КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 9 листопада 2021 року,
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_5
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 9 листопада 2021 року задоволено клопотання прокурора, продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 8 січня 2022 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою; змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 , з застосуванням електронного засобу контролю, з покладенням на ОСОБА_6 обов`язків відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, звільнити ОСОБА_6 з-під варти в залі суду негайно.
В апеляційній скарзі захисник вказує, що ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 5 днів з дня її проголошення. Отже, останній 5-тиденний строк на оскарження ухвали припадає на 15 листопада 2021 року, - враховуючи вихідний день. Таким чином, як зазначає захисник, 5 денний строк на оскарження вказаної ухвали дотримано, апеляційна скарга подана у встановлений строк.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з посиланням на положення ст. 370 КПК України, практику Європейського суду з прав людини, захисник зазначає про те, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки суд не надав жодної оцінки не лише доводам сторони захисту щодо зменшення ризиків на момент продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, а навмисно зазначив ризики, які вже не існують, які вже минули.
Що стосується ризику впливу на свідків та потерпілих, то апелянт зазначає про те, що всі свідки та потерпілі вже були допитані, матеріали справи вивчені, тобто, такого ризику, як вплив на свідків та потерпілих, не існує, але, на переконання захисника, суд протиправно, упереджено, незаконно, свавільно зазначив про наявність цього ризику. Таке відношення суду, на думку апелянта, до підтвердження, нібито, існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є неприпустимим. На думку захисника, фактично судом зазначені обставини, які не відповідають дійсності і спрямовані на незаконне тримання особи під вартою.
Також в апеляційній скарзі вказується на те, що місцевим судом вказано у якості врахування підстав для подальшого тримання обвинуваченого під вартою - невизнання ОСОБА_6 винуватості у вчиненні злочинів, що є прямим та грубим порушенням вимог презумпції невинуватості.
Крім того, як зазначає апелянт, продовжуючи обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, у грудні 2020 року, у лютому, квітні, червні, серпні, жовтні та листопаді 2021 року суд першої інстанції зазначив одні й ті ж підстави, одні й ті ж обставини для продовження тримання під вартою, обґрунтування у всіх ухвалах слово в слово дублюються про те, що «судовий розгляд триває (ще не закінчено), що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, судимий, не має стабільного джерела доходів, враховуючи міру покарання, яка йому загрожує, існують ризики, що він може переховуватися від суду, вчинити інший злочин, незаконно вплинути на потерпілих, свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим шляхом. В ухвалі не вказано аргументів для підтвердження залишення обвинуваченого протягом 1 року 6 місяців під вартою, а також, на думку апелянта, судом не вмотивована ухвала щодо необхідності чергового продовження тримання обвинуваченого під вартою.
Наголошується в апеляційній скарзі і на тому, що всі докази стороною обвинувачення вже були зібрані протягом досудового розслідування, і всі докази по справі вже були досліджені судом, а тому жодного ризику перешкоджанню судовому слідству взагалі бути не може.
На переконання захисника, оцінюючи ризики, передбачені ст. 177 КПК України, суд не врахував, що, зокрема, потерпілий ОСОБА_8 , який є ключовою особою зі сторони обвинувачення, свідок ОСОБА_9 , свідок ОСОБА_10 , свідок ОСОБА_11 підтвердили версію події, вказану обвинуваченим, те, що ніхто ножа у ОСОБА_6 не бачив та останній з ОСОБА_12 не спілкувався, хто наносив удари ножем потерпілим не бачили. Тобто, на переконання захисника, з вказаних показань вбачається, що після того, як почалася бійка на вулиці, то туди ще хтось підійшов зі сторони і приймав участь у бійці, бо цим можна пояснити спричинення ОСОБА_13 ушкоджень голови, при цьому, сам же ОСОБА_10 стверджує, що цей удар не наносив йому ОСОБА_6 .
Окрім того, захисник зазначає, що спочатку поліцейські взагалі затримали іншу людину за підозрою у вчиненні злочину, а вже потім затримали ОСОБА_6 , хоча в ході досудового розслідування переконливих доказів його винуватості здобуто не було, про що свідчать вивчені в ході судового розгляду докази по справі. Отже, як вказує апелянт, в силу конституційного принципу невинуватості всі припущення тлумачаться на користь обвинуваченого.
На переконання апелянта, наразі ризики, передбачені ст. 177 КПК України, суттєво зменшилися, оскільки всі свідки обвинувачення та потерпілі вже допиті; матеріали справи досліджені судом. Допитані в суді свідки не вказували на ОСОБА_6 як на особу, яка вчинила інкриміновані злочини, а тому після допиту свідків обвинувачення та потерпілих істотно зменшилась обґрунтованість підозри обвинуваченого у вчиненні злочину. Окремо захисник акцентує увагу на те, що ножа вдома у ОСОБА_6 не було знайдено; слідів крові потерпілих на речах ОСОБА_6 знайдено в категоричній та однозначній формі не було.
Захисник вважає, що судом не надано жодної оцінки вищевказаним обставинам. Таке, на думку захисника, невмотивоване продовження тривалого тримання особи під вартою є свавільним, про що неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини.
Щодо ризику перешкоджання кримінальному провадженню, то апелянт звертає увагу на те, що судом взагалі не зазначено, в чому цей ризик проявлятиметься у разі звільнення ОСОБА_6 під вартою, наразі відсутні жодні ризики перешкоджання кримінальному провадженню.
Звертаючи увагу на практику Європейського суду з прав людини, захисник наголошує, що ризик ухилення обвинуваченого від суду після допиту потерпілого та свідків - ключових осіб сторони обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_6 - істотно зменшився, бо після наданих показань осіб, які не бачили, що саме ОСОБА_6 завдавав ножові поранення, ОСОБА_6 немає ніякої необхідності переховуватися від суду, та підтверджує раніше висловлену позицію ОСОБА_6 щодо доведення ним своєї невинуватості та бажання навпаки справедливого та неупередженого судочинства.
Крім того, захисник наголошує, що ризик переховуватися від суду не може бути пов`язаний лише з тяжкістю кримінального правопорушення, яке інкримінується. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня, як на це вказує Європейський суд з прав людини.
Захисник в апеляційній скарзі посилається й на те, що судом першої інстанції не зазначено ґрунтовних доводів щодо відхилення доводів захисту з приводу того, що цілодобовий домашній арешт з застосуванням електронного засобу контролю, а саме електронним браслетом, повністю надав би можливість працівникам поліції контролювати місцезнаходження ОСОБА_6 , що зводить нанівець всі ризики, передбачені ст. 177 КПК України, у тому числі ухилення від суду, бо у разі порушення процесуальних обов`язків, встановлених при цілодобовому домашньому арешті, протягом доби обвинувачений вже буде поміщений знову в СІЗО. Застосування електронного засобу контролю полягає в закріпленні на тілі підозрюваного, обвинуваченого електронного браслета, який дає змогу відстежувати та фіксувати його місцезнаходження.

