ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/179/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.3 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянськ Запорізької області, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

13.11.2018 року приблизно о 20 годині ОСОБА_7 , діючи умисно повторно з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, будучи впевненим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, через незачинену хвіртку зайшов на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , де через незачинені двері зайшов до господарської споруди, розташованої на території вказаного домоволодіння, звідки таємно викрав інструменти, які належать потерпілому ОСОБА_9 , на загальну суму 1600 грн. Відразу після цього ОСОБА_7 з викраденим майном залишив місце скоєння злочину та розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 1600 грн.

Крім того, 15.11.2018 року приблизно о 20 годині ОСОБА_7 , діючи умисно повторно з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, будучи впевненим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, через незачинену хвіртку зайшов на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , де через незачинені двері зайшов до господарської споруди, розташованої на території вказаного домоволодіння, звідки таємно викрав інструменти, які належать потерпілому ОСОБА_9 , на загальну суму 1450 грн. Відразу після цього ОСОБА_7 з викраденим майном залишив місце скоєння злочину та розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 1450 грн.

Крім того, 23.11.2018 року приблизно о 20 годині ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, будучи впевненим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, через незачинену хвіртку зайшов на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , де через незачинені двері зайшов до господарської споруди, розташованої на території вказаного домоволодіння, звідки таємно викрав інструменти, які належать потерпілому ОСОБА_9 , на загальну суму 3600 грн. Відразу після цього ОСОБА_7 з викраденим майном залишив місце скоєння злочину та розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 3600 грн.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням в інше приміщення. Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити та призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.185 КК у виді 3 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. Свої вимоги мотивував тим, що судом невірно зазначено в даних про особу обвинуваченого про те, що він офіційно не працює, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_7 працює вантажником у ПАТ «Бердянський завод підйомно-транспортного обладнання» на підставі трудового договору. Також судом не було враховано, що обвинувачений має постійне місце проживання, беззаперечно визнав свою провину, добровільно повернув викрадене майно потерпілому під час досудового розслідування та потерпілий до нього жодних претензій не має і на суворому покаранні не наполягав. Зазначені в сукупності обставини свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді, захисника та обвинуваченого, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія кримінальних правопорушень, доведеність винуватості ОСОБА_7 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінальних правопорушень обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів, викладених в апеляційній скарзі захисника, про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі за своїм розміром є несправедливим через надмірну суворість, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів, обставину, яка пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочину. Водночас жодних обставин, які б обтяжували покарання, у цьому кримінальному провадженні встановлено не було.

При цьому судом також обґрунтовано прийнято до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який повністю визнав свою вину, за місцем проживання характеризується посередньо, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Разом з тим, обвинувачений раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів, відбував покарання в місцях позбавлення волі. У даній справі протягом незначного проміжку часу вчинив три епізоди тяжкого корисливого злочину.

Відтак, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, характер та обсяг (зміст) його протиправних дій, колегія суддів не вбачає підстав вважати явно несправедливим призначене обвинуваченому покарання, яке, до того ж, призначено судом у розмірі, наближеному до мінімально можливого за санкцією ч.3 ст.185 КК.

Крім того, в апеляційній скарзі захисник також вимагав звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, вважаючи, що встановлені у даній справі пом`якшуючі покарання обставини дають підстави стверджувати про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Проте такі доводи та вимоги захисника не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Як випливає зі змісту ст.75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Разом з тим, колегія суддів з огляду на дані про особу обвинуваченого, які свідчать про його схильність до вчинення злочинів та очевидне небажання стати на шлях виправлення та перевиховання, вважає, що досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства є неможливим.

При цьому колегія суддів також приймає до уваги, що раніше до обвинуваченого ОСОБА_7 вже застосувався інститут звільнення від відбування покарання, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки в подальшому він знову вчинив новий злочин в період іспитового строку.

Наявність у обвинуваченого місця роботи, постійного місця проживання та повернення потерпілому викраденого майна, на чому акцентував увагу захисник в апеляційній скарзі, не виправдовують злочинної поведінки обвинуваченого та за обставин даної справи не можуть істотно вплинути на вирішення питання про пом`якшення призначеного покарання чи звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Що стосується посилання захисника на неврахування судом думки потерпілого, який не наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання, то колегія суддів зазначає, що суд враховує думку потерпілого в цій частині, але не пов`язаний нею при визначенні виду і розміру покарання.

Отже правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає. Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки районного суду і доводили необхідність пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання й застосування до нього ст.75 КК в апеляційній скарзі не наведено.

Відтак, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4