ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/745/21 Справа № 201/5180/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004392 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Булахівки Палоградського району Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:
10 грудня 2014 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська по ч. 1 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком на три роки,

07 травня 2018 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до 4 років десяти місяців позбавлення волі. Звільнений з-під варти 07 травня 2018 року в зв`язку з відбуттям покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого положеннями ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Прилуки Чернігівської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

07 травня 2018 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років трьох місяців позбавлення волі. Звільнений з-під варти 07.05.2018 в зв`язку з відбуттям покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого положеннями ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Кашперівка Тетіївського району Київської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

07 травня 2018 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років шести місяців позбавлення волі. Звільнений з-під варти 07.05.2018 в зв`язку з відбуттям покарання

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого положеннями ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , судимого:

07 травня 2018 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до 4 років позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком один рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого положеннями ч. 2 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2020 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_8 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного цим вироком більш суворим покаранням призначеним вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2018 року, визначено до відбуття 4 роки 10 місяців позбавлення волі.
ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_9 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного цим вироком більш суворим покаранням призначеним вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2018 року, визначено до відбуття 4 роки 3 місяці позбавлення волі.
ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_11 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного цим вироком більш суворим покаранням призначеним вироком Бабушкінськоо районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2018 року визначено до відбуття 4 роки 6 місяців позбавлення волі.
ОСОБА_13 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначено ОСОБА_13 остаточне покарання шляхом часткового складання покарання призначеного цим вироком та покарання призначене вироком Бабушкінськоо районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2018 року визначено до відбуття 4 роки 1 місяць позбавлення волі.
Звільнено ОСОБА_13 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробовуванням, призначивши іспитовий строк 1 рік.
На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано засудженого ОСОБА_13 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат по справі.
Як встановлено судом, 20 жовтня 2015 року, приблизно о 02:20 годині на пр. Дмитра Яворницького в м. Дніпропетровську, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, побачили раніше не знайомого їм ОСОБА_14 , який рухався в гору по пр. Дмитра Яворницького м. Дніпропетровську, маючи при собі сумку шкіряну коричневого кольору з особистим майном. Перебуваючи у вказаному місці та у вказаний час, у особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення майна ОСОБА_14 , поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, для чого особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, вступив у попередню злочинну змову з співучасниками злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_11 . Далі співучасники злочину, притримуючись єдиного спільного злочинного умислу спрямованого на відкрите викрадення майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, попрямували за ОСОБА_14 з метою досягти усамітнення та запобіганню виникнення випадкових свідків, які могли б завадити доведення умислу до кінця. Таким чином особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , керуючись єдиним спільним злочинним умислом, спрямованим на відкрите викрадення майна ОСОБА_14 , вчиненого за попередньою змовою групою осіб, стали переслідувати ОСОБА_14 , чим викликали у нього страх та занепокоєння за своє життя та здоров`я, від чого ОСОБА_14 став йти швидше, намагаючись втекти від особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , оскільки останній усвідомлював, що відносно нього готується вчинення кримінального правопорушення.
Далі особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, керуючись єдиним спільним злочинним умислом, спрямованим на відкрите викрадення чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, усвідомлюючи, що потерпілий бачить його, та намагається втекти, разом із співучасниками злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_11 наздогнав потерпілого ОСОБА_14 біля будинку АДРЕСА_4 , де ОСОБА_11 підійшов до ОСОБА_14 та, обійшовши його позаду, схопив ОСОБА_14 захватом за шию, тим самим позбавив останнього можливості самостійно рухатись та чинити опір, чим застосував до потерпілого насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. В цей час особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження разом з ОСОБА_8 підійшов до ОСОБА_14 та своїм виглядом показав готовність застосування до потерпілого ОСОБА_14 фізичної сили, тим самим остаточно подавив у ОСОБА_14 волю до чинення опору.
