Справа № 362/1224/21
Провадження № 1-кс/362/262/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2021 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника - ОСОБА_4 ,

особи, щодо якої вирішується питання екстрадиційного арешту - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові Київської області клопотання прокурора Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

До Васильківського міськрайонного суду Київської області звернувся прокурор Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який розшукується російськими правоохоронними органами за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 159, ч. 2 ст. 159 (5 епізодів), ч. 3 ст. 30, ч. 2 ст. 159 КК Російської Федерації.

Клопотання мотивовано наступним.

У провадженні правоохоронних органів Російської Федерації перебуває кримінальна справа №704188, порушена 16.12.2008 стосовно громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 159, ч. 2 ст. 159, ч. 2 ст. 159, ч. 2 ст. 159, ч. 2 ст. 159, ч. 3 ст. 30, ч. 2 ст. 159 КК Російської Федерації.

04.04.2009 ОСОБА_5 притягнуто як обвинуваченого за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 159, ч. 2 ст. 159, ч. 2 ст. 159, ч. 2 ст. 159, ч. 2 ст. 159, ч. 3 ст. 30, ч. 2 ст. 159 КК Російської Федерації.

28.12.2010 вказану особу слідчим СУ при УВС Красносільського району Санкт-Петербурга оголошено в розшук.

29.06.2017 рішенням оперативних підрозділів Російської Федерації ОСОБА_5 оголошений в міжнародний розшук.

Постановою Красносільського районного суду Санкт-Петербурга від 10.07.2017 стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Рішенням цього ж суду від 18.07.2017 визначено рахувати строк тримання ОСОБА_5 під вартою з часу його екстрадиції на територію Російської Федерації.

26.10.2017 о 10 год. 50 хв. працівниками Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України, в порядку ст.ст. 208, 582 КПК України затримано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Караганда Республіки Казахстан.

Ухвалою слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27.10.2017 до ОСОБА_5 , в порядку ст. 583 КПК України застосовано тимчасовий арешт строком на 40 діб до надходження запиту російської сторони про його видачу.

Генеральною прокуратурою України 29.11.2017 отримано запит компетентного органу Російської Федерації про видачу ОСОБА_5 для притягнення до кримінальної відповідальності.

Проведення екстрадиційної перевірки стосовно ОСОБА_5 Генеральна прокуратура України відповідно до ст. 587 КПК України доручила прокуратурі Київської області.

Ухвалами слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01.12.2017, 30.01.2018, 26.03.2018, 22.05.2018 та від 18.07.2018 до ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт) до 16.09.2018.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14.09.2018 змінено міру запобіжного заходу ОСОБА_5 з тримання під вартою (екстрадиційний арешт) на домашній арешт у визначений час доби до 25.10.2018.

Ухвалами Печерського районного суду м. Києва щодо ОСОБА_5 продовжувався запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, останній раз ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.01.2021 до 13.03.2021.
Інкриміновані ОСОБА_5 правопорушення за законодавством України кваліфікуються за ч. 3 ст. 190 КК України і є екстрадиційними, оскільки передбачають покарання у виді позбавлення волі на строк не менше 1 року. Строки давності притягнення до відповідальності за вказані діяння не закінчилися.

В ході екстрадиційної перевірки встановлено, що ОСОБА_5 звернувся до ГУДМС України в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за наслідками розгляду якої 23.04.2018 наказом № 156/1 останньому відмовлено в оформленні документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення ОСОБА_5 оскаржив до ДМС України. Рішенням ДМС України від 27.06.2018 № 70-18 скарга на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відхилена.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду за справою № 761/33653/18 відкрите апеляційне провадження за апеляцією ОСОБА_5 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.04.2019. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2019 апеляційну скаргу громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_5 залишено без задоволення. Ухвалою Касаційного адміністративного суду Верховного суду України від 04.09.2019 року у справі № № 761/33653/18 (провадження №К/9901/25279/19) касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.04.2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.07.2019 року повернуто особі, яка її подала.

За таких обставин, прокуратурою Київської області до Генеральної прокуратури України направлено висновок за наслідками екстрадиційної перевірки.

Постановою першого заступника Генерального прокурора ОСОБА_6 від 29.10.2019 прийнято рішення про видачу громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 21.12.2020 відмовлено в задоволенні скарги адвоката ОСОБА_4 на постанову Генеральної прокуратури України від 29.10.2019 року про видачу правоохоронним органам Російської Федерації громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_5 . Рішення центрального органу про видачу (екстрадицію) ОСОБА_5 набрало законної сили.

