Справа № 304/1785/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

25.08.2021 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового розгляду : прокурорки ОСОБА_5
та потерпілого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/903/20 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,
ВСТАНОВИВ :

Вироком Перечинського районного суду Закарпатської області від 13 липня 2020 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Порошково Перечинського району Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , з базовою загальною середньою освітою, непрацюючого, одруженого (має на утриманні двох малолітніх дітей), українця, громадянина України, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначено йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 5 000 (п`ять тисяч) грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог цивільного позову відмовлено.

Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

21 вересня 2018 року приблизно о 18.30 год. обвинувачений ОСОБА_7 , знаходячись навпроти будинку АДРЕСА_1 , під час суперечки з ОСОБА_6 , яка раптово виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс потерпілому декілька ударів по обличчю та тілу, внаслідок чого ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді «ЗЧМТ. Струсу головного мозку зі стійкою цефалгією, помірними стато-координаторними пробами. Вегетативною лабільністю. Множинних забійних саден обох гомілок та обох передпліч, що підтверджені неврологічною симптоматикою», які згідно висновку експерта № 425 від 17 жовтня 2018 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 2 ст. 125 КК України.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 зазначає, що вирок суду є необґрунтованим. Вказує, що при призначенні покарання суд не в повній мірі врахував особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, у зв`язку з чим призначив покарання ОСОБА_7 , яке не відповідає тяжкості вчиненого та особі засудженого, внаслідок його суворості. Окрім того, вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_7 є малозабезпеченою особою, має на утриманні двох дітей, одна з яких є інвалідом, стабільних доходів та роботи немає, отримує незначний дохід, перебиваючись тимчасовими заробітками в селі, вчинене діяння є кримінальним проступком, а відтак не в повній мірі врахував засади виваженості, розумності та справедливості. Також зазначає, що матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_7 належним чином повідомлений про призначені судові засіданні, а тому ухвала Перечинського районного суду від 26.09.2019 про оголошення ОСОБА_7 , у розшук є незаконною. Просить вирок Перечинського районного суду від 13 липня 2020 року змінити : пом`якшити покарання ОСОБА_7 до штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., а також зменшити суму стягнутої із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 в якості відшкодування моральної шкоди із 5000 грн. до 1000 грн.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення учасників судового розгляду: прокурорки ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_6 , які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , неявка яких, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. Приймаючи рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності обвинуваченого та захисника береться до уваги те, що: обвинувачений та захисник належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи; клопотань чи заяв про відкладення її розгляду не подавали; в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого; апеляційним судом обов`язковість явки обвинуваченого на розгляд справи не визнавалась. При цьому колегія суддів зазначає, що згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 21.07.2021 ОСОБА_7 вручено повідомлення про час та місце розгляду справи.

Висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у нанесенні потерпілому ОСОБА_6 умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, сторонами кримінального провадження, і зокрема стороною захисту в апеляційній скарзі, не оспорюється, тому апеляційним судом, з огляду на положення ст. 404 КПК України, не перевіряється, у зв`язку з чим, визнаються такими, що ґрунтуються на сукупності досліджених у суді першої інстанції та наведених у вироку доказів.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України кваліфіковані правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинуваченому ОСОБА_7 призначено занадто суворе покарання, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Так, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів (ч. 2 статті 65 КК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання вимоги наведених вище норм кримінального закону були дотримані, і при призначенні покарання судом першої інстанції у достатній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі його покарання обставини.

Так, з вироку вбачається, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції взято до уваги те, що передбачене ч. 2 ст. 125 КК України кримінальне правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до кримінальних проступків; дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 позитивно характеризується за місцем проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не має професійної освіти та постійного місця роботи, а відтак і постійного джерела доходу; інформацію, викладену у досудовій доповіді, згідно з якою орган пробації вважає, що оскільки ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягується вперше, беручи до уваги його соціально-психологічну характеристику, то виконання покарання у громаді цілком можливе за умови здійснення нагляду і застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню ним повторних кримінальних правопорушень та, за можливості, уникнення конфліктних ситуацій і обмеження контактів з потерпілим (а. с. 28-32); обставини, що пом`якшують покарання молодий вік та наявність на утриманні малолітніх дітей, одна з яких є дитиною інвалідом; обставин, які б обтяжували ОСОБА_7 покарання судом не встановлено.

Разом із тим, зі змісту вироку вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 не розкаявся у вчиненні кримінального проступку, будь-яку шкоду потерпілому не відшкодував.

Тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 обґрунтовано призначено покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин, яке на переконання апеляційного суду відповідає як характеру та ступеню вчинених ним кримінально-карних діянь, так і особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, сприятиме досягненню основної мети виховання обвинуваченого у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, зокрема й до штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, про призначення якого просить захисник ОСОБА_8 у поданій ним апеляційній скарзі.

Крім того, обґрунтованими й належним чином умотивованими колегія суддів вважає і висновки суду першої інстанції при вирішенні цивільного позову.

Так, апеляційний суд вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди, спричиненого потерпілому ОСОБА_6 , суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 23 ЦПК України, характер і обсяг фізичних та моральних страждань потерпілого ОСОБА_6 , який внаслідок протиправних дій обвинуваченого отримав легкі тілесні ушкодження, що спричинили для нього короткочасний розлад здоров`я, в результаті чого потерпілий тривалий час лікувався, що негативно вплинуло на нього та його життєвий устрій, а також те, що потерпілий пережив фізичну біль, був порушений його звичний спосіб життя для відновлення якого було необхідно докласти значних зусиль.

Тому, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції належним чином взяв до уваги засади розумності, виваженості та справедливості, а також фізичні та моральні страждання потерпілого, конкретні обставини заподіяння шкоди, і дійшов обґрунтованого висновку про те, що моральна шкода в розмірі 5 000 грн буде достатньою компенсацією за понесені потерпілим моральні та душевні страждання. При цьому, суд першої інстанції дав належну оцінку тому факту, що обвинувачений ОСОБА_7 є фізично здоровим, працездатним, а тому може і повинен прикладати зусилля для відшкодування потерпілому завданої шкоди.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 є малозабезпеченою особою, має на утриманні двох дітей, одна з яких є інвалідом, стабільних доходів та роботи немає, отримує незначний дохід, перебиваючись тимчасовими заробітками в селі, вчинене діяння є кримінальним проступком, - апеляційний суд визнає такими, що не впливають на вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання, а також на визначений судом розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню обвинуваченим потерпілому. Відхиляючи вказані доводи, апеляційний суд бере до уваги й те, що стороною захисту не надано яких-небудь доказів щодо матеріального становища обвинуваченого ОСОБА_7 .

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_7 належним чином повідомлений про призначені судові засіданні, а тому ухвала Перечинського районного суду від 26.09.2019 про оголошення ОСОБА_7 , у розшук є незаконною, - апеляційний суд не бере до уваги, оскільки такі будь-яким чином не спростовують висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України кримінального проступку, який стороною захисту не оспорюється. Також зазначені доводи не впливають і на вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання, а також на визначений судом розмір моральної шкоди.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого у кримінальному провадженні судового рішення (вироку), та які б слугували безумовною підставою для його скасування, у тому числі й із призначенням нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

Тому, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а вирок як законний та обґрунтований підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 417, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подав захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Перечинського районного суду Закарпатської області від 13 липня 2020 року щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді: