Номер провадження: 11-кп/813/608/21
Номер справи місцевого суду: 501/2945/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

представника потерпілої: адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційні скарги прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 05.06.2020 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дрокія Республіки Молдова, громадянина Республіки Молдова, який має вищу освіту, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, офіційно не працевлаштований, є інвалідом дитинства, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0000759 від 13.06.2017 року
установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Оскаржуваним вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 05.06.2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та йому призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік шість місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на два роки. Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст.75, п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного покарання у вигляді обмеження волі з випробуванням, якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання. Цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_11 залишено без розгляду. Вирішено питання судових витрат та речових доказів.
Згідно оскаржуваного вироку, 13.06.2017 року, приблизно о 10.35 год., в світлий час доби, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «OPEL ASTRA», номерний знак НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Миру в с. Малодолинське м. Чорноморська Одеської області, з боку вул. Паромної в напрямку вул. Е.Савінова. На шляху прямування, наближуючись зі швидкістю приблизно 10-15 км/год. до перехрестя вул. Миру з вул. Е.Савінова, де організований круговий рух транспорту і є нерегульований пішохідний перехід, позначений дорожньою розміткою 1.14.1 ПДР «Зебра» та дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 ПДР «Пішохідний перехід», водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну та реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, за відсутності будь-яких об`єктів, що могли обмежувати оглядовість попереду його руху, діючи з необережності, в порушення вимог п.п.1.5, 2.3 «б», 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху, грубо проігнорував вимоги зазначених пунктів Правил, проявляючи злочинну самовпевненість, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу відволікся від керування транспортним засобом, перевівши погляд вправо, на деякий час перестав спостерігати за дорожньою обстановкою попереду автомобіля, чим позбавив себе можливості своєчасного виявлення пішохода ОСОБА_11 , яка почала перетинати проїзну частину по пішохідному переходу зліва-направо відносно його напрямку руху в темпі спокійного кроку, заздалегідь не зменшив швидкість керованого ним транспортного засобу та не обрав такий швидкісний режим руху, який би забезпечив контроль над дорожньою обстановкою, у тому числі прогнозування можливої появи на пішохідному переході пішоходів, у зв`язку з чим продовжив рух через пішохідний перехід та внаслідок чого здійснив наїзд передньою частиною кузову автомобіля «OPEL ASTRA» на пішохода ОСОБА_11 .

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної події пішоходу ОСОБА_11 спричинені тілесні ушкодження, які не були небезпечними для життя, спричинили тривалий розлад здоров`я, строком понад 21 день, і за цим критерієм належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі прокурор місцевої прокуратури, не погоджуючись із вироком, не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок таким, що підлягає скасуванню в частині призначення ОСОБА_7 покарання внаслідок його м`якості, обґрунтовуючи апеляційну скаргу тим, що судом не враховано фактичні обставини справи, що не дозволяє застосування ч.1 ст.75 КК України. Зокрема прокурор вважає, що обвинувачений під час досудового розслідування винним себе не визнав та у вчиненому не розкаявся; надав органам досудового розслідування суперечливі покази; з метою зменшення свого покарання та усунення заподіяної шкоди внаслідок вчинення злочину відшкодував потерпілій лише 3000 грн. не зважаючи на те, що остання проходила тривале лікування та реабілітацію; не намагався примиритися з потерпілою та дійти компромісу щодо завданої матеріальної шкоди та її відшкодування.
Враховуючи наведене, прокурор просить скасувати вирок в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та в цій частині ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у вигляді обмеження волі строком на один рік шість місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на два роки.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 вважає, що при ухваленні вироку суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, мотивуючи апеляційну скаргу наступним:
- у вироку суд не у повному обсязі виклав об`єктивну сторону цього злочину, фактично скопіював формулювання обвинувачення, викладене в обвинувальному акті;
- вирок ґрунтується на низці доказів, які жодним чином не вказують на причинно-наслідковий зв`язок із діями обвинуваченого та наслідками у вигляді тілесних ушкоджень, які були виявлені у подальшому в потерпілої;
- у вироку судом зазначені інші покази потерпілої, що не відповідають дійсності;
- покази свідка ОСОБА_12 не доводять вини обвинуваченого;
- висновок транспортно-трасологічних експертиз ніяким чином не можуть бути взяті до уваги та покладені у доведеність провини обвинувачення з викладеним в них формулюванням резолютивної частини; крім того, 13.06.2017 року автомобіль, яким керував ОСОБА_7 , був у нього тимчасово вилучений та поставлений співробітниками поліції у дворі Іллічівського відділу поліції, а самі експертизи проводились вже 17.08.2017 року, тобто через два місяці та не можливо однозначно зазначати і досудовим слідством чи судом не встановлено які маніпуляції могли бути здійснені з автомобілем, під керуванням якого ОСОБА_7 нібито здійснив наїзд на пішохода;
- судово-медична експертиза доводить тільки наявність у потерпілої тілесних ушкоджень, але не вказує на причинно наслідковий зв`язок зіткнення саме з автомобілем за своїми параметрами схожим на автомобіль «OPEL ASTRA». При допиті потерпіла показала, що наїзд на неї скоєно передньою частиною автомобіля, коли вона перебувала у горизонтальному положенні відносно дороги, однак будь- яких забоїв, травм або ушкоджень суглобів нижніх кінцівок, тазобедреного суглобу, в неї не виявлено як при первинному медичному огляді так і під час проведення судово-медичної експертизи.
- у авто технічних експертизах від 07.08.2017 року не міститься висновків, які зазначив суд при посиланні на їх результати;
-суд безпідставно критично поставився до показів свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які доводять невинуватість обвинуваченого;
- зі ставлення суду щодо позиції обвинуваченого у кримінальному провадженні вбачається обвинувальний нахил вироку, необ`єктивність у дослідженні доказів, трактування зібраних та долучених до справи доказів, як такі що доводять провину ОСОБА_7 , хоча це є досить суперечливо.
На підставі викладеного, захисник обвинуваченої просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та виправдати його повністю.
Під час судового розгляду апеляційної скарги, захисником обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 заявлено клопотання про зміну вимог апеляційної скарги, скасування вироку суду та звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.2 ч.1 ст.49 КК України.