18.02.2021 року до Київської обласної прокуратури надійшло доручення Офісу Генерального прокурора про фактичну передачу громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Російської Федерації.

03.03.2021року до Києво-Святошинської місцевої прокуратури надійшло доручення Київської обласної прокуратури щодо затримання в порядку ст.ст. 208, 582 КПК України громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та, на підставі ч. 3 ст. 592 КПК України та звернення з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт).

Заслухавши прокурора, який підтримав клопотання, підозрюваного та його захисника, які просили відмовити в задоволенні клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Розглядаючи клопотання прокурора про застосування екстрадиційного арешту, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст. 584 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу.

Відповідно до положень ч.ч. 1-4 ст. 584 КПК України, після надходження запиту компетентного органу іноземної держави про видачу особи за дорученням або зверненням центрального органу України прокурор звертається з клопотанням про її екстрадиційний арешт до слідчого судді за місцем тримання особи під вартою. Разом із клопотанням на розгляд слідчого судді подаються: копія запиту компетентного органу іноземної держави про видачу особи (екстрадицію), засвідчена центральним органом України; документи про громадянство особи; наявні матеріали екстрадиційної перевірки. Матеріали, що подаються слідчому судді, мають бути перекладені державною мовою або іншою мовою, передбаченою міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. При вирішенні питання про застосування екстрадиційного арешту слідчий суддя керується положеннями цього Кодексу та міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 27.11.2014 року (справа «Хомулло проти України» , заява № 47593/10 ), суд повторно зазначав, що мета пункту 4 статті 5 полягає у забезпеченні права осіб, яких затримано і взято під варту, на судовий контроль за законністю застосованого до них заходу (див. рішення від 11 жовтня 2007 року у справі «Насруллоєв проти Росії» (Nasrulloyev v. Russia), заява № 656/06, п. 86).

Більше того, пункт 4 статті 5 Конвенції, гарантуючи взятим під варту особам право ініціювати судове провадження для встановлення законності позбавлення їх свободи, також проголошує їхнє право на судове рішення стосовно законності тримання під вартою, що має бути ухвалене без зволікань після порушення такого провадження, а також на рішення суду про звільнення, якщо виявиться, що тримання під вартою незаконне (див. вищенаведене рішення у справі «Барановський проти Польщі» (Baranowski v. Poland), п. 68). Існує особлива потреба у швидкому рішенні щодо законності тримання під вартою у випадках, коли триває судовий розгляд, оскільки підсудний має повною мірою користуватися перевагами принципу презумпції невинуватості (див. рішення від 4 жовтня 2001 року у справі «Іловєцький проти Польщі» (Ilowiecki v. Poland), заява № 27504/95, п. 76). Та ж логіка може застосовуватися і до тримання під вартою до вирішення питання щодо екстрадиції, коли розслідування ще триває (див. рішення від 8 січня 2009 року у справі «Худякова проти Росії» (Khudyakova v. Russia), заява № 13476/04, п. 92)

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 585 КПК України за наявності обставин, які гарантують запобігання втечі особи та забезпечення у подальшому її видачі, слідчий суддя може обрати щодо такої особи запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою (екстрадиційним арештом).

За ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Положенням ч. 2 ст. 177 КПК України визначено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Вичерпний перелік підстав застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначено у ч. 2 ст. 183 КПК України та розширеному тлумаченню не підлягає.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Листі від 04 квітня 2013 року № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» (далі-Лист ВССУ) наголосив на тому, що вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу при розгляді відповідних клопотань, слідчий суддя, суд щоразу зобов`язаний:

- здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування і судового розгляду, діяти відповідно до вимог кримінального процесуального закону;

- пам`ятати, що критерії для обрання того чи іншого запобіжного заходу передбачені у ч. 1 ст. 194 КПК, а тому слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування запобіжного заходу, якщо за результатами розгляду клопотання встановить:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні;

4) перевіряти наявність підстав і мети застосування запобіжного заходу у кримінальному провадженні, встановлювати обґрунтованість таких підстав з огляду на фактичні дані, установлені конкретні обставини кримінального провадження;

5) враховувати, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (Конвенція), а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

Зважати, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризики, зазначені у ст. 177 КПК.

При розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України".

Згідно ч.1 ст. 184 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, і повинно містити:

1) короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому підозрюється або обвинувачується особа;

2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

3) виклад обставин, що дають підстави підозрювати, обвинувачувати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини;

4) посилання на один або кілька ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу;

5) виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини;

6) обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів;

7) обґрунтування необхідності покладення на підозрюваного, обвинуваченого конкретних обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу.