Обвинувачений повідомлений про день та час апеляційного розгляду у встановленому законом порядку, будь-яких заяв або клопотань про обов`язкову його участь під час апеляційного розгляду не подав.
Уповноваженою особою Державної установи «Київський слідчий ізолятор» в судове засідання, що призначено на 6 грудня 2021 року, не забезпечено участь обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференцзв`язку з Київським апеляційним судом.
З урахуванням позицій захисника, який вважав можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності ОСОБА_6 , прокурора, яка не заперечувала проти проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого, відсутності заяви обвинуваченого про його обов`язкову участь під час апеляційного розгляду, зважаючи на положення ч. 4 ст. 422-1 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_5 на підтримку доводів, які викладені в апеляційній скарзі, позицію прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вказавши на наявність підтверджених ризиків, дослідивши матеріали справи, у тому числі витребувані у порядку, передбаченому ст. 422-1 КПК України копію оскаржуваної ухвали та копію клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить такого висновку.

Відповідно до положень п. 1-1 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, - протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Оскаржувана ухвала постановлена 9 листопада 2021 року, а, відтак, останній день подання апеляційної скарги, з урахуванням положень п. 1-1 ч. 2 ст. 395 КПК України, - 14 листопада 2021 року неділя - неробочий день. З урахуванням положень ч. 7 ст. 115 КПК України, відповідно до яких якщо закінчення строку, який обчислюється днями або місяцями, припадає на неробочий день, останнім днем цього строку вважається наступний за ним робочий день, за винятком обчислення строків тримання під вартою та перебування в медичному закладі під час проведення стаціонарної психіатричної експертизи, наступним робочим днем є понеділок 15 листопада 2021 року.
Апеляційна скарга захисником направлена поштовим зв`язком, відповідно до даних, які зазначені на конверті поштового відправлення, 15 листопада 2021 року, а відтак строк на апеляційне оскарження ухвали суду від 9 листопада 2021 року захисником не пропущений.

Що стосується доводів апеляційної скарги, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з огляду на таке.

З наявних матеріалів судового провадження встановлено, що у провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0003435, внесене до ЄРДР 3 червня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень. передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що під час судового розгляду кримінального провадження прокурором заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, оскільки закінчити судовий розгляд до спливу застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу не виявилось можливим, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які існували на час застосування до ОСОБА_6 зазначеного запобіжного заходу, не зменшились і не відпали.
Прокурор у клопотанні вказав про те, що ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що 3 червня 2020 року, приблизно о 00.30 год., знаходячись біля під`їзду будинку АДРЕСА_2 на грунті раніше виниклих неприязних стосунків, вступив у словесну сварку з ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , яка поступово переросла в бійку, в ході розвитку якої у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті останніх. Реалізуючи свій злочинний намір, маючи умисел на умисне вбивство двох осіб, а саме: ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , ОСОБА_6 у вказаний час та місці, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто, діючи з прямим умислом, утримуючи в правій руці предмет, якому притаманні колюче-ріжучі властивості, по типу ножа, наніс ОСОБА_15 один удар в область живота, спричинивши тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного проникаючого поранення живота з ушкодженням великого чепця та тонкої кишки, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя), яке в своєму клінічному перебігу без надання своєчасної кваліфікованої медичної допомоги призводять до летального наслідку. Запобігання такому наслідку сприяв короткий період часу, що пройшов від моменту спричинення ОСОБА_8 зазначеного тілесного ушкодження до часу надання йому кваліфікованої у повному обсязі медичної допомоги. Таким чином, ОСОБА_6 , вчинив всі дії, які вважав необхідними для доведення свого злочинного умислу до кінця, однак кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, так як потерпілому ОСОБА_8 було вчасно надано медичну допомогу.
Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу на умисне вбивство двох осіб, ОСОБА_6 приблизно о 00.32 год., знаходячись біля під`їзду будинку АДРЕСА_2 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, утримуючи в правій руці предмет, якому притаманні колюче-ріжучі властивості, по типу ножа, наніс ним ОСОБА_14 близько 4 (чотирьох) ударів, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді тяжких тілесних ушкоджень (за критерієм небезпеки для життя) та які перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_14 , а саме: проникаюче колото-різане поранення з розташуванням рани на шкірі лівої передньо-бічної поверхні грудної клітки (у 5-му міжребер`ї по передній паховій лінії), відходженням від неї ранового каналу у напрямку спереду назад, зверху вниз та зліва на право, який проникає в плевральну порожнину в 4 міжребер`ї по середній ключичній лінії, по його ходу ушкоджуються: шкіра, підшкірно- жирова клітковина, міжреберні м`язи та пристінкова плевра, верхня частка лівої легені (наскрізне крайове ушкодження), навколосерцева сорочка, лівий шлунок серця, в порожнині якого, рановий канал сліпо закінчується, довжина його по зонду близько 12 см; проникаюче колото-різане поранення з розташуванням рани на шкірі задньої поверхні грудної клітки справа, відходженням від неї ранового каналу у напрямку: ззаду наперед, зверху вниз та справа наліво, який проникає в плевральну порожнину, по його ходу ушкоджуються: м`які тканини даної анатомічної ділянки, міжреберні м`язи та пристінкова плевра, нижня частка правої легені, в глибині, якої рановий канал сліпо закінчується, довжина його по зонду близько 7 см, а також легкі тілесні ушкодження, а саме: два непроникаючі колото-різані поранення задньої поверхні грудної клітки справа з відходженням від них ранових каналів у напрямку: ззаду наперед, зверху вниз та зліва направо, які проходять у м`яких тканинах, де сліпо закінчуються, довжина їх по зонду відповідно приблизно 7 см. та 4 см.; непроникаюче колото - різане поранення голови з розташуванням рани на шкірі привушної ділянки зліва, відходженням від неї ранового каналу у напрямку: зліва направо та зверху вниз, який проходить у м`яких тканинах, де сліпо закінчується, довжина його по зонду приблизно 3 см. Від отриманих тілесних ушкоджень настала смерть ОСОБА_14 .
Прокурор у клопотанні вказав про те, що розгляд вказаного кримінального провадження не завершено, а ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати і не втрачають актуальності.
Так прокурор зазначив, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КК України, а саме ризик переховування від органів прокуратури та суду з метою уникнення відповідальності, підтверджується тим, що злочин, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_6 , відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавленням волі. Усвідомлюючи тяжкість вчиненого злочину, перебуваючи на волі ОСОБА_6 , може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду, оскільки ОСОБА_6 - уродженець міста Львів, а також зареєстрований в цьому місті, у нього відсутня офіційна робота у м. Києві, та на момент затримання він проживав на квартирі своєї цивільної дружини, що говорить про відсутність власного житла, і все це у сукупності свідчить про реальні можливості та спроби обвинуваченого переховуватись від суду з метою уникнути покарання.
Ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризик вчинення інших кримінальних правопорушень підтверджується притягненням ОСОБА_6 у минулому до кримінальної відповідальності. Так, у липні 2020 року ОСОБА_6 був засуджений вироком Деснянського районного суду міста Києва за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, що свідчить про те, що ОСОБА_6 , будучи на волі, може продовжувати здійснювати кримінальні правопорушення.
Прокурор також акцентував увагу на дані про особу ОСОБА_6 , його вік, майновий стан, відсутність постійної роботи, відсутність власного житла в м. Києві, обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується, а саме вчинення протиправних дій, які мають надзвичайно високий ступінь, зумовлений певними наслідками не лише для конкретної особи, а і для суспільства в цілому, наявність по справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу.
Також прокурор у клопотанні вказав про те, що підставами застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 є наявність обґрунтованої підозри у вчинені умисного особливо тяжкого кримінального правопорушення, наявність вищевказаних ризиків, які дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 може здійснити вищевказані дії, а тому менш суворі запобіжні заходи у виді особистого зобов`язання, особистої поруки, застави чи домашнього арешту не є достатніми для запобігання вищевказаним ризикам, а також не зможуть забезпечити виконанню обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, що саме перебування ОСОБА_6 під вартою зможе забезпечити запобіганню можливості ухилення останнього від суду, незаконного впливу на потерпілого і свідків у кримінальному проваджені (ас. 29-31).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 9 листопада 2021 року задоволено клопотання прокурора, продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 8 січня 2022 року.
Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що, врахувавши, що судовий розгляд у вказаному провадженні ще не закінчений, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, вину у вчиненні яких він не визнає, судимий, не має стабільного джерела доходів, зважаючи на міру покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим, суд першої інстанції дійшов висновку, що існують ризики переховування обвинуваченого, вчинення іншого кримінального правопорушення, незаконного впливу на потерпілих, свідків, перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином, а тому саме запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченого забезпечить належну процесуальну поведінку, що продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 відповідає охороні прав і інтересів суспільства, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише за передбачених законом випадках за встановленою процедурою (ас. 28-28 зворот).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Як встановлено з оскаржуваної ухвали, питання продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження.
Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника про відсутність доказів причетності ОСОБА_6 до вчинення інкримінованих йому злочинів. Не вправі давати таку оцінку доказам на даній стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка їм може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому посилання в апеляційній скарзі захисника про відсутність доказів на підтвердження обвинувачення ОСОБА_6 є непереконливими.

