по 19.02.2021. В даний час ОСОБА_7 суспільної небезпеки не виявляє. А тому наразі відпала потреба в застосуванні примусових заходів медичного характеру щодо нього.

На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 прокурором ОСОБА_28 подані заперечення, які зводяться до законності та обґрунтованості судового рішення і відсутності підстав для задоволення апеляційних вимог.

Заслухавши доповідь судді, думки захисника ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_9 , які просили апеляційну скаргу задовольнити, прокурора ОСОБА_6 , потерпілих та представника потерпілих, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, виходячи з наступного.
Положеннями статті 370 КПК України визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення. З зазначеної норми закону вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Порядок здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру регламентований главою 39 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.513 КПК України: під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Згідно роз`яснень, які містить п.14 постанови Пленуму Верховного Суду №7 від 03.06.2005 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» ухвала (постанова) у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінально-процесуального закону і крім вирішення питань, передбачених ст.420 КПК, містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.

Відповідно ч.2 ст.19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Як встановлено п.1 ч.1 ст.93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Відповідно до п.2 ч.1, ч.3 ст.94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру, як госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом. Госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 перебуваючи в стані неосудності, вчинив суспільно небезпечне діяння за наступних обставин: 30 вересня 2016 року близько 16 год., перебуваючи у дворі будинковолодіння ОСОБА_10 по АДРЕСА_1 , під час сварки, що виникла на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, умисно, наніс тій два удари дерев`яною палицею по лівій руці та стегну з лівого боку ОСОБА_11 , чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у виді відкритого перелому нижньої третини лівої ліктьової кістки, які за ознакою тривалого розладу здоров`я відносяться категорії середньої тяжкості. Синці (крововиливи) лівого стегна, що спричинили короткочасний розлад здоров`я відносяться до категорії легких.

Крім того, близько 16 год., того ж дня, перебуваючи у тому ж дворі по АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, умисно наніс ОСОБА_10 численні удари руками та ногами по голові, руках і ногах та численні удари дерев`яною палицею по голові, руках і ногах, якими спричинив потерпілій тілесні ушкодження, у вигляді черепно-мозкової травми у вигляді перелому кісток склепіння черепа із ділянками геморагічного забиття речовини головного мозку, рани тім`яної області голови із крововиливами і саднами, яка отяготилася в подальшому парезом лівої руки з сенсорними порушеннями і парціальною епілепсією по брахіальному типу ліворуч, які відносяться до категорії тяжких. Садна обох колінних суглобів, правого передпліччя і 5-го пальця правої кисті, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Доведеність вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечних діянь, передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.121 КК України доводиться безпосередньо дослідженими в судовому засіданні та перевіреними судом першої інстанції в їх сукупності, та наведеними в ухвалі доказами.

Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_11 про те, про те, що 30 вересня 2016 року близько 16 год. у двір по вул.Козацькій, 45 у с.Сигнаївка Шполянського району ОСОБА_7 схватив її за волосся, повалив на землю при цьому наносив удари кулаками в різні частини тіла. Тоді як ОСОБА_7 дерев`яною палицею став бити її доньку ОСОБА_10 .

Показаннями потерпілої ОСОБА_10 про те, що 30 вересня 2016 року близько 16 год. у неї в дворі по вул.Козацькій, 45 в с.Сигнаївка Шполянського району ОСОБА_7 схватив її за волосся і поваливши на землю став наносити удари кулаком у різні частини тіла. Потім, ОСОБА_7 вирвав з рук її прийомного сина палицю, якою її став бити. Після того, як вмішалася її мати ОСОБА_11 , їй вдалося вирватися і на деякий час уникати побиття. Однак її наздогнав ОСОБА_7 і декілька разів ударив палицею по спині, а коли вдарив по голові то вона втратила свідомість;

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_29 показав, що восени 2016 року він побачивши автомашину швидкої медичної допомоги, під`їхав до будинковолодіння ОСОБА_10 по АДРЕСА_1 . На місці події побачив лежачою на землі з розбитою головою Світлану, якій медпрацівники надавали допомогу, під деревом сиділи ОСОБА_7 і його співмешканка. Від ОСОБА_22 і ОСОБА_18 довідався, що ОСОБА_13 прийшли у двір ОСОБА_10 виясняти стосунки, сварка переросла в бійку, під час якої ОСОБА_13 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_10 і ОСОБА_11 . Тоді ж ОСОБА_30 показав куски палиці, якою ОСОБА_13 наносив тілесні ушкодження, на якій були сліди схожі на кров.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_21 показав, що самої події, яка сталася 30 вересня 2016 року у дворі ОСОБА_10 не бачив, однак, проживаючи по сусідству з ОСОБА_31 протягом тривалого часу, знає його запальний характер і агресію.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_23 показав, що восени 2016 року він перебував у дворі будинку по АДРЕСА_1 куди прийшов ОСОБА_7 із своєю жінкою і стали кричати. В подальшому ОСОБА_7 схопив ОСОБА_10 за волосся і став наносити удари кулаками рук та ногами. ОСОБА_11 хотіла її захистити, яку ОСОБА_7 штовхнув на землю. Після чого. ОСОБА_7 вирвав у нього з рук держака від сапи, яким став наносити удари по голові та різних частинах тіла ОСОБА_10 .

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_22 показала, що 30 вересня 2016 року до неї прибіг ОСОБА_23 , який повідомив, що ОСОБА_7 б`є його матір. Коли вона прибігла до ОСОБА_10 , то побачили, що та лежала вся в крові у дворі біля криниці, фельдшер надавав їй медичну допомогу.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_32 показала, що 30 вересня 2016 року вона приїхала до ОСОБА_10 , де побачила, що потерпіла лежала в дворі біля криниці, її оглядав фельдшер швидкої медичної допомоги. Голова у неї була вся в крові. У ОСОБА_11 була травмована рука, також бачила кров на лобі у ОСОБА_7 .

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_20 показала, що 30 вересня 2016 року у сусідському дворі вона побачила, що ОСОБА_10 лежить посеред двору, не рухається, на голові кровоточить рана і ознак життя не подає. ОСОБА_11 жалілася на біль у руці та нозі. Зі її слів дізналася, що їх палицею побив ОСОБА_7 . Вона бачила біля веранди два куски палиці, схожої на держак господарського інструменту.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_33 показала, що 30 вересня 2016 року близько 16 год. вона бачила бійку між ОСОБА_7 , та ОСОБА_10 та її матір`ю. Як були спричинені тілесні ушкодження потерпілим не бачила.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_15 показала, що 30 вересня 2016 року близько 16 год. безпосередньо вона спостерігати за подіями біля будинковолодіння ОСОБА_10 та бачила, як прийомний син ОСОБА_10 - ОСОБА_34 , всіх бив дерев`яною палицею. ОСОБА_7 розбив лоба.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_16 показала, що 30 вересня 2016 року близько 16 год. вона бачила, що ОСОБА_7 сидів під деревом, біля якого була ОСОБА_35 . Тоді як ОСОБА_10 лежала на землі у своєму дворі. Хто кого і чим бив, не знає, оскільки побачила вже наслідки бійки. Однак бачила у прийомного сина ОСОБА_36 - ОСОБА_37 дерев`яну палицю, схожу на держака лопати чи сапи.

Крім того, доведеність вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому суспільно-небезпечних діянь підтверджується письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, які безпосередньо досліджені судом першої інстанції, зокрема даними:

- протоколу слідчих експериментів за участю потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_10 від 21 квітня 2017 року, які підтвердили та відтворили обставини, при яких ОСОБА_7 заподіяв їм тілесні ушкодження;

- висновку судово-медичної експертизи №05-6-01/377 від 28 грудня 2016 року, згідно якого ОСОБА_11 заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я;

- висновку судово-медичної експертизи №05-6-01/450 від 27 січня 2017 року, згідно якого ОСОБА_10 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження.

Судом першої інстанції критично оцінено показання свідка ОСОБА_15 , надані нею в судовому засіданні, що тілесні ушкодження ОСОБА_11 і ОСОБА_10 були заподіяні ОСОБА_17 , оскільки її показання спростовуються, як показаннями потерпілих про обставини отримання ними тілесних ушкоджень, так і показаннями свідка ОСОБА_16 про те, що вона разом з ОСОБА_15 підійшли до будинковолодіння ОСОБА_10 , вже після бійки і бачили лише її наслідки і колегія суддів апеляційного суду з цим погоджується.

При цьому, в ході судового розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_7 на період часу до якого відноситься вчиненні інкримінованих йому діянь, передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.121 КК України, виявляв ознаки органічного посттравматимного психічного розладу з помірно-вираженими, компенсованими психопатоподібними розладами збудливого типу, що враховуючи помірну вираженність та компенсованість на той час психопатоподібних порушень збудливого типу, відсутність клінічно-підтверджених когнітивних розладів чи актуальної психотичної симптоматики - не позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керуватися ними. Тоді як через вказані прояви хронічного психічного захворювання ОСОБА_7 виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді органічного психічного розладу з шизофреноподібною галюцинарно-маячною симптоматикою з грубим порушенням критичних і прогностичних функцій, на теперішній час не може усвідомлювати свої дії і керувати ними. У зв`язку з чим судом першої інстанції було постановлено рішення про застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з звичайним типом нагляду.

Що стосується доводів апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 з приводу того, що оскаржувана ухвала постановлена з істотним порушенням норм матеріального та процесуального закону, а висновки суду щодо вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечних діянь, що підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.121 КК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції з наданих та досліджених письмових доказів наданих стороною обвинувачення, показів свідків, та по суті призвело до незаконного застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру.

Колегія суддів з урахуванням мотивів суду першої інстанції про те, що виявлені психопатологічні феномени, характеризуючі спосіб життя, низька прихильність до амбулаторного лікування та особливості інкримінованих дій дозволяють прийти до висновку про наявність у ОСОБА_7 клінічних ознак пасивного типу суспільної небезпеки, тому він потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним типом наглядом, вважає зазначені доводи апелянта неприйнятними.

Крім того, у відповідності до вище наведених вимог кримінального процесуального закону, суд, при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру, серед іншого має встановити зокрема, чи було вчинене особою суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, у стані неосудності, а також чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Так, судом було досліджено:

- акт судово-психіатричної експертизи № 193 від 17 травня 2017 року, згідно якого, на період часу до якого відноситься вчинення інкримінованих йому діянь, виявляв ознаки органічного посттравматичного психічного розладу з помірно-виражиними, компенсованими психопатоподібними розладами збудливого типу, що враховуючи помірну вираженність та компенсованість на той час психопатоподібних порушень збудливого типу, відсутність клінічно - підтверджених когнітивних розладів чи актуальної психотичної симптоматики - не позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керуватися ними.

Через вказані прояви хронічного психічного захворювання ОСОБА_7 виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді органічного психічного розладу з шизофреноподібною галюцинарно-маячною симптоматикою з грубим порушенням критичних і прогностичних функцій, на теперішній час не може усвідомлювати свої дії і керувати ними. У зв`язку з наявністю у нього клінічних ознак пасивного типу суспільної небезпеки, він потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним типом нагляду.

Таким чином, судом було встановлено, що ОСОБА_7 вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення у стані неосудності. Обставин, як б вказували, що на час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_7 видужав або в наслідок змін у стані його здоров`я відпала потреба у застосуванні примусових заходів медичного характеру, встановлено не було.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора та застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з звичайним типом нагляду.

Неприйнятними є доводи апелянта щодо показів свідків, допитаних місцевим судом, оскільки судом дана належна оцінка їх показам, про що належним чином вмотивовано в оскаржуваному рішенні, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив одержані у передбаченому КПК України порядку докази та вірно застосував до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру, в зв`язку із чим безпідставними є доводи захисника ОСОБА_8 про визнання недопустимими доказів, здобутих на досудовому слідстві, які були предметом розгляду суду першої інстанції та який прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що співвідношення істотних і неістотних процесуальних порушень та оцінювання їх впливу на визнання доказів недопустимими, є незначними, формальними, тобто, неістотними, такими, що не впливають на зміст і достовірність доказової інформації і не позначилися на дотриманні прав людини.

Апеляційний суд звертає увагу апелянта, що обставини, на які він посилається, що з перебігом тривалого часу лікування ОСОБА_7 в даний час суспільної небезпеки не виявляє, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки дана інформація встановлена із відповіді лікаря-психіатра КНП «Лікарня ім.Братів М.С. і О.С.Коломійченків» Шполянської міської ради ОТГ від 08.09.2021 № 539/0519, тоді як примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів, а примусове лікування щодо осіб, які вчинили злочини та страждають на хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб (ст.96 КК), - висновку судово-медичної експертизи (абз.2 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 № 7 « Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування». Тоді як зазначені апелянтом обставини є підставою для звернення до суду з клопотанням в порядку ст.95 КК України про зміну або припинення застосування примусових заходів медичного характеру.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено законне та обґрунтоване рішення про застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді районним судом клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 , які б слугували підставою для скасування ухвали суду та закриття кримінального провадження, як про це просить захисник, не вбачається.

Враховуючи наведене, ухвала Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2021 року про застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру є законною, мотивованою та обґрунтованою, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 серпня 2021 року, якою застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричної лікарні зі звичайним типом нагляду залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст.426 КПК України.

Головуючий

Судді