Справа № 703/3662/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м.Сміла
Слідчий суддя Смілянського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 ,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області, клопотання слідчого СВ відділу поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_4 , подане під час проведення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 березня 2021 року за №0000167, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, погоджене прокурором Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_5 , про накладення арешту, - , -

ВСТАНОВИВ:

23 листопада 2021 року до суду надійшло клопотання слідчого СВ відділу поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_4 , погоджене з прокурором Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_5 , яке було направлено слідчим засобами поштового зв`язку 19 листопада 2021 року, подане під час проведення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 березня 2021 року за №0000167, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, про арешт майна, в якому просить накласти арешт на тимчасово вилучене 17 листопада 2021 року під час проведення обшуку майно, а саме грошові кошти загальною сумою 9650 гривень.
Клопотання обґрунтовує тим, що в провадженні СВ відділу поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області перебувають матеріали кримінального провадження №0000167 від 01 березня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України. Так, 01 березня 2021 року надійшов рапорт о/у СКП ВП №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області про те, що в ході проведення оперативно-розшукових заходів по справі оперативного обліку, по факту збуту психотропного засобу «амфетамін» на території м. Городище та с. Мліїв Черкаського району. В діях групи осіб, виявлені ознаки кримінального правопорушення.
В ході проведення досудового розслідування також встановлено, що 17 листопада 2021 року близько 15 години 43 хвилини громадянин ОСОБА_6 за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , повторно збув психотропну речовину «амфетамін».
17 листопада 2021 року під час проведення санкціонованого обшуку будинковолодіння АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_7 , та в якому проживає ОСОБА_8 , виявлено та вилучено грошові кошти в сумі 9650 гривень купюрами номіналом по 50 гривень 1 штука, по 100 гривень 2 штуки, по 200 гривень 22 штуки, по 500 гривень 8 штук, та по 1000 1 штука.
Враховуючи, що вказані грошові кошти могли бути набуті кримінально-протиправним шляхом, а саме внаслідок продажу психотропної речовини «амфетамін», а тому є предметом вчинення кримінального правопорушення, та оскільки санкцією частини 2 статті 307 КК України передбачено конфіскацію майна, відтак, виникла необхідність у його збереженні шляхом накладення арешту на вказане майно.
З врахуванням викладеного слідчий, за погодженням з прокурором, звернулася до слідчого судді з даним клопотанням.
Слідчий СВ відділу поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_4 у судовому засіданні клопотання підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити з наведених у ньому підстав.
Особа, у володінні якої перебуває зазначене у клопотанні майно, у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про дату, час та місце його проведення була повідомлена належним чином.
Слідчий суддя, заслухавши доводи слідчого, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного висновку.
Відповідно до витягу з ЄРДР від 01 березня 2021 року, відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.307 КК України, у кримінальному провадженні №0000167 внесені до вказаного реєстру:
- 01 березня 2021 року за фабулою: «01 березня 2021 року надійшов рапорт о/у СКП ВП №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області про те, що в ході проведення оперативно-розшукових заходів по справі оперативного обліку, по факту збуту психотропного засобу «амфетамін» на території м. Городище та с. Мліїв Черкаського району. В діях групи осіб, виявлені ознаки кримінального правопорушення»;
- 17 листопада 2021 року за фабулою: «17 листопада 2021 року близько 15 години 43 хвилини громадянин П. за місцем проживання, що по АДРЕСА_1 , повторно збув психотропну речовину амфетамін».
Згідно диспозиції ч.2 ст.307 КК України, кримінальна відповідальність за даною статтею настає у разі незаконного виробництва, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також незаконного збуту наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, якщо вказані дії, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила одне із кримінальних правопорушень, передбачених статтями 308-310, 312, 314, 315, 317 цього Кодексу, або із залученням неповнолітнього, а також збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів у місцях, що призначені для проведення навчальних, спортивних і культурних заходів, та в інших місцях масового перебування громадян, або збут чи передача цих речовин у місця позбавлення волі, або якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги у великих розмірах чи особливо небезпечні наркотичні засоби або психотропні речовини.
Як вбачається з рапорту оперуповноваженого СКП ВП № 2 ГУНП в Черкаській області від 01 березня 2021 року, останній повідомив начальника ВП № 2 ГУНП в Черкаській області про те, що під час проведення оперативно-розшукових заходів в діях групи осіб, а саме громадян зі встановленими анкетними даними виявлені ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України по факту збуту психотропного засобу «амфетамін» на території м. Городище та с. Мліїв Черкаського району.
Згідно ухвали слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 10 листопада 2021 року в межах кримінального провадження №0000167 від 01 березня 2021 року, надано дозвіл на проведення обшуку в будинковолодінні АДРЕСА_2 , та всіх до нього прибудованих спорудах, що на праві власності належить ОСОБА_7 та в якому проживає ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою відшукання та вилучення наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, предметів, що залишили на собі їх сліди.
