Ухвала
Іменем України

12 жовтня 2021 року

м. Київ
Справа № 734/1780/20
Провадження № 51-4528 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 березня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Устинка Шебекинського району Бєлгородської області Російської Федерації, громадянина Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом апеляційної інстанції обставини
Вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 березня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 вирішено рахувати з моменту його фактичного затримання, тобто з 18 квітня 2020 року. В строк призначеного покарання вирішено зарахувати строк його попереднього увязнення з розрахунку один день попереднього увязнення за один день позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_4 18 квітня 2020 року близько 15 год. 30 хв., знаходячись у житловому будинку за місцем свого фактичного проживання, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх діянь, передбачаючи та бажаючи настання тяжких наслідків, наніс ОСОБА_5 один удар ножем в область тулубу, чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді проникаючої колото-різаної рани грудної клітки, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 березня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року щодо нього і призначити новий розгляд кримінального провадження.
Зазначає про те, що, на його думку, висновок додаткової судово-медичної експертизи № 2 від 23 січня 2021 року, який був проведений експертом Комунального закладу «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи», не відповідає критеріям допустимих доказів, оскільки вказаний заклад є закладом комунальним і не є державною спеціалізованою установою як того вимагають положення Закону України «Про судову експертизу».
Вбачає, що оскаржувані судові рішення постановлені всупереч вимогам законності, обґрунтованості і вмотивованості та підлягають скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Зокрема вважає, що суд апеляційної інстанції належним чином доводи апеляційної скарги не розглянув. Зауважує, що як суд першої, так і апеляційної інстанції, в порушення вимог ч. 4 ст. 95 КПК України обґрунтовували свої судові рішення показаннями, наданими на досудовому слідстві, проте не взяли до уваги показання потерпілого ОСОБА_5 , який саме в судовому засіданні вказував про завдання йому тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_4 з необережності.

Таким чином, на його думку, це призвело до неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність та, як наслідок, кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК України, а не за ст. 128 КК України.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що в поданих апеляційних скаргах, зокрема апеляційній скарзі захисника, зазначалося про необхідність визнання недопустимим доказом висновку додаткової судово-медичної експертизи № 2 від 23 січня 2021 року, яка була проведена експертом Комунального закладу «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи», оскільки Комунальний заклад «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи» не є державною спеціалізованою установою і не може бути суб`єктом судово-експертної діяльності, пов`язаної з проведенням судово-медичних експертиз.
Суд апеляційної інстанції, досліджуючи ці питання, обґрунтовано вказав, що висновок додаткової судово-медичної експертизи №2 від 23 січня 2021 року ґрунтується на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо, на підставі дослідження матеріалів кримінального провадження, опису проведених досліджень. У висновку зазначено матеріали, які використовувались при проведенні експертизи, а також зазначено коли, де, ким та на якій підставі проведена експертиза, місце і час проведення експертизи. Вищевказана додаткова експертиза була проведена кваліфікованим експертом, який має достатній експертний досвід роботи, а її висновок відповідає вимогам статей 101, 102 КПК України.
Аналогічні твердження касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що судами першої та апеляційної інстанцій було незаконно визнано належним і допустимим доказом висновок додаткової судово-медичної експертизи № 2 від 23 січня 2021 року, адже він був проведений експертом Комунального закладу «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи», колегія суддів Верховного Суду вважає необґрунтованими, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону «Про судову експертизу» виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.
Згідно з ч. 2 ст. 7 вищевказаного Закону науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України належать до державних спеціалізованих установ.
Відповідно до ч. 2 статті 71 Основ законодавства України про охорону здоров`я та пункту 4 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (далі Положення), організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричноюслужбами здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Міністерство охорони здоров`я України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Серед інших функцій воно здійснює організаційне керівництво судово-медичною і судово-психіатричною службами (абз. 3 пп. 10 п. 4 Положення).
Отже, вирішуючи питання стосовно компетенції установи, яка проводить експертизу і є державною у сенсі ст. 7 Закону «Про судову експертизу», потрібно виходити не з організаційно-правової форми здійснення нею діяльності або форми її власності, а із сфери управління її діяльністю та організації державного контролю.
Як убачається з вищенаведеного Положення, саме держава в особі її центрального органу виконавчої влади - Міністерства охорони здоров`я України, здійснює владні повноваження стосовно закладів, які вправі проводити судово-медичні та судово-психіатричні експертизи.
Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30 березня 2020 року (справа № 462/3998/19).

