ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/1838/21 Номер провадження 11-кп/814/475/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9
обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 07 лютого 2022 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою під час судового провадження в суді першої інстанції задоволено частково клопотання прокурора та в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 січня 2021 року за №0000025, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 07 квітня 2022 року, обвинуваченим:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю с. Чалівка Полтавського р-ну Полтавської обл., проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 ;
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянину України, уродженцю с. Чалівка Полтавського р-ну Полтавської обл., проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 ;
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянину України, уродженцю с. Чалівка Полтавського р-ну Полтавської обл., проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання щодо запобіжних заходів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , судове рішення щодо яких учасниками судового провадження не оскаржується.
Приймаючи таке рішення щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що ці обвинувачені можуть: переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, тяжкість і конкретні обставини злочинів, які інкримінуються ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти встановленим вище ризикам.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 07 лютого 2022 року щодо останнього та постановити нову ухвалу, якою застосувати ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю.

Свої вимоги захисник ОСОБА_9 мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_10 , який має стійкі соціальні зв`язки, доходи, на утриманні матір похилого віку та 2 малолітніх дітей; клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 не відповідає вимогам ч.1 ст.184, ч.3 ст.193 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 07 лютого 2022 року щодо останього та постановити нову ухвалу, якою застосувати ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 07 лютого 2022 року щодо останнього та постановити нову ухвалу, якою застосувати ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний період доби.

Свої вимоги захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мотивують тим, що судом першої інстанції не враховано те, що: прокурор не довів ризики, визначені в ч.1 ст.177 КПК України, ОСОБА_11 має міцні соціальні зв`язки та постійне місце проживання, ОСОБА_12 є несудимим, у нього наявні постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, так як він одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, а сама по собі тяжкість інкримінованих злочинів не є підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача; думки обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; міркування прокурора про заперечення щодо скарг, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи скарг, поданих до суду апеляційної інстанції та дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.
Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Як убачається з матеріалів провадження, ухвала Ленінського районного суду м. Полтава від 07 лютого 2022 року щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 учасниками судового провадження не оскаржується, а тому відповідно до ст.404 КПК України у цій частині судове рішення місцевого суду в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.
Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Згідно зі ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Окрім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
За змістом кримінального процесуального закону (ст.199 КПК України), розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування обвинувачуються ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні: таємного викраденого чужого майна, вчиненого у великих розмірах, організованою групою; нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, з погрозою застосування такого насильства, спрямованого на заволодіння майном у особливо великих розмірах, поєднаного з проникненням у житло, вчиненого організованою групою; ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , поряд з указаним, також у вчиненні: нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, з погрозою застосування такого насильства, поєднаного з проникненням у сховище, вчиненого організованою групою; таємного викраденого чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, вчиненого організованою групою. Такі дії ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.27 ч.5 ст.185, ч.2 ст.27 ч.4 ст.187 КК України.

Як убачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 07 лютого 2022 року, цей суд оцінив обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст. 177,183,197, 199 та 331 КПК України та продовжив строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .

Під час вирішення клопотання прокурора, місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 можуть: переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Про наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть перешкоджати здійсненню кримінального провадження свідчить і те, що вони обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень у співучасті, організованою групою, зокрема, особливо тяжкого злочину проти власності, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років. При цьому, судовий розгляд кримінального провадження триває, під час якого здійснюється дослідження доказів, які згідно реєстру матеріалів досудового розслідування мають значний обсяг.

Апеляційний суд також ураховує, що на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду шляхом допиту особи у судовому засіданні.
Разом з тим, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
За таких обставин, усупереч доводам апелянтів, колегія суддів зауважує, що ризик впливу на свідків і потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й на стадії судового розгляду.
Окрім того, велика кількість епізодів злочинної діяльності, значна тривалість часу вчинення обвинуваченими інкримінованих їм дій, а також їх спланованість відповідно до обвинувального акта, також дає підстави стверджувати про наявність високого ступеню ймовірності того, що вони вдадуться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Розглядаючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 під вартою місцевий суд, при цьому, врахував тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими в інкримінованих їм органом досудового розслідування злочинах, перевірив можливість застосування ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою та правильно встановив відсутність об`єктивних даних щодо можливості їх застосування.
Колегія суддів також ураховує, що ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 несудимі, мають місця проживання та дітей, однак наведені обставини не спростовують неможливість запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, у разі незастосування обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому, в матеріалах провадження про продовження строку тримання під вартою відсутні та стороною захисту суду апеляційної інстанції не надано даних, які би свідчили про працевлаштування обвинувачених, а тому посилання на наявність у них утриманців є непереконливим. Значення має також те, що наявні дані та обставини не дають підстав вважати, що особи, в інтересах яких подані апеляційні скарги, мають такі соціальні зв`язки, які би могли слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення належної процесуальної поведінки останніх.

