КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/4229/21 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/3503/2021
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2021 року у кримінальному провадженні №0000016 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Осовець Бобровицького району Чернігівської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2021 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Судом також вирішено питання щодо речових доказів та стягнуто з обвинуваченого процесуальні витрати у кримінальному провадженні.

Суд визнав доведеним, що 14 січня 2021 року близько 16 години 20 хвилин водій ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Ford Sierra 2.3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Київська, поблизу будинку №78, в с. Софіївська Борщагівка Бучанського району Київської області, зі сторони м. Вишневе в напрямку м. Києва, в порушення пунктів 2.3 б), д) 2.9 а) ПДР України проявив злочинну самовпевненість, не був уважний під час керування транспортним засобом, при виникненні небезпеки для руху негайно не вжив заходів для зменшення швидкості руху, чим порушив вимоги пункту 12.3 ПДР України та постійно не контролював рух транспортного засобу, чим порушив вимоги пункту 12.1 ПДР України, внаслідок чого не впорався з керуванням і виїхав на зустрічні смуги руху та в подальшому на лівий тротуар по ходу свого руху, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка рухалася в попутному напрямку.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень, зокрема множинних переломів кісток склепіння та основи черепа, кісток обличчя з розміженням головного мозку, загинула на місці події.

Грубе порушення водієм ОСОБА_9 вимог пунктів 2.3 б), д), 2.9 а), 12.1, 12.3 ПДР України перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_10 .

Докази у кримінальному провадженні досліджені судом відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення і правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2021 року змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Захисник вважає, що призначене ОСОБА_9 судом основне покарання не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості. На обґрунтування своєї позиції звертає увагу на те, що тяжкий злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_9 , є таким, що вчинений з необережності, обвинувачений свою вину визнав повністю, активно сприяв розкриттю злочину, проявив щиросердне розкаяння. Суд врахував обставину, яка обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, але такий стан не входить до об`єктивної сторони вчиненого ним злочину, вміст алкоголю в крові ОСОБА_9 на момент скоєння ДТП становив 0,86‰, що є невеликою кількістю.Обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має міцні соціальні зв`язки, проживає з дружиною та сином, за місцем народження та проживання характеризується виключно позитивно, має на утриманні матір похилого віку, є інвалідом ІІІ групи (довічно) внаслідок тяжких невиліковних хвороб (цукровий діабет, тяжка форма туберкульозу обох легень, саркоїдоз легень в грудних лімфовузлах), з 2014 року перебуває на диспансерному обліку з приводу захворювання на ВІЧ та регулярно отримує антивірусну терапію, від якої залежить його життя.

Крім того, захисник посилається на те, що суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання, лише щире каяття, але в даному випадку до таких обставин належить віднести: притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності вперше, його позитивні характеристики, наявність інвалідності внаслідок тяжких невиліковних хвороб, наявність на утриманні матері похилого віку.

За таких обставин та сукупності всіх даних про особу ОСОБА_9 , з огляду на санкцію ч. 2 ст. 286 КК України, яка передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років, суд першої інстанції, як вважає захисник, мав можливість та достатні підстави призначити ОСОБА_9 менш суворе покарання, а саме на строк 5 років.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечення прокурора та потерпілого щодо апеляційного прохання захисника, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції за обставин, наведених у вироку, про доведеність винуватості ОСОБА_9 - особою, яка керує транспортним засобом, у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків у цій частині, не переглядає їх відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Разом із цим доводи захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_9 через суворість колегія суддів вважає обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке згідно з вимогами ст. 12 цього Кодексу є тяжким злочином з необережною формою вини.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.

Суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_9 міру покарання, належним чином врахував, що він, грубо знехтувавши вимогами Правил дорожнього руху України, вчинив необережний тяжкий злочин, наслідками якого стала смерть потерпілої ОСОБА_10 , керуючи при цьому транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що визнав обставиною, яка обтяжує покарання, але щиро розкаявся у вчиненому, що визнав обставиною, яка пом`якшує покарання; взяв до уваги дані про особу обвинуваченого, який вчинив злочин вперше, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, хворіє на низку тяжких захворювань та вірно призначив ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Проте, врахувавши дані про особу винного, наявність пом`якшуючої обставини - щирого каяття, яке в даному випадку не є уявним, оскільки обвинувачений визнав свою вину, дав правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, крім того

сторона захисту надала в суді письмове підтвердження факту направлення потерпілому поштового переказу грошової суми у розмірі 10 000 грн, як часткового відшкодування завданої матеріальної шкоди, хоча і не отриманої потерпілим з власних міркувань, навіть за наявності такої обтяжуючої покарання обставини, як вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, суд першої інстанції достатньо не обґрунтував підстав, на яких він призначив ОСОБА_9 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, яке є наближеним до максимального згідно з санкцією ч. 2 ст. 286 КК України та за своїм розміром, на думку колегії суддів, є явно несправедливим через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Враховуючи наведене, усі характеризуючі дані ОСОБА_9 , котрий вперше притягується до кримінальної відповідальності, має сім`ю та піклувався про матір похилого віку, за місцем проживання характеризується позитивно, а також ту обставину, що йому встановлена інвалідність 3-ої групи довічно та з огляду на наявність низки хронічних захворювань обвинувачений потребує нагляду лікарів і постійного (пожиттєвого) прийому інсулінотерапії та ВААРТ, з огляду на наявні в провадженні обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, відношення обвинуваченого до скоєного та критичний осуд своєї поведінки, позицію потерпілого, яка заслуговує на увагу, але не може бути вирішальною під час призначення покарання, оскільки останнє має відповідати визначеним законом як загальним засадам призначення покарання, так і визначеній ним меті, колегія суддів вважає за можливе знизити розмір призначеного ОСОБА_9 основного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років 6 місяців, залишаючи незмінним

обґрунтовано визначене судом додаткове покарання, яке стороною захисту не оспорюється.

На думку колегії суддів, в даному конкретному випадку таке покарання відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 травня 2021 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання змінити.

Пом`якшити ОСОБА_9 призначене за ч. 2 ст. 286 КК України основне покарання у виді позбавлення волі, визначивши його на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4