ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/3080/19 Головуючий І-ої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/813/21 Доповідач: ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Московського районного суду м.Харкова від 10 серпня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, офіційно не працевлаштованого, раніше судимого: 06.10.2006 вироком Московського районного суду м. Харкова за ст.ст. 15, 186 ч. 2, 69, 190 ч. 2, 70 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 16.12.2008 р. з Темнівської ВК Харківської обл. (№ 100) умовно- достроково, невідбутий строк 1 місяць 5 днів; 01.07.2010 вироком Київського районного суду м. Харкова за ст.ст. 190 ч. 2, 358 ч. 1, 358 ч. 3, 70 КК України до 3 років обмеження волі, на підставі ст. 75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки; 10.05.2011 вироком Московського районного суду м. Харкова за ст.ст. 15 ч. 2, 185 ч. 2, 71 КК України до 3 років 1 місяця обмеження волі, звільненого 03.04.2013 р. з Хролівської ВК Харківської обл. (№140) умовно- достроково, невідбутий строк 1 рік, 4 місяця 25 днів; 10.08.2018 вироком Московського районного суду м. Харкова за ст.15 ч.2 ст. 185 ч.2 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік, фактично мешкаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання призначеного цим вироком частково приєднано не відбуту частину покарання, призначеного ОСОБА_7 10.08.2018 вироком Московського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком 6 (шість) місяців, призначивши остаточне покарання ОСОБА_7 за сукупністю вироків у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. Початок строку відбування призначеного покарання ОСОБА_7 обчислюється з моменту його фактичного затримання. Згідно вироку, 14.11.2018 в період часу з 09:00 години по 09:30 години, ОСОБА_7 діючи умисно, повторно з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, за раптово виниклим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , побачив металеву захисну решітку для кондиціонера, яка була прикріплена до стіни фасаду вказаного будинку та належить ОСОБА_8 . Реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на таємне викрадення чужого майна, впевнившись у відсутності сторонніх осіб, які б за ним спостерігали та в тому, що він залишиться не поміченим, ОСОБА_7 шляхом вільного доступу, з застосуванням фізичної сили та підручних засобів, зламав кріплення металевої захисної решітки для кондиціонера, в подальшому від`єднавши її від стіни, таємно викрав металеву захисну решітку для кондиціонера вартістю 350 гривень, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 27244 від 13.02.2019.
Після чого, ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник. Викраденим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 350 гривень.
На вирок суду прокурор у кримінальному провадженні та обвинувачений подали апеляційні скарги.
Прокурор до початку апеляційного розгляду відмовився від поданої апеляційної скарги.
Обвинувачений просить зменшити йому строк покарання, вважає покарання заслуженим, але занадто суворим, вину визнає, щиро кається, вчинив злочин через відсутність коштів для існування, матеріальна шкода потерпілій відшкодована, вона претензій не має.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла наступного.

Висновки суду відносно фактичних обставин справи, винності обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій в апеляційній скарзі не заперечуються. Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи вирок суду в частині призначеного покарання, яке на думку обвинуваченого, є занадто суворим, колегія суддів не встановила підстав для призначення іншого виду чи міри покарання.
Відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, встановив, що кримінальне правопорушення відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином. Разом з тим обвинувачений раніше неодноразово судимий за скоєння умисних корисливих злочинів, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, скоїв кримінальне правопорушення в період іспитового строку, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, офіційно не працевлаштований, має місце фактичного мешкання без реєстрації.
Судом встановлено обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання останнього, які передбачені ст. 67 КК України, суд не встановив. Колегія суддів приймає до уваги, що міра покарання, визначена судом у відповідності до санкції ч. 2 ст. 185 КК України та не є максимальною. Підстав для її зменшення не вбачається. При призначенні остаточного покарання судом було враховано, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим в період іспитового строку, у зв`язку із чим обгрунтовано застосовано правила ст. 71 КК України. Визначення невідбутої частини покарання, яка приєднується відповідно до ст. 71 КК України до призначеного за вироком покарання належить до судової дискреції.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема, «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта. За встановлених судом даних, які характеризують обвинуваченого, вчинення аналогічно злочину майже через три місяці після обвинувального вироку суду, за яким ОСОБА_7 було звільнено з іспитовим строком, колегія суддів, приходить до висновку, що суд відповідно до положень ст. 71 КК України за сукупністю вироків, правильно призначив обвинуваченому остаточне покарання, вид та міра якого будуть достатніми для досягнення цілей покарання, як загальної так і особистої превенції.
Щире каяття, на яке посилається обвинувачений було враховано судом першої інстанції. Відсутність коштів для існування як і відсутність претензій від потерпілої не виправдовує вчинення злочину, крім того, як вбачається з даних, що характеризують обвинуваченого, останній схильний до вчинення корисливих кримінальних правопорушень та не стає на шлях виправлення протягом тривалого часу, тому призначення покарання, яке передбачає ізоляцію від суспільства, є обгрунтованим в даному випадку з метою дотримання вимог загальної та особистої превенції. З цього приводу колегія суддів керується вимогами ч.2 ст. 50 КК України, про те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, інших пом`якшуючих обставин не вбачається з урахуванням особи винного. Таким чином істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, судом не встановлено.

Керуючись ст.ст.405,407, 418 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Московського районного суду м.Харкова від 10 серпня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: