ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/194/22 Справа № 706/135/19 Категорія: ст. 331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси виділені матеріали кримінального провадження № 0000423 від 18.09.2018 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 січня 2022 року, якою щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 та п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 187 КК України, продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 31.03.2022, включно,-

в с т а н о в и л а :
У провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження №0000423 від 18.09.2018 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 та п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 187 КК України.

31.01.2022 у судовому засіданні ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області продовжено відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 31.03.2022, включно.

Продовжуючи ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні прокурором доведено наявність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які є достатніми для переконання, що існують підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України, не зможе запобігти тим ризикам, які існують та забезпечити досягнення мети їх застосування.

Зокрема, судом встановлено, що строк застосованого запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 спливає, а закінчити розгляд кримінального провадження у межах даного строку, не представляється за можливим, оскільки судом не допитані експерт та свідки. При цьому, ризики на підставі яких обирався, а у подальшому продовжувався обвинуваченому запобіжний захід у виді позбавлення волі, не відпали і продовжують існувати. Судом врахована віддаленість місця проживання обвинуваченого, його не стійки соціальні зв`язки та характер кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується.

Також судом вирішено клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю, з урахуванням рішення ЄСПЛ, яким встановлено підстави неналежного утримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , у задоволенні якого відмовлено.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 порушує питання про скасування ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31.01.2022 через її незаконність і невідповідність вимогам кримінального процесуального закону. Просить змінити застосований щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід з тривання під вартою на домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю, який дає змогу відстежувати та фіксувати його місцезнаходження.

Захисник, посилаючись на положення ст.ст. 177, 178 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та рішення ЄСПЛ стверджує, що обвинувачений ОСОБА_8 утримується під вартою незаконно, а прокурором у своєму клопотанні про продовження строків тримання під вартою не доведено, що інший, більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам в кримінальному провадженні.

Особливу увагу звертає на рішення ЄСПЛ у справі «Дашкевич та інші проти України» (заява № 25844/20 та 2 інші заяви), яке набуло статусу остаточного 30.09.2021, де проаналізовано ухвали національних судів в період часу з 20.09.2018 і по теперішній час щодо неодноразового продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою та констатовано, що таке продовження не відповідає пункту 3 статті 5 Конвенції.

Стверджує, що щодо ОСОБА_8 національним судом були допущені порушення Конвенції, серед яких: незаконне позбавлення волі; відсутність або неналежність відшкодування за незаконне затримання або арешт, які, за даних обставин, можливо припинити та відновити права, гарантовані Конвенцією, шляхом звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 з-під варти.

Зазначає, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, проте вже тривалий час знаходиться під вартою понад 3 роки та має постійне місце проживання, тому, на думку захисника, наявні усі підстави стверджувати, що запобіжний захід у виді домашнього арешту достатньою мірою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у кримінальному провадженні.

Узагальнюючи викладене, сторона захисту наголошує на тому, що ОСОБА_8 утримується під вартою незаконно, а держава Україна в особі суддів Уманського міськрайонного суду, які здійснюють розгляд кримінального провадження колегіально, незаконно утримують під вартою ОСОБА_8 , чим порушують норми міжнародного права.

Заслухавши доповідь судді, думки захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , який просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених в ній підстав, прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, вивчивши матеріали виділеного провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому КПК України.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До закінчення продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч. 3 ст. 407 КПК України, постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу ІІ КПК України.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою повинна відповідати вимогам ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.ст. 177, 178, 183 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів виділеного провадження встановлено, що наведені вимоги місцевим судом дотримані в повному обсязі.

На думку колегії суддів, суд прийшов до вірного висновку про те, що ризики, наведені прокурором у клопотанні і передбачені пунктами 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, є дійсними та триваючими, на даний час не зменшились та виключають можливість зміни запобіжного заходу застосованого щодо ОСОБА_8 на більш м`який.

Зокрема ОСОБА_8 , з метою уникнення від покарання, яке йому загрожує у разі доведеності пред`явленого обвинувачення, може переховуватися від слідства та залишити місце свого постійного проживання; незаконно впливати, зокрема, на свідків, які ще судом не допитані, потерпілих; вчинити інше кримінальне правопорушення; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, в тому числі, з метою затягування судового розгляду.

Із виділених матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 та п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 187 КК України, які відносяться до особливо тяжких злочинів, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад десять років або довічного позбавлення волі - за санкцією п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги сторони захисту щодо можливості застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 менш суворого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, зокрема у виді домашнього арешту з електронними засобами контролю, та підтримує позицію суду першої інстанції про те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою безумовно має враховуватися тяжкість звинувачення особи.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_8 кримінальних правопорушень свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого, який, хоча і має постійне місце проживання, однак сталі соціальні зв`язки у нього відсутні, він не одружений, не працюючий, що вказує на обґрунтованість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Оскільки під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення також не здобуто даних, які безумовно свідчили б про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою та не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, підстав для застосування щодо останнього менш суворого запобіжного заходу, навіть із застосуванням електронних засобів контролю, не вбачається.

Даних про те, що обвинувачений ОСОБА_8 за станом здоров`я не може утримуватися під вартою під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення, не встановлено, як і не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді клопотання прокурора відповідного змісту.

Розгляд клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 суддею місцевого суду одноособово, узгоджується із Законом України від 13.04.2020 «Про внесення змін до пункту 20-5 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України щодо особливостей судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні та розгляду окремих питань під час судового провадження на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 з мотивів, наведених в ній, та скасування ухвали суду із застосуванням до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж утримання під вартою, відсутні.

Керуючись ст.ст. 183, 199, 331, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 31 січня 2022 року, якою щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 та п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 187 КК України, продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 31.03.2022, включно, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді