Справа № 743/587/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/107/21
Категорія - ч. 2 ст. 289 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 лютого 2020 року за № 0000082, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2020 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Велика Вісь, Ріпкинського району, Чернігівської області, непрацюючого, не одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 08 січня 2019 року Чернігівським апеляційним судом за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 місяців арешту, яке відбув повністю,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 289 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, та призначено покарання:

-за ч. 2 ст. 125 КК України до 3 місяців арешту;

-за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.

Визначено рахувати строк відбування покарання ОСОБА_7 з дня його фактичного затримання, а саме з 10 липня 2020 року.

Зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в розрахунку один день попереднього ув`язнення за день відбування покарання.

Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати на залучення експертів в розмірі 615 грн. 04 коп. та 1634 грн. 50 коп. на користь держави.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності вини та кваліфікації дій останнього, просить змінити рішення суду, в частині призначеного покарання, шляхом призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Звертає увагу на те, що згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи ( як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчинених злочинів, а тому, зважаючи на не враховані у вироку суду пом`якшуючі обставини, а саме: наявність на його утриманні трьох неповнолітніх дітей та цивільної дружини, які потребують фінансової допомоги, його щире каяття та визнання вини, вчинення злочинів внаслідок збігу тяжких життєвих та сімейних обставин, вважає за можливе призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Суд першої інстанції встановив, що 8 лютого 2020 року, у період часу з 10 год. 00 хв. по 13 год. 50 хв., більш точно час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , знаходячись в с. Велика Вісь, Ріпкинського району, Чернігівської області, діючи повторно, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, перебуваючи на території подвір`я будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 , всупереч волі власника, протиправно відчинивши незачинені двері, проник до кабіни належного ОСОБА_8 трактора МТЗ 80, д.р.н. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , після чого привів двигун в дію та розпочав його рух, тим самим незаконно заволодів транспортним засобом вартістю 108 520 грн.

18 лютого 2020 року, близько 14 год. 00 хв., ОСОБА_7 , знаходячись в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , на ґрунті неприязних відносин з батьком ОСОБА_8 , умисно наніс останньому не менше 4 травмуючих дій в область верхніх кінцівок та обличчя, заподіявши останньому: легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, саден обличчя, скальпованої рани 1-го пальця лівої кисті, а також, легкі тілесні ушкодження (що не спричинили короткочасний розлад здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності) у вигляді синців з забоєм м`яких тканин обох верхніх кінцівок.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 , який висловився на підтримання поданих апеляційних вимог, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновки суду, щодо фактичних обставин вчинення злочинів, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 289 КК України у апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, відсутність обставини, що пом`якшують покарання та наявність обтяжуючих покарання обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 призначено покарання за умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень , що спричинили короткочасний розлад здоров`я, що передбачено ч. 2 ст. 125 КК України, та за незаконне заволодіння транспортним засобом, з кваліфікуючою ознакою «повторність», що передбачено ч. 2 ст. 289 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці.

При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчинених злочинів, але визнав та врахував як відсутність обставин, що пом`якшує покарання, так і наявність обтяжуючих покарання обставин за вчинення вказаних кримінальних правопорушень вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Апеляційні доводи ОСОБА_7 про зайву суворість призначеного йому покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку, шляхом можливості перейти до більш м`якого покарання із застосуванням ст. 69 КК України, на думку колегії суддів - є безпідставними.

Згідно апеляційних доводів і пояснень обвинуваченого, які він надавав при апеляційному розгляді, суд першої інстанції призначив занадто суворе покарання, при цьому не достатньо врахував при призначені покарання те, що він визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, щиро розкаявся,наявність на його утриманні дітей та цивільної дружини, які потребують фінансового забезпечення, а також збігу тяжких життєвих обставин.

Разом з цим, на думку колегії суддів, зазначені апеляційні доводи не можуть вважатися обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, та судом першої інстанції вони були в повному обсязі враховані при призначенні покарання, про що свідчить зміст відомостей та висновків суду, наведених ним у мотивувальній частині вироку.

Таким чином, апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну вироку шляхом пом`якшення призначеного покарання на підставі норм КК України, з урахуванням наведених викладених в апеляційній скарзі доводів, належить вважати безпідставними, оскільки вони носять формальний, суто суб`єктивний характер.

При цьому, з мотивувальної частини вироку вбачається, що місцевий суд до призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 підійшов з дотриманням принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, та на ряду з і ступенем тяжкості вчинених злочинів, було враховано обставини вчинення кримінальних правопорушень, форму і ступінь вини.

Крім того, суд також дослідив дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, має дві не погашені судимості за вчинення злочинів проти власності, проте на шлях виправлення не став, при цьому продовжив свою злочинну діяльність, протягом 2015-2018 року 25 разів притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень на транспорті, те, що він офіційно є не працюючим, не перебуває на обліку у лікаря психіатра та нарколога, офіційно не одружений, проте маючий на утриманні малолітню дитину, наявність обставин, що обтяжують покарання, та відсутність обставин, що його пом`якшують, думку потерпілого ОСОБА_8 з приводу міри призначення покарання обвинуваченому.

Також, судом першої інстанції було взято до уваги висновки досудової доповіді органу з питань пробації, відповідно до яких застосування до ОСОБА_7 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі не зможе призвести до його остаточного виправлення.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено достатніх підстав для застосування норм ст. 69 КК України, або пом`якшення покарання в інший спосіб, тобто в мінімальних межах санкцій інкримінуємих статей з альтернативними видами покарань.

Таким чином, на думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції покарання у такий спосіб, як це зазначено у вироку, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що, підстав для зміни вироку за доводами обвинуваченого про зайву суворість призначеного йому покарання, не вбачає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим в той самий строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3