ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/539/21 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/818/2021/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: Продовження строку тримання під вартою ( ч.4 ст. 422-1 КПК України)
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу, в порядку ч.4 ст. 422-1 КПК України, тобто без виклику сторін, за умови, що ніхто із учасників не заявив клопотання про розгляд справи з участю сторін, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.04.2021 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Цією ухвалою продовжено застосування до обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 07.06.2021 року, включно.

Суд приймаючи рішення про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 врахував те, що обвинувачений не має офіційних джерел існування, не має соціально сталих зв`язків, обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, під час яких застосовував до потерпілих психологічний вплив та погрожував насильством, небезпечним для життя та здоров`я, потерпілих та свідків у суді ще не допитано, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість обвинуваченого переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з оскаржуваною ухвалою, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

В обґрунтування апеляційної скарги вказала, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджено підставу для продовження запобіжного заходу, а прокурором не доведена наявні ризиків, вказаних в клопотання та передбачених ст. 177 КПК України. Також прокурором не доведено обставини, які виключають можливість застосування до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід.

Також вважає, що судом не було взято до уваги, що обвинувачений раніше не судимий та органам досудового розслідування відоме місце постійного мешканні обвинуваченого, за адресою: АДРЕСА_1 , тому вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде достатньо для виконання ОСОБА_6 покладених на нього обов`язків.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю доповідача, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам : переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення ; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнетер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років із конфіскацією майна, про що обґрунтовано вказав суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Також колегія суддів бере до уваги, що обвинувачений ОСОБА_6 , раніше не судимий, неодружений, не працює, має середньо-технічну освіту, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що у обвинуваченого відсутній постійний дохід, постійна реєстрація місця мешкання в м. Харкові, а також міцні соціальні та сімейні зв`язки, з огляду на тяжкість вчиненого злочину, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, перебуваючи на волі зможе ухилитися від явки до суду, не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування), а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи вище викладене, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, свідки та потерпілі по даному кримінальному провадженню не допитані, а також беручи до уваги те, що ОСОБА_6 під час вчинення інкримінованого злочину чинив до потерпілих психологічний тиск, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було обґрунтовано встановлено наявний ризик, передбачений п.4 ч.1 ст. 177 КПК України.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_6 , даних про його особу, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, хоча і має місце мешкання на території України, про те не має постійного законного джерела доходу, та може переховуватись від суду, впливати на свідків та потерпілих, вчинити нові злочини, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства та потерпілих.

Вище викладене свідчить про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про доведеність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та неможливість застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , під час апеляційного розгляду не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення апеляційної скарги, за доводами, викладених в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.2 ст. 376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426, ч.4 ст.422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.04.2021 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 07.06.2021 року, включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

_____________ ______________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3