В цей час співучасники злочину керуючись єдиним спільним злочинним умислом, спрямованим на відкрите викрадення чужого майна, поєднаного з застосуванням насилля, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб усвідомлюючи, що внаслідок їх спільних відкритих злочинних дій потерпілий ОСОБА_14 позбавлений можливості самостійно рухатись та чинити опір, діючи умисно, спільно, відкрито стали забирати речі ОСОБА_14 , а саме: пальто, яке було на ОСОБА_14 , (матеріальної цінності для потерпілого не становить), шкіряну сумку коричневого кольору (матеріальної цінності не становить). ОСОБА_8 , підійшовши до ОСОБА_11 , який тримав пальто ОСОБА_14 , дістав з кишені пальто мобільний телефон ОСОБА_14 марки «Майкрософт Люміа 640 ДС», вартістю 3419,00 гривень, та поклавши його до себе в кишеню, став віддалятись від потерпілого. ОСОБА_15 підійшовши до ОСОБА_11 взяв шкіряну сумку коричневого кольору потерпілого ОСОБА_14 , (яка матеріальної цінності для останнього не становить), та так само залишивши її при собі, став віддалятись від ОСОБА_14 . ОСОБА_11 , який тримав пальто ОСОБА_14 з його гаманцем, (який матеріальної цінності для потерпілого не становить) притримуючись єдиного злочинного умислу, став віддалятись від ОСОБА_14 з його пальто. Однак, відійшовши на невелику відстань повернувся, та правою рукою стиснутою в кулак вдарив ОСОБА_14 в підборіддя, спричинивши останньому фізичну біль та не завдавши тілесних ушкоджень, після чого прослідував за іншими співучасниками злочину. Далі особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження разом з співучасниками злочину ОСОБА_11 та ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, тим самим спричинили ОСОБА_14 матеріального збитку на суму 3419 гривень.
Вказаними діями ОСОБА_8 вчинив злочин відповідальність за який передбачена ч. 2 ст. 186 КК України, а саме, відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Вказаними діями ОСОБА_11 вчинив злочин відповідальність за який передбачена ч. 2 ст. 186 КК України, а саме, відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Захисник ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 в своїй апеляційній скарзі просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2020 року змінити в частині призначеного його підзахисному покарання та призначити більш м`яке покарання, аніж призначено судом першої інстанції.
Захисник в своїй апеляційній скарзі просить звернути увагу на обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого, які належним чином не були враховані судом першої інстанції при призначенні розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_11 , а саме, дитинство обвинуваченого пройшло в умовах інтернату, де він виховувався без будь-якого батьківського піклування і до 2015 року поведінка обвинуваченого не викликала нарікань, він не притягався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, не мав шкідливих звичок, не перебував на обліку у нарколога чи психіатра. Після вчинення злочину ОСОБА_11 змінив свою поведінку, працевлаштувався, перебуваючи на свободі, жодного разу не пропустив судових засідань, у скоєному злочині щиро розкаявся. Вказані обставини, на думку захисника, свідчать про те, що обвинувачений робить і продовжує робити усвідомлені кроки для свого виправлення, а направлення ОСОБА_11 до місць позбавлення волі позбавить його можливості самостійно виправитися та адаптуватися належним чином в суспільстві, та влаштувати своє життя.
Захисник ОСОБА_12 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2020 року частково скасувати та ухвалити новий вирок в частині призначеного обвинуваченому покарання, яким зменшити та пом`якшити ОСОБА_9 покарання за вчинений злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник посилається на те, що до вчинення ікримінованних діянь ОСОБА_9 , до кримінальної відповідальності не притягався. Діяння, за якими ОСОБА_9 було засуджено вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська відбувалися в той самий період часу, що і діяння, за які засудженно обвинуваченого вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2020 року. Після вчинення злочинів ОСОБА_9 змінив свою поведінку, працевлаштувався, перебуваючи на свободі, жодного разу не пропустив судових засідань. У скоєному обвинувачений щиро покаявся. Таким чином, захисник вважає, що можна констатувати, що ОСОБА_9 робить і продовжує робити усвідомлені кроки для свого виправлення.
Враховуючи це, сторона захисту вважає, що ОСОБА_9 гідний особливого гуманного ставлення до себе: Держава має надати йому шанс. Направлення обвинуваченого до місця позбавлення волі позбавить його цього шансу.
Позиції учасників судового провадження.
Захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_12 підтримав. Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому апеляційні скарги, також, підтримали.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення апеляційних скарг та призначення більш м`якого покарання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_11 заперечував, зазначив, що подані захисниками апеляційні скарги необґрунтовані та безпідставні, просив залишити вирок суду першої інстанції без змін.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг захисників обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_11 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за вказаних у вироку обставин, а також, щодо кримінально-правової кваліфікації злочину, захисниками обвинувачених не оскаржуються, а тому не є предметом апеляційного розгляду.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_11 та ОСОБА_9 та на кваліфікацію їх дій, не виявлено.
Однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, згідно з ч. 2 ст. 409 КПК України, може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з вимогами статей 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.
Виходячи з положень статті 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.
Призначаючи ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_11 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, характер кримінального правопорушення, яке пов`язано із злочинами проти власності, яке виразилось у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб та правильно врахував суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення.
Належно прийняв до уваги дані про особу ОСОБА_11 , який раніше судимий за аналогічний умисний корисливий злочин проти власності, не працює, не одружений, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває.
Врахував кількість вчинених обвинуваченим ОСОБА_11 в даному кримінальному провадженні епізодів 3, відсутність обставин, які відповідно до ст. ст. 66, 67 КК України пом`якшують чи обтяжують покарання та призначив ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 4 ст. 70 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, яке повністю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам справи та особі обвинуваченого, а також, сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження в подальшому вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим так і іншими особами.
А тому, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 про те, що призначене судом першої інстанції покарання є надмірно суворим.
Щодо доводів захисника про те, що дитинство обвинуваченого пройшло в умовах інтернату, де він виховувався без будь-якого батьківського піклування, то колегія суддів не може прийняти такі доводи як підставу для призначення більш м`якого покарання, оскільки соціальні умови формування особистості, зокрема, виховання в інтернаті, не виправдовують злочинної поведінки обвинуваченого та не звільняють від відповідальності за вчинення злочину. Більш того, вчиняючи 3 епізоди крадіжок, маючи при цьому попередню судимість за вчинення аналогічного корисливого злочину, обвинувачений повністю надав звіт своїм діям, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх діянь та розумів настання негативних наслідків за вчинення злочину.
Посилання захисника в апеляційній скарзі на повне визнання вини ОСОБА_11 колегія суддів вважає безпідставними та надуманими, оскільки як вбачається із матеріалів кримінального провадження та проведеного судом першої інстанції розгляду, надаючи покази в судовому засіданні ОСОБА_11 не за всіма епізодами визнав повністю свою провину.
Окрім того, не можуть бути прийняті до уваги доводи захисника щодо працевлаштування ОСОБА_11 , так як жодних доказів на підтвердження таких доводів матеріали кримінального провадження не містять, до апеляційної скарги захисником таких доказів теж не надано.
Тож, враховуючи, що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримані вимоги кримінального закону України, та ОСОБА_11 призначене покарання, яке відповідає тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу, з урахуванням відсутності обставин які пом`якшують та обтяжують покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_11 покарання є достатньо обґрунтованим та переконливим, а відповідно правильним. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного йому покарання залишенню без змін.
Призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції, також, повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_9 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, характер кримінального правопорушення, яке пов`язано із злочинами проти власності, яке виразилось у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб та правильно врахував суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення.
Належно прийняв до уваги дані про особу ОСОБА_9 який раніше судимий за аналогічний умисний корисливий злочин проти власності, не працює, не одружений, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває.
Врахував кількість вчинених обвинуваченим ОСОБА_9 в даному кримінальному провадженні епізодів 2, відсутність обставин, які відповідно до ст. ст. 66, 67 КК України пом`якшують чи обтяжують покарання та призначив ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України, ч. 4 ст. 70 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 3 місяці, яке повністю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам справи та особі обвинуваченого, а також, сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження в подальшому вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим так і іншими особами.
А тому, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що призначене судом першої інстанції покарання є надмірно суворим.
Щодо доводів захисника про те, що ОСОБА_9 після вчинення злочинів змінив свою поведінку, працевлаштувався та робить усвідомлені кроки для свого виправлення, то колегія суддів вважає такі доводи сторони захисту безпідставними, надуманими та спрямованими на уникнення обвинуваченим від кримінальної відповідальності за вчинені злочини, оскільки ані матеріали кримінального провадження, а не апеляційна скарга не містять жодних достовірних, допустимих та належних доказів в обґрунтування доводів щодо виправлення обвинуваченого та працевлаштування його на роботу.
Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_9 про його щире каяття суд апеляційної інстанції вважає спростованими в ході як досудового розслідування, так і судового провадження, так як згідно показів, наданих обвинуваченим в судових засіданнях він свою провину у інкримінованому злочині в жодному з двох епізодів не визнав.
Тож, враховуючи, що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримані вимоги кримінального закону України, та ОСОБА_9 призначене покарання, яке відповідає тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу, з урахуванням відсутності обставин які пом`якшують та обтяжують покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_9 покарання є достатньо обґрунтованим та переконливим, а відповідно правильним. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_12 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного йому покарання залишенню без змін.
А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2020 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_9 , за ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_11 , за ч. 2 ст. 186 КК України, ОСОБА_13 , за ч. 2 ст. 186 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а обвинуваченими в той самий строк, з моменту вручення їм копії даної ухвали.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4