Дата документу 20.01.2022 Справа№ 937/2776/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 937/2776/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/339/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 грудня 2020 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Мелітополя Запорізької області, громадянин України, маючий неповну середню освіту, не працюючий, розлучений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
1) 26 червня 2002 року міським судом м. Мелітополя Запорізької області за ч. 2 ст. 187, ст. 69 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 3 грудня 2005 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 6 місяців 23 дні;
2) 13 лютого 2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Звільнений 26 лютого 2015 року у зв`язку із закінченням іспитового строку,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за наступних обставин.
31 січня 2020 року, приблизно о 17.10 годині, ОСОБА_7 , знаходячись у приміщенні господарської будівлі, яка розташована на території домоволодіння, за адресою: АДРЕСА_1 , маючи єдиний умисел на відкрите викрадення чужого майна, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, шляхом ривка з рук ОСОБА_10 повторно, відкрито викрав її сумку зі шкірозамінника чорного кольору, яка для потерпілої матеріальної цінності не становить, в якій знаходились банківська картка «Ощадбанк» НОМЕР_1 , банківська картка «Ощадбанк» № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_10 , які для потерпілої матеріальної цінності не становлять; грошові кошти у сумі 750 гривень; м`яка іграшка у вигляді ведмедя, рожевого кольору, яка для потерпілої матеріальної цінності не становить; паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_10 ; рахунок за послуги з розподілу природного газу за січень 2019 року, на ім`я ОСОБА_10 , який для потерпілої матеріальної цінності не становить.
Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, наніс один удар долонею руки по правій частині обличчя ОСОБА_10 , після чого, з її правої руки вирвав належний їй мобільний телефон «Хіаоmі Redmi 4Х» іmei 1: НОМЕР_3 ? imei 2: НОМЕР_4 , вартістю 2000 гривень, в якому знаходилась сім-карта мобільного оператора «Київстар» з абонентським номером НОМЕР_5 , яка для потерпілої матеріальної цінності не представляє, грошові кошти на якій були відсутні, та з метою подолання супротиву потерпілої, наніс ОСОБА_10 один удар кулаком руки в обличчя, чим заподіяв тілесні ушкодження у вигляді, синців навколо обох очей, травматичний набряк м`яких тканин носу, які, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, чим заподіяв потерпілій майнову шкоду на загальну суму 2750 гривень.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що оскільки обвинувачений повністю визнав свою вину, суд визнав щире каяття, сприяння розкриттю злочину та відшкодування майнової шкоди за обставини, що пом`якшують покарання, а також встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, то з огляду на положення ст. 69-1 КК України, ОСОБА_7 не може бути призначено покарання більше двох третин максимального строку покарання, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, тобто більше 4 років позбавлення волі.
Натомість суд призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.
Крім того, звільнивши ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд не в повній мірі врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, цінність відносин, на які здійснено посягання, тяжкість вчиненого злочину, який є тяжким.
Також суд належним чином не врахував особу обвинуваченого, який раніше був судимий за вчинення умисних тяжких злочинів, у тому числі, корисливого злочину проти власності та здоров`я потерпілих, за яке відбував реальне покарання у виді позбавлення волі.
Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі, а в іншій частині вирок залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_10 до судового засідання апеляційного суду не з`явилась, подала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі та призначити обвинуваченому суворе покарання.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які частково погодились зі скаргою в частині невірного застосування положень ст. 69-1 КК України, але заперечували проти доводів апеляційної скарги в частині невірного застосування судом положень ст. 75 КК України, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі, обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.
У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, визнав щире каяття, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та повне відшкодування заподіяної шкоди за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується негативно.
Врахувавши вищевказані обставини суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання без ізоляції від суспільства, зі звільненням від його відбування з випробуванням.
Проте, суд не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_7 раніше судимий за вчинення умисних кримінальних правопорушень, у тому числі, умисного тяжкого злочину проти власності, має не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, раніше відбував покарання в місцях позбавлення волі, раніше звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та умовно-достроково, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд враховує вищевказані обставини, що не були належним чином взяті до уваги судом першої інстанції, та вважає, що покарання з випробуванням не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.
Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, а суд першої інстанції визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та повне відшкодування майнової шкоди за обставини, що пом`якшують покарання, а також встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, то з огляду на положення ст. 69-1 КК України, ОСОБА_7 не може бути призначено покарання більше двох третин максимального строку покарання, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, тобто більше 4 років позбавлення волі.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі, з його реальним відбуванням, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.
Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 грудня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання рахувати з дня фактичного затримання засудженого.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.
Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4