Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

28 грудня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника-адвоката ОСОБА_6 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000197 за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_6 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 грудня 2020 року стосовно
ОСОБА_5 , котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Велихів Володимирецького району Рівненської області, де проживає по АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 грудня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) на шість років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Судом задоволено цивільний позов ОСОБА_8 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та стягнуто з ОСОБА_5 на її користь 34198 грн. матеріальних збитків та 483465 грн. компенсації відшкодування моральної шкоди, а також стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_8 83465 грн. матеріальних збитків та 1655 грн. - моральної шкоди.
Також задоволено цивільні позови прокурора в інтересах Київської міської державної адміністрації в особі Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги та в інтересах Сарненської районної ради Рівненської області в особі КЗ «Сарненська центральна районна лікарня».
Вироком також вирішено питання стосовно речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Цим вироком ОСОБА_5 визнаний винним та засуджений за те, що 28 квітня 2016 року близько 21 год. 00 хв., у темну пору доби, він керуючи автомобілем марки ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись автодорогою сполученням Київ-Ковель-Ягодин, за межами населеного пункту, поблизу с. Велихів Володимирецького району Рівненської області, зі сторони м. Київ в напрямку м. Ковель Волинської області, на 327 км + 700 м вказаної автодороги, в порушення вимог п. 10.1, п.12.2, пп. «ґ», п. 12.6, пп. «в», п. 14.2 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України№1306 від 10.10.2001 (далі ПДР), проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, перед початком виконання обгону невстановленого попутного сідлового тягача з напівпричепом, зі швидкістю 100 км/год., що перевищує допустиму швидкість руху по умовах видимості проїзної частини, яка повинна становити 97,3...98,5 км/год. та перевищує допустиму швидкість руху за межами населеного пункту, яка становить 90 км/год., не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, а також, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, раптово та в безпосередній близькості виїхав на смуту зустрічного руху, чим створив аварійну ситуацію, та допустив зіткнення з мотоциклом марки SUZUKI VLR-1800, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням громадянина Республіки Польща - ОСОБА_11 , котрий рухався вказаною смутою руху у зустрічному напрямку та не мав можливості уникнути зіткнення по незалежних від нього причинах.
В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла марки SUZUKI VLR-1800, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у Клініці ортопедії м. Отвоцьк Республіки Польща, а транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Порушення ОСОБА_5 вимог пункту 10.1, підпункту «в», пункту 14.2 ПДР, які вимагають від водія перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху переконуватися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а також перед початком обгону переконуватися в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, знаходяться у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали, а саме смертю потерпілого.

В апеляційній скарзі, з урахуванням доповнень до неї, захисник-адвокат ОСОБА_13 просить вказаний вирок скасувати та закрити кримінальне провадження.
Обґрунтовав свої вимоги апелянт тим, що місцевий суд вийшов за межі сформульованого в обвинувальному акті обвинувачення, додавши ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, вказав перелік тілесних ушкоджень та форму вини «необережність». Захисник вважає, що в мотивувальній частині вироку відсутнє формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а судом не досліджувалось, в який саме момент ОСОБА_5 виїхав на зустрічну смугу та чи мав потерпілий можливість уникнути зіткнення. Зазначив, що суд не з`ясував з якою швидкістю рухався мотоцикл під керуванням потерпілого в момент аварійної ситуації.
Адвокат покликався на те, що в обвинувальному акті та у вироку при формулюванні обвинувачення зазначено про порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху України, що на його думку, не дає можливості зрозуміти, про які саме правила йде мова. При цьому, вказав, що свідок ОСОБА_14 , який не допитувався під час досудового розслідування, вказував, що мотоцикл перед подією рухався не по зустрічній смузі. Вважає, що висновки експертів, на які покликається суд у вироку, не підтверджують справність технічного стану мотоцикла в частині світла фар та габаритних вогнів.
Також вказав, що з описової частини інженерно-транспортної експертизи №3.1-787/16 від 14.12.2016 вбачається, що сторона обвинувачення надала експерту для дослідження копії протоколів огляду місця події та плану-схему від 28.04.2016, а не їх оригінали, що свідчить про недопустимість як доказу даного висновку експерта. Захисник зазначив, що у ряді процесуальних документів міститься описка у прізвищі та імені потерпілого.
Ставить адвокат під сумнів і протоколи слідчих експериментів, проведених з участю обвинуваченого та свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , вважає, що стороною обвинувачення не було спростовано версію захисту щодо цих подій, а також зазначає про те, що суд, без їх на те згоди, покликався на показання з чужих слів потерпілої ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .
Крім того, на переконання захисника, у матеріалах кримінального провадження містяться незаконні доручення про проведення досудового розслідування від 29.04.2016, оскільки всі процесуальні рішення повинні виноситься у виді постанов. Зазначив, що у матеріалах провадження є повідомлення про прийняття і реєстрацію заяви щодо інкримінованого ОСОБА_5 злочину, однак не має ні самої заяви, ні протоколу щодо її прийняття. Також вказав, що внесено відомості до ЄРДР 29.04.2016, а постанова про призначення прокурора лише від 26.05.2016, тому вважає, що досудове розслідування розпочате та проводилось без процесуального керівника, що зумовлює недопустимість доказів.
На думку апелянта, постанова про зміну підслідності від 22.08.2016 винесена прокурором Володимирецького відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_18 з перевищенням своїх повноважень, а тому слідчий СУ ГУНП в Рівненській області ОСОБА_19 збирав докази у даному провадженні за немотивованою постановою, що свідчить про недопустимість усіх доказів.
При цьому, захисник заявив клопотання про повторне дослідження ряду письмових доказів.

У запереченнях на апеляційну скаргу, потерпілі ОСОБА_8 у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_10 , та протерпіла ОСОБА_9 , покликавшись на безпідставність апеляційних вимог, просять вказаний вирок залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника-адвоката ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_5 на підтримання апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_4 , яка просила відмовити в апеляційних вимогах сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно вимог ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частиною 3 ст.404 КПК встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Водночас, заявляючи клопотання про повторне дослідження ряду письмових доказів, захисником не було зазначено як ці вимоги кореспондуються з вимогами ч.3 ст.404 КПК, не було пояснено, які саме порушення були допущені судом першої інстанції при дослідженні зазначених доказів. Незгода сторони захисту із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів.

З матеріалів кримінального провадження, зокрема журналів судових засідань, колегією суддів не встановлено, що суд першої інстанції допустив істотні порушення при дослідженні доказів, у тому числі дослідив їх не повністю.

При цьому, колегія суддів зауважує, що згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної зокрема у постанові від 10 червня 2020 року у справі №712/2341/15-к, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком апеляційного суду. Відмова у задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Так, колегія суддів вважає правильним та таким, що ґрунтується на обставинах кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції, висновок місцевого суду про наявність в діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК - порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_11 .

Зокрема, місцевим судом було встановлено, що у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням цієї дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали смертю потерпілого, було порушення ОСОБА_5 вимог пункту 10.1, підпункту «в», пункту 14.2 Правил дорожнього руху, які вимагають від водія перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а також перед початком обгону переконуватись в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані.

При цьому, згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи №34 від 24.05.2017 у ОСОБА_20 були встановлені наступні види, характер та локалізація тілесних ушкоджень: закрита тупа травма грудної клітки у вигляді перелому правої ключиці, забою лівої легені, лівобічного пневмотораксу, ускладнена травматичним шоком; травма лівої нижньої кінцівки у вигляді відкритих (III ступеня) множинно-уламкових переломо-вивихів плюсневих кісток, кісток передплюсни, п`яткової кістки лівої стопи, поєднаних з поширеною рвано-забійною раною по внутрішній поверхні стопи і розчавленням м`яких тканин; забійно-рваної рани передньої поверхні середньої третини лівої гомілки; садна передньої поверхні лівого колінного суглобу.

Вказані тілесні ушкодження виникли незадовго до поступлення потерпілого на стаціонарне лікування у Сарненську ЦРЛ, відповідають терміну заподіяння, вказаному у постанові від 28 квітня 2016 року, та розглядаються в єдиному механізмі їх заподіяння, оцінюються в сукупності і, згідно п.п. 2.1.3. «л», «о» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (Наказ МОЗ України від 17.01.1995 №6), мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент їх заподіяння.

