Справа №591/6367/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/862/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
Іменем України

11 лютого 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/6367/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Зарічного районного суду м. Сум від 07.02.2022 про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні клопотання прокурора, оскільки клопотання прокурора розглянуто суддею одноособово без законних підстав, передбачених абз. 5 п. 20-5 розділу XI «Перехідні положення» КПК, без встановлення запровадження карантину на території України та можливостю у визначений КПК строк розглянути клопотання. В обґрунтування наявності ризиків суд посилається на ті ризики, що і при обранні запобіжного заходу під час досудового розслідування, а також в інших ухвалах про продовження строку запобіжного заходу. Прокурор до свого клопотання не додав жодного доказу, який би підтверджував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК, не навів нових достатньо обґрунтованих ризиків та доказів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, на які він посилається. Звертає увагу, що обвинувачений характеризується задовільно, має постійне місце проживання, має двох малолітній дітей, неофіційно працював, отримував матеріальну допомогу від матері. Встановлюючи наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК суд надумав існування ризику впливу на свідків, хоча жодного свідка в цій справі не має.

В провадженні Зарічного районного суду м. Суми знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 187 КК, ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 309 КК, судовий розгляд якого не завершений, тому прокурором було подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, яке було обґрунтоване тим, що ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу, передбачені у п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, існують та не зменшились.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 07.02.2022 продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 06.04.2022 включно без визначення розміру застави. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що судовий розгляд ще не завершений та стороною захисту не надано доказів того, що встановлені ризики перестали існувати або зменшилися. При врахуванні всіх обставин, що враховуються при обранні запобіжного заходу, які визначені ст. 178 КПК, більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не забезпечить запобіганню встановленим ризикам.

Приймаючи до уваги те, що ОСОБА_7 належним чином повідомлений про час і місце апеляційного розгляду, будь-яких клопотань від нього про розгляд апеляційної скарги у його присутності не надходило, тому колегія суддів, урахувавши позицію сторін судового провадження, вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 , що узгоджується з ст. 422-1 КПК.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу і просив скасувати ухвалу суду, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення ухвали суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а згідно ст. 177 цього Кодексу підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно ст. 2 КПК, завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно ч. 1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого, а згідно ч. 2 цієї статті вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу (ч. 3 ст. 331 КПК).

Продовжуючи ОСОБА_7 строк тримання під вартою, суд першої інстанції дійшов цілком правильного висновку про існування у кримінальному провадженні передбачених у ст. 177 КПК ризиків переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих, продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується або інші злочини, а також неможливість запобігання визначеним ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Відповідно усталеної судової практики ЄСПЛ висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та обвинуваченої особи (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Врахування тяжкості кримінального правопорушення також має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинений злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.».

Колегія суддів, вирішуючи питання про обґрунтованість продовження строку ув`язнення ОСОБА_7 враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи. При цьому згідно положень ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також судової практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює ЄСПЛ вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства; право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Щодо розумності строку тримання під вартою, то колегія суддів враховує рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), заява № 40107/02), де Суд зазначив, що «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись в конкретному випадку залежності від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, привалює над принципом поваги до свободи особистості».

ОСОБА_7 є обвинуваченим у кримінальному провадженні і обґрунтованість пред`явленого йому обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку чи іншого судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, а тому колегія суддів не уповноважена надавати оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності передбачених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків та необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність застосування п. 20-5 розділу ХІ Перехідних положень КПК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки кримінальним процесуальним законом передбачена можливість розгляду клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою головуючим-суддею у разі неможливості розглянути клопотання у визначений КПК строк колегією суддів. При цьому єдиною обов`язковою умовою (законною підставою), яку визначив законодавець та яка повинна бути на час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою це дія карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України хвороби СОVID-2019. Нормативно-правовий акт, в якому зазначений період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території України хвороби СОVID-2019, опублікований в Урядовому кур`єрі та Офіційному віснику України та знаходиться у вільному доступі в мережах Інтернет.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого рішення, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду і цей ризик не зменшився, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер та ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови», §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти (рішення у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»).

У розумінні практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії», № 33977/96, від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Беручи до уваги зазначене, колегія суддів вважає, що наявні підстави вважати, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, не зменшився і є актуальним.

При встановленні ризику впливу на потерпілих, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом.

Враховуючи, що ОСОБА_7 маючи не зняту та не погашену судимість, вчиняє новий корисливий злочин, на даний час ніде не працює та не навчається, не має законних джерел прибутку, неодноразово скоював корисливий злочин пов`язаний із викраденням чужого майна, обґрунтованим та слушним є і ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Твердження захисника про те, що характеризується задовільно, має постійне місце проживання, має двох малолітній дітей, працював неофіційно, отримував матеріальну допомогу від матері, не заслуговують на увагу та задоволенню не підлягають, оскільки вказані обставини не є тими безумовними підставами, що унеможливлюють тримання обвинуваченої особи під вартою, і повинні враховуватись разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження та вимогами кримінального процесуального закону, які регламентують обрання, зміну чи скасування запобіжних заходів, у їх сукупності.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується обвинуваченому, наслідків вчинених дій, які виразилися у нападі з корисливою метою, вчиненому за попередньою змовою, із погрозою застосування насильства, даних про особу останнього, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої, а тому приходить до переконання, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не забезпечить запобігання встановленим судом першої інстанції ризикам, що є виправданим та необхідним елементом з огляду на інші обставини і визначає потребу в триманні обвинуваченого під вартою.

Твердження захисника про необхідність скасування ухвали суду є необґрунтованими і задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду першої інстанції належним чином умотивоване, матеріали кримінального провадження об`єктивно свідчать про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, які є реальними і продовжують існувати.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що до клопотання не додано копії матеріалів на обґрунтування прокурором свого клопотання, також задоволенню не підлягають, оскільки суд першої інстанції керувався вимогами ч. 3 ст. 315 КПК і не міг впливати на прокурора.

Крім того, відповідно ч. 3 ст. 183 КПК, суд при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою може не визначати розмір застави у випадку, передбаченому ч. 4 ст. 183 КПК, що в даному випадку мало місце, а беручи до уваги характер злочинних протиправних посягань, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтовано не визначив розміру застави.

Колегією суддів не встановлено істотних порушень положень КПК при розгляді судом питання про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали (п. 3 ч. 1 ст. 409 і ч. 2 ст. 412 КПК).

Зважаючи на наявність ризиків, необхідність забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

постановила:

Ухвалу Зарічного районного суду м. Сум від 07.02.2022 відносно ОСОБА_13 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_6 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4