Справа № 450/4029/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/143/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2021 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у кримінальному проваджені № 0001898 від 05.11.2018 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_9 ,
апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано не винуватим по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України виправдано за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Вирішено питання з речовими доказами.
Згідно обвинувального акту, ОСОБА_6 висунуто обвинувачення в тому, що він 04.11.2018 року, точної дати досудовим слідством не встановлено, перебуваючи в будинку АДРЕСА_1 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, шляхом вільного доступу, умисно, з корисливих мотивів, повторно, таємно викрав грошові кошти в сумі 600 євро (згідно курсу НБУ станом на 02.11.2018 року сума еквівалентна 19248,15 грн.), які належали ОСОБА_11 , спричинивши останній матеріальну шкоду на вказану суму.
Не погоджуючись з даним вироком, прокурор ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати даний вирок та ухвалити новий, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки. На підставі ст. 71 КК України частково приєднати покарання за попереднім вироком та остаточно призначити покарання у виді п`яти років позбавлення волі.
В обґрунтування даної апеляційної скарги покликається на те, що вирок суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Звертає увагу, що перед допитом свідка ОСОБА_12 належним чином не роз`яснено останньому наслідки безпідставної відмови його від дачі показів, а також щодо кола осіб визначених Законом за які особа не несе відповідальності за відмову давати показання. Крім цього, вважає, що судом першої інстанції не з`ясовано належним чином родинних та сімейних стосунків свідка ОСОБА_12 з обвинуваченим ОСОБА_6 , оскільки жодними правовстановлюючим документом чи іншим доказом вказаний факт не підтверджено. Вказує, що стороною обвинувачення було подано письмове клопотання щодо допиту в судовому засіданні понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що були присутні 05 листопада 2018 року під час зазначеного огляду місця події, що дало б можливість встановити всі обставини даного кримінального правопорушення, однак, судом було відмовлено у зазначеному клопотанні, а тому суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.
Заслухавши доповідача, думку прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційних вимог, перевіривши матеріали судового провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок ухвалюється також при встановленні судом відсутності події кримінального правопорушення та при встановленні судом відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
Згідно з ч.3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Оскільки обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції прийняв законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення про недоведеність вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 .
При цьому, колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про те, що судом першої інстанції допущено істотні порушення кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення.
Усі надані сторонами докази були предметом ретельного дослідження судом першої інстанції й не підтвердили пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції повно, всебічно, неупереджено та об`єктивно дослідив усі обставини кримінального провадження і дав правильну оцінку дослідженим доказам. Свої висновки щодо дослідження та оцінки доказів суд належним чином мотивував у вироку. З цими висновками погоджується і колегія суддів.
Так, проаналізувавши докази, надані прокурором в судовому засіданні, та надаючи їм оцінку з точки зору належності і допустимості, суд першої інстанції дійшов висновку, що частина з них не може бути врахована при ухваленні вироку, оскільки є неналежними та недопустимими з огляду на наступне.
Так, згідно вимог ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщень, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами КПК України, передбаченого для обшуку житла чи іншого володіння.
Перевіривши вказаний протокол огляду місця події та додаток до нього, а саме компактдиск DVD-R, судом першої інстанції правильно встановлено, що під час вказаної слідчої дії було встановлено та зафіксовано де ОСОБА_6 сховав грошові кошти 600 євро та 511 грн. Крім того, письмовий текс протоколу, щодо встановлених обставин слідчої дії, не відповідає відеофіксації її, а саме обвинувачений не вказував, що саме він викрав 600 євро з паспорту співмешканці його сестри ОСОБА_12 .
Щодо протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 05 листопада 2018 року відібраного у ОСОБА_12 та заяви ОСОБА_6 від 11 листопада 2018 року про визнання її потерпілою, то на думку колегії суду, суд першої інстанції вірно вказав, що документи є суперечливими так взаємовиключаючими. Так, згідно протоколу від 05 листопада 2018 року ОСОБА_12 повідомив, що невідома особа викрала в нього з паспорта гроші в сумі 600 євро. Однак, згідно заяви ОСОБА_6 від 11листопада 2018 року на її думку ОСОБА_6 викрав з сумки її співмешканця ОСОБА_12 гроші в сумі 600 євро, які їй належать. Вказані розбіжності досудовим слідство не усунуто. Крім цього, в судовому засідання в суді першої інстанції з`ясувати та встановити кому саме належали 600 євро (предмет злочину) встановити не вдалось, в зв`язку з тим, що потерпіла ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_12 скористались своїм правом передбаченим ст. 63 Конституції України.
Посилання апелянта про те, що перед допитом свідка ОСОБА_12 належним чином не роз`яснено останньому наслідки безпідставної відмови його від дачі показів, то такі на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, зокрема із журналу судового засідання від 05 березня 2020 року, суд першої інстанції належним чином роз`яснив останньому наслідки безпідставної відмови його від дачі показів, а також щодо кола осіб визначених Законом за які особа не несе відповідальності за відмову давати показання.
Доводи прокурора про те, що стороною обвинувачення було подано письмове клопотання щодо допиту в судовому засіданні понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що були присутні 05 листопада 2018 року під час зазначеного огляду місця події, однак суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні такого клопотання, суд апеляційної інстанції до уваги не бере, оскільки суд першої інстанції відповідно до чинного законодавства відмовив у задоволенні останнього.
Крім цього, апелянт звертає увагу, що в матеріалах справи наявний витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження № 0000111 від 24 листопада 2020 року за ч.1 ст. 385 КК України, що розслідується за фактом відмови свідка ОСОБА_12 від давання показів в Пустомитівському районному суді Львівської області в ході судового розгляду кримінального провадження № 0001898 про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України, проте в матеріалах справи відсутні будь-які правовстановлюючі документи, зокрема такі як постанова про закриття кримінального провадження винесена слідчим чи вирок суду, які набули законної сили, а тому на думку колегії суддів даний витяг не є доказом вини останнього.
Щодо інших письмових доказів наданих стороною обвинувачення, зокрема протоколу огляду місця події від 05 листопада 2018 року та постанови про визнання предметів речовими доказами і прилучення їх до матеріалів кримінального провадження від 11 листопада 2018 року, то з таких не вбачається вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України. Крім того, потерпіла ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_12 скористались своїм правом передбаченим ст. 63 Конституції України щодо відмови від дачі показів.
Колегія суддів зауважує, що у відповідності до практики Європейського суду з прав людини, яка вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», зокрема у рішенні ЄСПЛ «Козинець проти України» суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлум
Крім цього згідно роз`яснень, які містяться в ч. 2 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.
Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного, обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливі збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
На думку колегії суддів, приймаючи рішення про виправдування обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України, суд, виходячи із принципу змагальності кримінального провадження та свободи у наданні сторонами суду своїх доказів і доведеності їх переконливості перед судом, прийшов до обґрунтованого висновку, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не наведено достатньо доказів винуватості вчинення ОСОБА_6 злочину, поза розумним сумнівом.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставою для зміни чи скасуванню виправдувального вироку, колегією суддів не встановлено.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для задоволення поданої апеляційної скарги та про скасування вироку.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4