Крім цього, те, що вказана судово-медична експертиза була визначена як додаткова, що, на думку засудженого, не передбачено чинним КПК України, не може вважатися істотним порушенням КПК України, наслідком чого має бути визнання доказу недопустимим.
Враховуючи викладене, колегія суддів не убачає підстав для визнання висновку додаткової судово-медичної експертизи № 2 від 23 січня 2021 року недопустимим доказом з підстав, наведених у касаційній скарзі.
Стосовно посилань засудженого про те, що суди першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам ч. 4 ст. 95 КПК України обґрунтували свої судові рішення показаннями, наданими на досудовому слідстві, але не взяли до уваги показання потерпілого ОСОБА_5 , які надавалися безпосередньо в судовому засіданні, колегія суддів Верховного Суду вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Як убачається з доданих копій судових рішень, апеляційний суд перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі встановив, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

Вина ОСОБА_4 підтверджується показаннями свідків, наданими в судовому засіданні, а також доказами, дослідженими в судовому засіданні, зокрема: протоколом огляду місця події від 18 квітня 2020 року, в ході якого було вилучено речовий доказ ніж з дерев`яною ручкою, на якому є сліди рідини бурого кольору; довідкою Козелецької ЦРЛ від 18 квітня 2020 року, згідно з якою у ОСОБА_4 виявлено вміст алкоголю у видихуваному повітрі 1,9 ‰; протоколом слідчого експерименту від 03 червня 2020 року за участю потерпілого ОСОБА_5 та відеозаписом до нього, де останній розповідав та показував, як 18 квітня 2020 року ОСОБА_4 під час сварки, взявши ножа, завдав йому поранення; протоколом слідчого експерименту від 10 червня 2020 року за участю підозрюваного ОСОБА_4 та відеозаписом до нього, де останній розповідав та показував, як 18 квітня 2020 року, перебуваючи у нетверезому стані у його будинку, під час виниклої сварки з ОСОБА_5 завдав останньому удар ножем у грудну клітку; висновком судово-медичної експертизи № 86 від 11 червня 2020 року, згідно з яким потерпілий ОСОБА_5 не міг отримати проникаючу колото-різану рану грудної клітки при самовільному падінні з висоти власного зросту на лезо ножа; висновком додаткової судово-медичної експертизи №2 від 23 січня 2021 року, згідно з яким тілесне ушкодження у вигляді однієї проникаючої колото-різаної рани не могло бути заподіяно за обставин, указаних в запитаннях, а саме при втраті рівноваги і подальшому падінні ОСОБА_4 на потерпілого.

Таким чином, твердження засудженого про те, що суд першої інстанції у вироку послався на покази потерпілого ОСОБА_5 чи інших осіб, надані під час досудового розслідування, не відповідають змісту оскаржуваного вироку, оскільки потерпілий та свідки допитувалися в суді безпосередньо й посилань на зміст їх допитів під час досудового розслідування в оскаржуваному вироку немає.
Те, що суд першої інстанції, з чим погодився й апеляційний суд, при оцінці сукупності доказів надав перевагу змісту зазначених вище слідчих експериментів та висновкам експертиз, не суперечить положенням КПК України, а також узгоджується зі змістом висновку Об`єднаної палати ККС ВС у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 про те, що протокол слідчого експерименту є самостійним процесуальним джерелом доказів.

Отже суд першої інстанції, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні докази в їх сукупності як такі, що узгоджуються між собою, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.1 ст.121 КК України як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх заподіяння.
Призначене засудженому покарання узгоджується з вимогами ст. 65 КК України та відповідає принципам індивідуалізації, необхідності і достатності.
Зі змісту копії ухвали апеляційного суду в контексті доводів касаційної скарги засудженого також не вбачається підстав стверджувати, що окремі доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника залишилися без належного розгляду та аналізу в ході апеляційного перегляду.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 24 березня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 05 липня 2021 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3