Отже, обставини, які стали підставою для обрання обвинуваченим запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою не змінилися, заявлені ризики станом на день розгляду клопотання не зменшились.

Апеляційний суд вважає законним та обгрунтованим судове рішення суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинувачених, оскільки наявне об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше обмеження прав обвинувачених перебувати на волі.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи апелянтів про можливість більш м`якого запобіжного заходу забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 є непереконливими з огляду на доведеність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які зі сплином часу не зменшилися. Інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, з урахуванням конкретних наведених вище обставин провадження, не зможе дієво запобігти ризикам, доведеним прокурором під час розгляду клопотання, та не буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинувачених, оскільки у будь-якому випадку передбачає перебування їх на волі.

У свою чергу, апеляційний суд констатує, що, задовольняючи клопотання прокурора, місцевий суд урахував тяжкість обвинувачення не як самостійну підставу для подальшого тримання під вартою ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а в сукупності з іншими обставинами, які мають правове значення при продовженні строку тримання під вартою, а тому доводи апеляційних скарг у цій частині є необґрунтованими.
Пунктами 1, 4 ч.4 ст.183 КПК України визначено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України.

Згідно обвинувального акта ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 обвинувачуються, серед іншого, у вчиненні злочину із застосуванням насильства та погрозою його застосування.

З огляду на викладене, та, враховуючи встановлені судом ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, зазначені вище обставини, передбачені ст. 178 КПК України, на думку колегії суддів, суд першої інстанції з огляду на положення ч.4 ст.183 КПК України, при постановленні оскаржуваної ухвали правомірно не визначав розмір застави ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у даному кримінальному провадженні.
Посилання захисника ОСОБА_9 на недотримання вимог ч.3 ст.193 КПК України, є безпідставними, оскільки як убачається з журналу судового засідання Ленінського районного суду м. Полтава від 07 лютого 2022 року, питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_10 під вартою вирішувалось за участі його захисника - адвоката ОСОБА_9 , який здійснює захист цього обвинуваченого із самого початку судового розгляду (28 жовтня 2021 року). У згаданому судовому засіданні захисник користувався нарівно зі стороною обвинувачення наданими йому КПК України правами, висловлював позицію про заперечення щодо клопотань прокурора, яку підтримав його підзахисний ОСОБА_10 (а.п. 98-102).
Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про невідповідність клопотання сторони обвинувачення ч.1 ст.184 КПК України, то колегія суддів зауважує, що відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Тобто, КПК України встановлено обов`язок суду до завершення шістдесятиденного строку розглянути доцільність продовження тримання під вартою обвинуваченого, за результатом чого постановити судове рішення, незалежно від наявності клопотань.

При цьому, слід зазначити, за змістом ст.412 КПК України невід`ємною властивістю поняття «істотність порушення вимог кримінального процесуального закону» є його здатність перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Разом з тим, судом апеляційної інстанції не встановлено та апелянтом не мотивовано яким чином ненаведення прокурором у клопотанні обставин, визначених у п.1 ч.1 ст.184 КПК України (короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа), перешкодило чи могло перешкодити місцевому суду постановити законне й обґрунтоване судове рішення в досліджуваній ситуації. За змістом обвинувального акта обвинуваченим та їх захисникам вручались копії обвинувального акта, тобто до відома, зокрема, ОСОБА_10 будо доведено фактичні обставини кримінальних правопорушень, у яких він обвинувачується. Апелянтом не наведено та в матеріалах провадження є відсутніми дані про те, що цей обвинувачений у ході розгляду клопотання прокурора вказував на незрозумілість йому зазначених обставин.

До того ж, положеннями ч.5 ст.199 КПК України передбачено, що підставою для відмови у продовженні строку тримання під вартою, є недоведення прокурором, слідчим, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою. Указана в доводах обставина також не є регламентованою ч.1, ч. 2 ст. 194, ч. 5 ст. 199 КПК України підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора.
Ураховуючи викладене, мотиви апеляційної скарги з посиланням на ст.184 КПК України не спростовують правильність висновку місцевого суду щодо необхідності продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідність продовження якого перевірено судом апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду.
Отже, апеляційні скарги не підлягають до задоволення.
Керуючись ст.ст.376,405,407,422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 07 лютого 2022 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 без зміни.
Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4