Як вбачається із протоколу обшуку, складеного слідчим СВ ВП № 2 ГУНП в Черкаській області ОСОБА_4 17 листопада 2021 року, за адресою: АДРЕСА_2 в присутності понятих на підставі вищевказаної ухвали слідчого судді від 10 листопада 2021 року проведено обшук зазначеного домоволодіння в ході якого виявлено та вилучено, в тому числі, грошові кошти загальною сумою 9400 гривень, купюрами номіналом по 50 гривень 1 штука, по 100 гривень 2 штуки, по 200 гривень 22 штуки, по 500 гривень 8 штук, та по 1000 1 штука.
Згідно постанови слідчого про уточнення від 19 листопада 2021 року зазначено, що під час підрахунку грошових коштів, вилучених під час проведення обшуку від 17 листопада 2021 року, допущено арифметичну помилку, встановлено, що правильним слід вважати, суму грошових коштів, вилучених під час проведення обшуку в будинковолодінні АДРЕСА_2 9650 гривень.
Згідно ч.7 ст.237 КПК України, вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Відповідно до ч.1 ст.167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або про його повернення.
Згідно п.1 ч.2 ст.167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди.
Відповідно до п.7 ч.2 ст.131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Згідно ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до п.1 ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінальних протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Постановою слідчого СВ відділу поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_4 від 19 листопада 2021 року зазначене у клопотанні майно визнано речовим доказом.
Разом з тим, сам по собі факт визнання слідчим вказаного майна речовим доказом не свідчить про його відповідність критеріям, визначеним нормою ст.98 КПК України, при цьому жодних обґрунтувань, на підставі яких слідчий прийшов до висновку, що зазначене у клопотанні майно є речовим доказом, вищевказана постанова не містить.
У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї ст.170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Перевіряючи твердження слідчого про накладення арешту на вказані в клопотанні грошові кошти для забезпечення конфіскації майна як виду покарання, слідчий суддя не приймає їх до уваги, оскільки на підставі ст.59 ч.1 КК України конфіскації підлягає майно лише засудженого, яким може бути обвинувачений після проголошення йому обвинувального вироку. Оскільки матеріали клопотання не містять відомостей про те, що будь-якій особі в рамках даного кримінального провадження на час розгляду клопотання повідомлено про підозру, то правові підстави для накладення арешту на грошові кошти, вилучені за місцем проживання особи, якій не повідомлено про підозру в рамках даного кримінального провадження з цією метою відсутні.
Крім того, жодних доказів, які надають підстави вважати, що власник майна, на яке слідчий просить накласти арешт, може його приховати, пошкодити, зіпсувати, знищити, перетворити, відчужити, до матеріалів клопотання не додано та слідчим під час судового розгляду не надано.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод, учасником яких є Україна. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності, як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.
Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Згідно ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, заборонено будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійсненим на підставі закону.
Постановляючи ухвалу, слідчим суддею враховано, що відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
ЄСПЛ в своїх рішеннях визначає, що стаття 1 Протоколу, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польщі» від 22 червня 2004 року).
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).
Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст.41 Конституції, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.
Спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном.
Відповідно до ст.16 ч.1 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Оцінюючи в сукупності надані слідчим докази, а також враховуючи, що стороною обвинувачення не доведено необхідність накладення арешту на вищевказане майно у кримінальному провадженні №0000167, в межах якого слідчий просить накласти арешт, наслідки арешту майна для третіх осіб у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, застосування такого виду заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, за поданими слідчим матеріалами є неможливим.
Окрім того, безпідставне накладення арешту на зазначене у клопотанні майно, яке, хоча і визнано речовим доказом, без наявності підстав та мети, передбачених ст.170 КПК України, є безумовним порушенням прав власника вказаного майна та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На підставі вищевикладеного, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 3 ст. 169 КПК України слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.
Керуючись ст.98, 170-173, 370, 372 КПК України
УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання слідчого СВ відділу поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_4 , поданого під час проведення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 березня 2021 року за №0000167, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, погоджене прокурором Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_5 , про накладення арешту, - відмовити.
У відповідності до ч. 3 ст. 169 КПК України слідчому, прокурору негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та повідомити слідчого суддю про виконання даної ухвали.
Ухвала, може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду протягом п`яти днів шляхом подачі апеляційної скарги.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строків на її оскарження, в разі оскарження, після розгляду справи апеляційним судом, якщо її не буде скасовано.

Слідчий суддя ОСОБА_1