Потерпіла ОСОБА_11 у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила, клопотань про відкладення справи не заявляла.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Враховуючи вищезазначене, вислухавши думку прокурора, обвинуваченого, його захисника, та представника потерпілої, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності потерпілої, враховуючи участь в судовому засіданні представника потерпілої, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку розглядати справу за відсутності потерпілої ОСОБА_11 .

Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав заявлене його захисником клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України; думку прокурора, який з урахуванням заявленого клопотання, частково підтримав апеляційну скаргу захисника та просив клопотання обвинуваченого та його захисника задовольнити; представника потерпілої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення клопотання сторони захисту, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи клопотання захисника, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Положення ст.2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Санкцією ч.1 ст.286 КК України, передбачене покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, що відповідно до ч.2 ст.12 КК України є нетяжким злочином.
Пунктом 1 ч.2 ст.284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою кримінального правопорушення; 2) з дня вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили минули визначені ч.1 ст.49 КК України строки давності; 3) особа не ухиляється від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч.1 ст. 49 КК України строків не вчинила нового злочину певного ступеня тяжкості.
Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 19.11.2019 року у справі № 345/2618/16-к, звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч.1 ст.49 КК України, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.
Відтак, суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з таким клопотанням. При цьому, суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого (засудженого) розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності.
Отже, суд встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження - досудове розслідування, підготовче засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження у суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2019 року у справі № 309/1201/15-к).
Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом, ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України 13.06.2017 року.
Тобто, на день розгляду апеляційної скарги минуло понад три роки з дня вчинення ОСОБА_7 вказаного кримінального правопорушення. Протягом цього строку він не вчинив нового кримінального правопорушення та не ухилявся від слідства або суду, а тому строки давності сплинули.
Допитаний у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.286 КК України не визнає, однак наполягав на закритті відносно нього кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, звільнивши його від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст.49 КК України.
При цьому апеляційним судом було роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_7 , що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою.
Також апеляційний суд звертає увагу на те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому в разі її звільнення потерпілий не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди в порядку цивільного судочинства.
За змістом ст.284 - 288 КПК України, підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.
Виходячи з цих положень Закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком обвинуваченого, а отже, невизнання ним своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ним свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст.49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення, з визнанням ним своєї вини у вчиненні злочину.
У відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від №730/67/16-к від 26.03.2020 року, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.
Також, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 року, у справі № 425/4506/15-к дотримання умов, передбачених ч.ч. 1 - 3 ст.49 КК України, є безумовною й обов`язковою підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності. Вимоги цієї статті не передбачають обов`язкове визнання вини особою, котра подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.
Відповідно до ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст.284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
З врахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст.417, п.1 ч.1 ст.284 КПК України, оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню, обвинувачений - звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.2 ч.1 ст.49 КК України, а дане кримінальне провадження - закриттю.
У зв`язку зі скасуванням вироку та закриття кримінального провадження на підставі вимог ч.1 ст. 49 КК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого та прокурора місцевої прокуратури необхідно задовольнити частково.
Керуючись ст. 284, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд
ухвалив
Апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 в частині призначення покарання - задовольнити частково.

Клопотання обвинуваченого та його захисника задовольнити.

Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 05.06.2020 року в частині засудження ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0000759 від 13.06.2017 року - скасувати.
Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.2 ч.1 ст.49 КК України, та закрити кримінальне провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4