Справа № 367/5743/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2028/2021 Доповідач у ІІ інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 квітня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 25 лютого 2021 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 25 лютого 2021 року задоволено клопотання прокурора Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 . Залишено без задоволення клопотання обвинуваченого про заміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній Установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства Юстиції України відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено на 60 (шістдесят) днів. Строк дії ухвали суду про тримання під вартою, обчислювати з 25.02.2021 року по 25.04.2021 року, включно.
В обґрунтування судового рішення зазначається, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обраний обвинуваченому у відповідності до вимог п. 4 ст. 183 КПК України та з врахуванням наявності ризиків передбачених у п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час проведення судового розгляду не відпали. ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі від 3 до 7 років, тому є обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений перебуваючи на свободі може переховуватись від суду з метою уникнути покарання за вчинене, у разі доведеності його вини, незаконно впливати на свідків, які ще не допитувались у судовому засіданні, вчинити інше кримінальне правопорушення. Врахувавши тяжкість кримінального правопорушення, та покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, дані про особу ОСОБА_7 , який не має постійного джерела доходу, відсутність даних про неможливість подальшого перебування під вартою, належних гарантій, які б переважали ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зокрема можливість обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, які ще не допитані судом, суд дійшов висновку, що запобігти встановленим ризикам можливо лише шляхом продовження застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 25 лютого 2021 року та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_7 не пов`язаний з позбавлення волі.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_7 зазначає, що рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою було помилковим і таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_7 буде ухилятися від суду, які зазначені в ст.177 КПК України.
В свою чергу, захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 25.02.2021 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 . Постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, а саме у вигляді домашнього арешту в нічний час доби. Встановити для ОСОБА_7 наступні обов`язки: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого чи суду; повідомляти слідчого, прокурора, суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що оскаржувана ухвала не вмотивована, не в повній мірі відповідає вимогам чинного КПК України, прийнята з відвертим порушенням права на захист (засідання проведено без участі захисників) і тому, відповідно, є необ`єктивною та підлягає скасуванню.
Апелянт звертає увагу на те, що відповідно до протоколу затримання ОСОБА_7 , його було затримано 26.07.2020 о 01 год. 30 хв. в м. Буча Київської області, а протокол складено о 04 год. 54 хв. і ОСОБА_7 знаходився без відповідного документу у кайданках понад дві години. Обшук у житлі ОСОБА_7 зроблений без відповідного дозволу, тобто без ухвали слідчого судді, а його легалізація відбулась із суттєвим порушенням законодавства щодо строків подачі відповідного клопотання слідчим. Також, під час особистого обшуку ОСОБА_7 не виявлено ніяких заборонених до обігу предметів. Крім цього, поза увагою суду залишилась та обставина, що ОСОБА_7 постійно проживає за однією адресою, добре характеризується за місцем проживання, має сталі соціальні зв`язки, неофіційну, але роботу, добу сім`ю, двох малолітніх дітей, які потребують його допомоги, підтримки та піклування, бо син систематично потребує медичної допомоги, а знаходження ОСОБА_7 під вартою вкрай негативно відображається на психологічному стані його дружини, малолітніх сина та доньки.
Також, апелянт зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до висновку про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки прокурор не навів будь-яких прийнятних фактичних обставин, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, не зможе запобігти саме доведеному ризику, і тому безпідставно клопотав продовжити строки тримання ОСОБА_7 під вартою. Крім того, клопотання прокурора носять характер повторності вже 4-ий раз поспіль без надання фактів нових ризиків або обставин, що будь-яким чином змінились.
Захисник стверджує, що на даний час не існує ризику переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, а в подальшому, ОСОБА_7 буде постійно та вчасно з`являтись на будь-який виклик слідчого, прокурора, судді, оскільки він має сталі соціальні зв`язки, сім`ю, двох малолітніх дітей, один з яких з 2016 року лікується з приводу зору, також ОСОБА_7 має постійне місце проживання в АДРЕСА_1 , добре характеризується, і є особою, яка не має судимості, а також знає наслідки неявки за викликом слідчого, прокурора, суду.
Також, апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_7 не визнає свою вину, самостійно вказує на помилки слідства щодо сумнівів та недоведеності обвинувачення, особисто приймає участь в процесуальних діях, судових засіданнях. Наведене є доказом відсутності у ОСОБА_7 бажання переховуватись від органів досудового розслідування та суду.
