УХВАЛА
20 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 1-77/2003
провадження № 13-202зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15
розглянула заяву засудженого ОСОБА_16 про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2003 року та ухвали Верховного Суду України від 20 січня 2004 року і

встановила:
Як убачається з матеріалів провадження за заявою, вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2003 року, залишеним без зміни 20 січня 2004 року Верховним Судом України, ОСОБА_16 було засуджено за пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ст. 304 Кримінального кодексу України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 16 вересня 2021 року в справі «Кочура та інші проти України» (заява № 7925/20 та 9 інших, у тому числі ОСОБА_16 ) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення і постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.

Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, ОСОБА_16 12 жовтня 2021 року звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі Велика Палата) із заявою про перегляд згаданих вироку й ухвали за виключними обставинами. На думку заявника, встановлене порушення Конвенції є підставою для скасування оспорюваних судових рішень і заміни призначеного покарання на позбавлення волі на певний строк або звільнення засудженого з ув?язнення.

Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.

За змістом заяви, засуджений ОСОБА_16 висловлює незгоду з постановленими щодо нього рішеннями національних судів поза зв`язком з позицією ЄСПЛ, яка стосується механізмів не індивідуального, а загального характеру, зокрема необхідності запровадження в Україні процедур, котрі б на законодавчому рівні забезпечували в перспективі можливість звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного ув`язнення. Натомість справедливості призначення такого виду покарання за вчинення особливо тяжкого злочину ЄСПЛ під сумнів не ставив.

Так у рішенні «Кочура та інші проти України» ЄСПЛ вкотре зазначив, що для додержання вимог ст. 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду покарання на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його подальшого ув`язнення, до яких належать покарання, стримування, захист громадськості та реабілітація, адже первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Водночас ЄСПЛ постановив, що сам факт визнання існування порушення вже є достатньою справедливою компенсацією.

Таким чином, у рішенні міжнародної судової установи, на яке ОСОБА_16 посилається як на підставу для перегляду, вказано на системну проблему в українському законодавстві, що належить подолати шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини.

Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, унесення до них змін та доповнень є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, у тому числі й на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Застосовані у справі ОСОБА_16 принципи та характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що не було додержано такого права заявника, яке наразі неможливо відновити у вигляді того ж стану чи становища, що існували до порушення Конвенції. У таких випадках з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.

Рішення ЄСПЛ, ухвалене на користь ОСОБА_16 та 9 інших осіб, не містить вказівок на те, що в основі констатованих щодо заявника порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні, або що ці порушення були спричинені рішеннями, ухваленими щодо засудженого, котрі й надалі зумовлюють шкідливі наслідки, і їх не може бути усунуто іншим способом, ніж як скасування оспорюваних вироку й ухвали.

З урахуванням наведеного відсутні правові підстави для відкриття провадження за заявою ОСОБА_16 про перегляд судових рішень за виключними обставинами у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

З огляду на викладене, керуючись статтями 459, 462, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду

постановила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_16 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2003 року та ухвали Верховного Суду України від 20 січня 2004 року.
Заяву з усіма доданими матеріалами повернути особі, яка їх подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1 Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_9

ОСОБА_3 ОСОБА_10
ОСОБА_4 ОСОБА_11
ОСОБА_5 ОСОБА_12
ОСОБА_6 ОСОБА_13
ОСОБА_7 ОСОБА_14
ОСОБА_8 ОСОБА_15