ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/742/22 Справа № 203/1236/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2022 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема щодо
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч.2 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України,
за участі секретаря судового засідання - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_5 , (в режимі відеконференції)
обвинуваченого - ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2022 року, зокрема обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 19 березня 2022 року, без визначення розміру застави.
Мотивуючи ухвалене рішення, суд, враховувавши, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні ряду тяжких та особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, а також те, що дослідження доказів у цьому провадженні ще не проводилось, дійшов висновку, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання цього запобіжного заходу не зникли та продовжують існувати, тому продовжив строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем його постійного проживання з покладанням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, захисник посилається на те, що судом не в повній мірі дослідженні підстави для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, внаслідок чого було постановлене незаконне та необґрунтоване рішення. Так, апелянт указує, що ризики, зазначені в ухвалі, є недоведеними. Так, суд не взяв до уваги, що ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, в розшуку не перебував, від органів досудового розслідування та суду не переховувався. Разом з тим, захисник зауважує, що з боку свідків чи потерпілих жодних заяв про тиск на них надано до суду не було, жодних відомостей до ЄРДР з цього приводу не внесено, що спростовує ризик впливу на потерпілого та свідків з боку обвинуваченого. Також, в обґрунтування вимог скарги захисник осилається й на те, що ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема те, що обвинувачений може перешкоджати провадженню шляхом надання порад та вказівок іншим співучасникам, через те, що він обізнаний з процесуальними документами є непідтвердженим, оскільки вручення цих документів є обов`язок сторони обвинувачення, та не впливає на існування цього ризику. Окрім того, захисник зазначає, що обвинувачений ОСОБА_6 мав підробітки, тому підстави для вчинення нових злочинів у нього відсутні.
Апелянт указує й на те, що суд не врахував, що неотримання ОСОБА_6 належної медичної допомоги щодня веде до погіршення стану його здоров`я, тому обмеження у медичній допомозі, є порушення вимог національного та міжнародного законодавства . Звертає увагу на те, що суд не надав належної оцінки тим обставинам, що обвинувачений має постійне місця проживання, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується, та не взяв до уваги його вік, внаслідок чого не врахував можливість обрання більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою. З урахуванням цих обставин, на думку захисника, ухвала суду підлягає скасуванню.

З огляду на те, що від прокурора не надходило клопотання про його обов`язкову участь в судовому засіданні, який повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду скарги, апеляційний суд, у відповідності до положень ч. 4 ст. 422-1 КПК України, вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , суд зазначає таке.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Згідно зі ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Частиною 5 статті 199 КПК України, передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Цих вимог кримінального процесуального закону, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції дотримався в повній мірі.
Апеляційним судом встановлено, що в провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002468 від 08.11.2019, зокрема щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України.
На стадії досудового розслідування 12 січня 2020 року, ОСОБА_6 , було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який за наслідками розгляду клопотання прокурора неодноразово продовжувався ухвалами суду першої інстанції, останній раз 19 січня 2022.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Згідно з вимогами п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.
У відповідності до ст. 178 КПК України, суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованих обвинуваченому злочинів, один з яких є особливо тяжким, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, а також те, що дослідження доказів у цьому провадженні ще не проводилось, й дійшов правильного висновку, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, зокрема, те, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих і свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, продовжують існувати, внаслідок чого є необхідність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою й відсутність процесуальної можливості застосування менш суворого виду запобіжного заходу.
Ці висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Враховуючи викладене, висновки суду про те, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, є обґрунтованими.
Разом з цим, доводи скарги захисника про те, що ризики у провадженні є недоведеними, не заслуговують на увагу, оскільки ризики, вказані в ухвалі судом встановлені та підтверджуються наявними у провадженнями доказами, відповідно до яких, ці ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
При цьому, доводи апелянта, що ґрунтуються на твердженнях про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, свідчать про необґрунтованість вимоги апеляційної скарги про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, оскільки обрання будь-якого запобіжного заходу без встановлення ризиків є процесуально незаконним. За таких обставин колегія суддів позбавлена процесуальної можливості задовольнити вимоги апеляційної скарги, а доводи захисника ґрунтуються на його суб`єктивних оціночних судженнях.
Посилання захисника на те, що обвинувачений має постійне місця проживання, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується та має підробітки жодним чином не свідчить про існування достатньо міцних соціальних зв`язків, щоб забезпечити запобігання заявленим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів. Крім того, стороною захисту не надано будь-яких документально підтверджених відомостей щодо особи обвинуваченого, що, в свою чергу, позбавляє суд апеляційної інстанції стверджувати про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків.
Доводи апеляційної скарги щодо ненадання обвинуваченому належної медичної допомоги, що призвело до погіршення стану його здоров`я, й перешкоджає подальшому утриманню обвинуваченого під вартою, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими, оскільки наявність захворювань, які унеможливлюють перебування обвинуваченого в умовах СІЗО, повинні підтверджуватися відповідними медичними висновками.
Окрім того, згідно з положеннями Закону України «Про попереднє ув`язнення», особам які утримуються у слідчому ізоляторі забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.
Отже, суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.
Разом з цим, переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою, апеляційним судом не встановлено, та колегія суддів не убачає підстав для застосування щодо ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
При цьому, продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».
Водночас, враховуючи те, що на цей час, судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд ще триває, а також положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне, звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжити термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є вмотивованим і обґрунтованим, та ухвалене у відповідності до вимог кримінального процесуального закону й на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими й оціненими судом, та не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 422-1 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.
Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2022 року щодо ОСОБА_6 , залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4