Також під час досудового розслідування було проведено повторну комісійну судово-медичну експертизу, відповідно до висновку якої за №5 від 03.09.2019, згідно з даними вивчених медичних документів, у ОСОБА_11 , при госпіталізації 28 квітня 2016 року у Сарненську центральну районну лікарню, подальшому лікарському спостереженні у відділенні політравми Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги та Ортопедичній клініці ім. Адама Груци (м. Отвоцьк, Республіка Польща), проведеному клініко-інструментальному обстеженні (у тому числі ультразвуковому, комп`ютерній томографії, ангіографії) та ряду оперативних втручань, були виявлені наступні ушкодження механічного походження: закрита травма грудної клітки у виді закритого перелому 3-го лівого ребра, лівобічного пневмотораксу, забиттям лівої легені, емфіземи середостіння і підшкірної емфіземи; відкрита травма лівої стопи і гомілки у виді перелому медіальної кісточки лівої великогомілкової кістки, поширеної рани по внутрішній поверхні стопи, численних переломовивихів кісток стопи з їх розтрощенням, розчавлення і дефекту м`яких тканин, з розвитком їх некрозу (змертвіння); рана, синець і садна ділянки лівого колінного суглоба, з наявністю крові в його порожнині; дефект м`яких тканин, розмірами 36x15x27 мм передньої поверхні лівої гомілки; рана середньої третини лівої гомілки.

Згідно даних медичного свідоцтва про смерть№14170221/00/А2/2016/960646 від 19.05.2016 травма грудної клітки в своєму клінічному перебігу 18 травня 2016 року ускладнилася легеневою тромбоемболією та раптовою зупинкою серця, що і стало безпосередньою причиною смерті ОСОБА_20 .