У випадку недотримання слідчим, прокурором вимог ст. 184 КПК слідчий суддя розглядає відповідне клопотання та відмовляє у його задоволенні.

Слідчий суддя, суд, вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі відповідно до ст. 178 КПК:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення. У такий спосіб встановленню підлягає обґрунтованість підозри органу досудового розслідування про вчинення кримінального правопорушення підозрюваним, обвинуваченим;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік (неповнолітня особа, особа похилого віку) та стан здоров`я (наявність тяжких хвороб, інвалідності, нездатність самостійно пересуватися) підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого у місці його постійного проживання, в тому числі наявність у нього родини й утриманців. Необхідно з`ясувати сімейний стан цієї особи, стан здоров`я членів його сім`ї, кількість та вік дітей, строк фактичного проживання у цій місцевості тощо;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого. При врахуванні цієї обставини слідчий суддя, суд зобов`язаний проаналізувати матеріали сторін кримінального провадження, об`єктивно оцінити надані характеристики підозрюваному, обвинуваченому з місця роботи, навчання, проживання; дані, що свідчать про перебування підозрюваного, обвинуваченого на обліку у наркологічному, психоневрологічному диспансері, тощо;

7) майновий стан підозрюваного. Слід встановити наявність належного цій особі нерухомого майна у місцевості проживання та інших місцевостях, транспортних засобів, грошових банківських вкладів, їх розмір (за наявності відомостей, наданих стороною захисту);

8) наявність судимостей у підозрюваного,

9) дотримання підозрюваним, умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Частиною першою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

За вимогами ч. 2 ст. 194 КПК України, слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання слідчий, прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Згідно ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Положенням ч. 5, ч. 6 ст. 194 КПК України визначено, що якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме:

1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;

6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності;

7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання;

8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

9) носити електронний засіб контролю.

Обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців.

У ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" наголошується, що суди при розгляді справ застосовують Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі "Єчус проти Литви").

Крім того у рішенні ЄСПЛ у справі "Чахла проти Сполученого Королівства", зазначено, що будь-яке позбавлення волі має здійснюватися не тільки у відповідності із основними процесуальними нормами національного права, але також відповідати меті ст. 5 Конвенції, тобто захищати людину від свавільного позбавлення волі".

Слідчий суддя звертає увагу на те, що сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Слідчий суддя під час розгляду даного клопотання також враховує положення, викладені у рішенні ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії", відповідно до якого позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Відповідно до ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (ратифікований Українською РСР 19.10.1973 р.), утримання під вартою осіб, які чекають судового розгляду, не повинно бути загальним правилом, але звільнення може здійснюватися в залежності від надання гарантій явки в суд.

Таким чином, докази та обставини, на які посилається слідчий та прокурор у клопотанні, не дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, і негативно вплинути на хід розслідування кримінального провадження.

Матеріали клопотання прокурора про застосування щодо громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (екстрадиційного арешту) не містять доказів щодо обставин, які б свідчили про те, що заявлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися або з`явилися нові ризики, які б виправдовували тримання громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою.
Крім того, слідчим суддею враховано, що відносно громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов' язання, що підтверджується ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 13.01.2021 року, до 13.03.2021 року (справа №757/1034/21-к).
Доказів, що ОСОБА_5 притягувався до кримінальної відповідальності на території України, чи що останній не виконує ухвалу Печерського районного суду м. Києва слідчому судді не надано.
В свою чергу, жодних переконливих доказів, що громадянин Республіки Казахстан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , буде переховуватися від правоохоронних органів з метою запобігання екстрадиції в матеріалах провадження не міститься. Крім того, ОСОБА_5 з часу застосування до нього запобіжного заходу у виді особистого зобовязання жодним чином не порушував покладених на нього обовязків.
З урахуванням зазначеного, слідчий суддя прийшов до висновку про відмову у застосуванні до громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , екстрадиційного арешту, оскільки щодо ОСОБА_5 вже обрано запобіжний захід у виді особистого зобовязання, який ним сумлінно виконується, що в сукупності із встановленими конкретними обставинами кримінального провадження в повній мірі відповідає практиці Європейського суду з прав людини та статті 5 Конвенції, положення якої вказують, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність, нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Керуючись ч. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст.ст. 176, 177, 178, 183, 184,193, 194, 195, 196, 197, 206, 309 КПК України, слідчий суддя, -
У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання - відмовити.
На ухвалу протягом п`яти днів з дня її ухвалення може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1