КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002209 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Києва, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 просить вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 186 КК України покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі чи обмеженням волі, застосувавши до неї ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України
У решті вирок залишити без змін.

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з 26 липня 2021 року.
Також цим вироком вирішене питання щодо стягнення процесуальних витрат та щодо речових доказів.

За доводами апеляційної скарги захисник ОСОБА_8 не оспорюючи доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 , вважає, що призначене їй покарання є надто суворим.
Апелянт зазначає, що суд призначаючи ОСОБА_9 покарання не врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, обставини справи, дані про особу обвинуваченої, її вік та ставлення до вчиненого кримінального правопорушення відразу після події та під час усього часу досудового розслідування та судового розгляду провадження.
Так, захисник звертає увагу на поведінку обвинуваченої після вчинення кримінального правопорушення, зокрема вказує, що ОСОБА_9 після заволодіння мобільним телефоном пробігла по сходах на декілька поверхів нижче, зупинилась, сіла на сходи та чекала на приїзд працівників поліції.
Водночас, як зазначає апелянт, мобільний телефон був повернутий потерпілій.
Поза увагою суду залишилось також те, що обвинувачена з моменту вчинення кримінального правопорушення до цього часу щиро розкаюється у вчиненому, а також негативно відноситься до вчиненого нею діяння.
Також захисник зазначає, що обставинами, які пом`якшують покарання можна вважати щире каяття та активне сприяння в розкритті злочину.
Поряд з цим апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_6 раніше не судима, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дочку ІНФОРМАЦІЯ_2 , має зареєстроване місце проживання в Києві.
Щодо висновків суду про те, що ОСОБА_6 було позбавлено батьківських прав на дочку, то як вважає захисник, стороною обвинувачення дана обставина доведена не була, тому суд не міг самостійно збирати докази, які негативно характеризують обвинувачену.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 26 липня 2021 року приблизно о 10:20, перебуваючи поряд з будинком АДРЕСА_2 зайшла до під`їзду вказаного будинку з метою відшукання покинутих речей для подальшого їх продажу, й піднімаючись сходами, на 16-му поверсі помітила відчинені двері до квартири АДРЕСА_3 . Тоді у неї виник умисел, спрямований на вчинення умисного корисливого злочину проти власності, поєднаного з проникненням до житла.

Надалі, усвідомлюючи, що квартира АДРЕСА_4 є приватним житлом, ОСОБА_6 , з метою заволодіння чужим майном, зайшла до приміщення вказаної квартири, де помітила в коридорі на тумбочці мобільний телефон марки «Ірhonе» моделі 6S в червоному чохлі.
Вважаючи свої дії непоміченими сторонніми особами, ОСОБА_6 вирішила викрасти мобільний телефон. Однак була помічена потерпілою ОСОБА_10 , яка на той момент перебувала у квартирі, остання почала кричати до ОСОБА_6 , аби та повернула мобільний телефон та одночасно намагалася її затримати, однак ОСОБА_6 вирвалася та втекла з помешкання квартири разом з мобільним телефоном, таким чином її дії перестали бути таємними та переросли у відкрите викрадення чужого майна з проникненням у приміщення.
Своїми діями ОСОБА_6 завдала матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_10 у розмірі 3449 гривень.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурор щодо задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 та правильно кваліфікував її дії за ч. 3 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) поєднане з проникненням у житло.
Висновки суду в частині доведення винуватості, кваліфікації дій обвинуваченої а також правильність призначення покарання ніким не оскаржується.
Судове рішення оскаржується лише в частині безпідставного, на думку захисника, незастосування до обвинуваченої звільнення від відбування покарання з випробуванням, отже суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України лише в межах цих вимог.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Призначивши обвинуваченій ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 3 ст. 186 КК України, суд одночасно дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України.
З такими висновками погоджується колегія суддів.
В апеляційній скарзі захисник зазначає про те, що поза увагою суду залишилась поведінка обвинуваченої після вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_6 після заволодіння мобільним телефоном пробігла по сходах на декілька поверхів нижче, зупинилась, сіла на сходи та чекала на приїзд працівників поліції, що, на думку захисника, свідчить про те, що вона усвідомила вчинене нею діяння, та чекала працівників поліції, щоб понести відповідальність за вчинене, однак колегія суддів не погоджується із такими висновками апелянта.
Як зазначила ОСОБА_6 у суді першої інстанції, в момент вчинення нею кримінального правопорушення, вона усвідомлювала його тяжкість, однак після того, як її дії були викриті потерпілою, обвинувачена не повернула майно та разом з ним почала тікати з місця вчинення кримінального правопорушення.
Поряд з цим, спустившись на декілька поверхів нижче від місця вчинення кримінального правопорушення, вона переодягнулась в інший одяг, що свідчить про те, що вона вжила заходів, щоб залишитись непоміченою.
Крім того, як повідомила сама обвинувачена, вона чула, як потерпіла зайшла до ліфту та спустилась до низу, тому вона розуміла, що не зможе залишити будинок разом з викраденим майном.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченій покарання не врахував того, що на її утриманні є малолітня дитина, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як встановлено судом першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_6 позбавлена батьківських прав відносно дитини ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 травня 2020 року.
При цьому доводи апелянта про те, що суд не міг самостійно збирати докази, які негативно характеризують обвинувачену, зокрема про обставину щодо позбавлення її батьківських прав, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки така обставина не є доказом у справі, а лише характеризує особу обвинуваченої.
Поряд з цим, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Крім того, у суді першої інстанції обвинувачена повідомила суд, що донька з нею не проживає, а проживає із свекрухою, доньку не бачила останні два роки.
Таким чином, суд правомірно взяв до уваги ці дані, як такі, що характеризують особу обвинуваченої.

Крім того, суд обґрунтовано не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття обвинуваченої ОСОБА_6 .
Вирок суду містить належні та достатні мотиви на обґрунтування такого висновку, з яким погоджується колегія суддів.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що застосування положень ст. 75 КК України є правом суду, а не обов`язком та буде законним лише тоді, коли суд дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного покарання.

В даному кримінальному провадженні колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_6 без реального відбування покарання є неможливим.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавленняволі строком на чотири роки, яке вона повиннавідбувати реально є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та його не можна вважати явно несправедливим через суворість.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 15 вересня 2021 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення,а засудженою, яка тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення їйкопії судового рішення..
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4