Заслухавши суддю-доповідача,
Заслухавши доповідь судді,
пояснення захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтримали доводи апеляційних скарг та просили її задовольнити,
пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який також підтримав доводи апеляційних скарг своєї та захисника та просив їх задовольнити,
пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У відповідності до ст.131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 25 лютого 2021 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 в межах кримінального провадженні №0001874 за ч.1 ст.187 КК України.
Проте, з таким рішенням суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
У відповідності з положеннями п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Разом з тим, перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про їх наявність є обґрунтованим з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, проте, у клопотанні прокурора відсутні будь-які докази на підтвердження того, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, вказаним у клопотанні.
Колегія суддів вважає, що в матеріалах провадження не міститься виняткових даних, які б давали підстави для продовження застосування обвинуваченому ОСОБА_7 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
У рішеннях Європейського суду з прав людини означено, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси поваги до особистої свободи.
Так, колегія суддів приходить до переконання про те, що вирішення питання про можливість подальшого перебування особи під вартою передбачає необхідність врахування також необхідності забезпечення дотримання прав обвинуваченого, у тому числі і тих, які гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Як вбачається із матеріалів провадження, ОСОБА_7 у зв`язку із застосуванням щодо нього запобіжного заходу тривалий час перебуває під вартою, що є однією із форм перебування особи під контролем держави.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії)). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови)).
Задовольняючи клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігти ризикам.
Не наведено зазначених обставин і прокурором у судовому засіданні під час перегляду оскаржуваної ухвали.
Суд першої інстанції обмежився лише посиланням на законодавчі норми процесуального закону, належним чином не обґрунтувавши прийняте рішення щодо конкретного кримінального провадження та особи обвинуваченого, не врахувавши, при цьому, що обмеження розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п.4 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у справі "Белевитський проти Росії).
Крім того, відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.
Однак, надані суду матеріали не містять відомостей щодо існування виняткових обставин, які б виправдовували позбавлення ОСОБА_7 права на свободу та давали підстави для тримання його під вартою.
Так, хоча ОСОБА_7 і обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких, проте має постійне місце проживання та реєстрації, сім`ю та на утриманні неповнолітніх дітей, що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків.
У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг про безпідставність продовження судом першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
На підставі наведеного, колегія суддів, вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт на період судового розгляду та ухвалення судом першої інстанції судового рішення.
Відтак, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 до часткового задоволення. Ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 лютого 2021 року підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.
Керуючись ст.ст. 376, 350, 177, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 25 лютого 2021 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, заборонивши йому залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України:
- утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у цьому кримінальному провадженні;
- прибувати за кожною вимогою до суду;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон;
- носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому перебуває останній, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків, використовувати електронні засоби контролю.
На підставі п.1 ч.3 ст.202 КПК України зобов`язати Бучанський ВП ГУНП в Київській області негайно доставити обвинуваченого ОСОБА_7 до місця його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та звільнити його з під варти.

Копію ухвали направити до Бучанського ВП ГУНП в Київській області для виконання в частині доставки обвинуваченого ОСОБА_7 до місця цілодобового домашнього арешту та контролю за виконанням обвинуваченим ОСОБА_7 умов запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

ОСОБА_7 , до прибуття працівників Бучанського ВП ГУНП в Київській області для виконання даної ухвали - утримувати в ДУ «Київський слідчий ізолятор».
Строк дії ухвали встановити на період судового розгляду та ухвалення судом першої інстанції судового рішення.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Проголошення повного тексту ухвали відбудеться 19.04.2021, о 15 год. 10 хв.

Судді ____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4