При цьому, за результатами апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження доводи захисника про вихід місцевого суду за межі обвинувачення. Зокрема, як було зазначено вище, ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, був визначений у висновку комісійної судово-медичної експертизи, а також повторної комісійної судово-медичної експертизи, проведених на підставі медичних документів під час досудового розслідування.
Окрім того, зазначаючи у вироку форму вини обвинуваченого - необережність, місцевий суд розкрив суб`єктивну сторону кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст.286 К , що жодним чином не свідчить про вихід за межі висунутого обвинувачення.
Також не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 щодо обставин даної дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, що мотоцикл рухався по обочині дороги без габаритних вогнів та світла фар.
Так, під час допиту у суді першої інстанції спеціаліст ДП «АВТО ІНТЕРНЕШЕНЛ» ОСОБА_21 пояснив, що мотоцикл марки SUZUKI VLR-1800, на якому їхав потерпілий, призначений для експлуатації на дорогах загального користування з твердим покриттям, та, виходячи із його технічної особливості, їхати ним без включеної системи фар освітлення та вимкнення системи освітлення під час руху є неможливим. При цьому, згідно з висновком судово-трасологічної експертизи та судово-металознавчої експертизи №6233 від 23.03.2017, електролампа дальнього/ближнього світла мотоцикла марки SUZUKI VLR-1800, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з моменту пошкодження колби знаходилась в робочому стані та працювала в режимі ближнього світла. Крім того, місцевим судом було досліджено відеозапис місця даної ДТП та допитано в якості свідка особу, яка знімала це відео ОСОБА_22 . Відповідно до вказаних доказів, після ДТП мотоцикл лежав на обочині, у нього горіли габаритні вогні.
Водночас слід зауважити, що вказані свідки є товаришами ОСОБА_5 , а тому, зважаючи на те, що їх показання не узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, до таких показань слід ставитись критично.
Разом з цим, ні Закон України «Про судову експертизу», ні Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних дослідженьта Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, не містять заборон чи обмежень щодо проведення судових експертиз на підставі належним чином завірених копій письмових доказів.
Крім того, не заслуговують на увагу доводи захисника щодо безпідставності прийняття місцевим судом показань потерпілої ОСОБА_8 , які були надані нею зі слів свого чоловіка потерпілого ОСОБА_20 , оскільки показання, надані потерпілою, підтверджуються іншими докази у провадженні, окрім того, вони були надані після смерті потерпілого.
При цьому, у відповідності до п.3 ч.2 ст.40 КПК, слідчий уповноважений доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам. Тобто, письмове доручення є окремою процесуальною формою рішення уповноваженого органу, яке є обов`язковим для виконання, та застосовується у інших випадках, ніж процесуальне рішення у формі постанови.
Також, колегія суддів наголошує, що відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться не лише на підставі письмових заяв, але й на підставі усного повідомлення. Так, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні було розпочате на підставі усного повідомлення про даний злочин ОСОБА_23 , що стверджується матеріалами провадження, а тому доводи захисника і в цій частині не заходять свого підтвердження.
Окрім того, на переконання колегії суддів, не є процесуальним порушенням проведення слідчим 28.04.2016 невідкладних слідчих дій, а саме огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, огляд транспортного засобу ВАЗ2107, реєстраційний номер НОМЕР_1 , огляд транспортного засобу мотоцикла SUZUKI, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також вилучення під час проведення цих слідчих дій та долучення як речових доказів 29.04.2016 до матеріалів провадження даного автомобіля, відбитків пальців рук, запахових слідів та чохлів від підголівників сидінь з нього, до винесення постанови про призначення прокурора від 26.05.2016.
Зокрема, ч.3 ст.214 КПК надає слідчому право на здійснення невідкладних слідчих дій навіть до внесення відомостей до ЄРДР. При цьому, ч.1 ст.37 КПК передбачено, що прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. Тобто, кримінальний процесуальний закон не визначає чіткого моменту, коли повинен бути призначений прокурор процесуальний керівник, а також не забороняє проводити в інтересах кримінального провадження необхідні невідкладені слідчі дії до його призначення.
Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, швидкість руху мотоцикла потерпілого була встановлена під час проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_5 . При цьому, колегією суддів не встановлено, що сторона захисту під час досудового розслідування оскаржувала чи не погоджувалась з обставинами, встановленими під час дано слідчої дії, ними не заявлялись клопотання про залучення експертів для проведення відповідних експертиз.
Також, як вбачається з постанови прокурора Володимирецького відділу Сарненської місцево ї прокуратури Рівненської області ОСОБА_18 від 22 серпня 2016 року, ним було визначено підслідність даного кримінального провадження за СВ по розслідуванню ДТП СУ ГУНП в Рівненській області, на підставі Інструкції з організації взаємодії органів досудового розслідування з іншими органами та підрозділами внутрішніх справ у попередженні, виявлені та розслідуванні кримінальних правопорушень», затвердженої Наказом МВС України №700 від 14.08.2012, згідно п.10.6 якої кримінальні провадження про ДТП зі смертельними наслідками, а також ДТП, що набули суспільного резонансу, знаходяться на контролі МВС та ГПУ, розслідуються спеціалізованими слідчими підрозділами з розслідування ДТП слідчого управління (відділу) ГУНП, УМВС,
Отже визначивши підслідність даного кримінального провадження у зв`язку зі смертю потерпілого за відповідним слідчим відділом слідчого управління, прокурор дотримався вимог діючої на той час інструкції та жодним чином не вийшов за межі своїх повноважень.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, в тому числі про зазначення у вироку «Правила дорожнього руху України», також не свідчать про незаконність постановленого рішення та не спростовують висновків місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 в інкримінованому йому злочині.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що обрана обвинуваченому міра покарання, є надто суворою та не відповідає особі обвинуваченого та встановленим обставинам кримінального провадження.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

При цьому, за роз`ясненнями, які містятьсяч у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Зокрема, апеляційним судом враховується ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів з необережною формою вини, дані про особу обвинуваченого його молодий вік, відсутність судимостей, та який на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має постійне місце проживання, сталі соціальні зв`язки, відсутність обтяжуючих покарання обставин.
При цьому, часткове визнання своєї вини, а саме заперечення певних обставин вчиненої ДТП, є стратегією захисту та не свідчить про відсутність розкаяння з боку обвинуваченого, а тому в якості пом`якшуючої обставини враховує часткове визнання вини обвинуваченим.
Також колегія суддів приймає до уваги, що після вчинення цього злочину минув значний проміжок часу та матеріали провадження не містять відомостей щодо його притягнення за цей період до кримінальної чи адміністративної відповідальності, в тому числі щодо порушення ним Правил дорожнього руху.
Зважаючи на сукупність даних обставин, колегія суддів визнає справедливим та достатнім призначити ОСОБА_5 покарання за вчинений ним злочин у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки, вважаючи, що таке покарання буде сприяти як виправленню обвинуваченого, так і попередженню вчинення ним нових злочинів, а тому враховуючи зазначене та в силу вимог п.1 ч.1 ст.409 КПК, цей вирок слід змінити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_5 змінити.

Вважати ОСОБА_5 винним за ч.2 ст.286 КК України і призначити покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

В решті цей вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3