За таких обставин суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вказав про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави суду вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Колегії суддів звертає увагу на встановлені на даний час судом першої інстанції чинники, пов`язані з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками, а саме, зі змісту ухвали вбачається, що ОСОБА_6 є особою з середньою освітою, який не працює, зареєстрований у м. Львові, проживає у м. Києві, не має осіб на утриманні, є судимим 14 липня 2020 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 186 КК України до 6 місяців арешту, на даний час обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк відповідно від 7 до 15 років та від 10 до 15 років, або довічне позбавлення волі. Серйозність покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів, саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Окрім того, серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти, а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

З урахування наведеного, виходячи з характеру висунутого обвинувачення та тяжкості покарання, яке може бути призначене обвинуваченому у разі доведеності його вини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність реального ризику переховування обвинуваченого від суду та не виконання його процесуальних рішень.

Окрім того, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, враховуючи не тільки тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, а й обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, у тому числі й мотиви вчинення злочину, які поставлені у вину обвинуваченому, дійшов обґрунтованого висновку про наявність ризику незаконного впливу на потерпілого та свідків у разі зміни обвинуваченому запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою. І, хоча такий ризик значно зменшився, з огляду на те, що вказані особи допитані, проте продовжує існувати, оскільки остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято. Встановленими обставинами спростовуються доводи апеляційної скарги захисника про відсутність вказаного ризику.

Наявні на даний час у кримінальному провадженні обставини у своїй сукупності, на думку колегії суддів, свідчать про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а, відтак, і на наявність підстав для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, враховуючи, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам, які, хоча і зменшились, проте, не втратили свою актуальність, що спростовує доводи апеляційної скарги про можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Окрім того, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, з огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, на даний час строк перебування обвинуваченого під вартою не можна визнати таким, що порушує принцип справедливої співрозмірності між повагою на особисту свободу обвинуваченого та публічними інтересами, що випливають з прав потерпілих на захист від особливо тяжкого кримінального правопорушення, на охорону їх прав та законних інтересів і забезпечення швидкого та повного розгляду даної справи.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих на даний час обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 9 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 , - залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3