Справа № 364/475/21
Провадження № 1-кп/364/86/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.08.2021 р. Володарський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

його захисника ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Володарського районного суду Київської області в смт Володарка Київської області матеріали кримінального провадження, внесеного 03.06.2021 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000059, по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Березна Володарського району Київської області, громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України (далі КК України),

ВСТАНОВИВ:
До Володарського районного суду Київської області 18.06.2021 р. від прокурора Володарського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 надійшов обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, яке за визначенням статті 12 КК України є кримінальним проступком.

Кримінальне провадження підсудне Володарському районному суду Київської області на підставі частини першої статті 32 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України); ухвалою суду від 22.06.2021 р. у порядку статті 381 КПК України призначено судовий розгляд на 09.08.2021 р. (а.п. 12-13).
У судовому засіданні 09.08.2021 р. потерпілий ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , заявив про примирення з обвинуваченим, просив закрити кримінальне провадження відносно нього за його відмовою від приватного обвинувачення, про що подав письмову заяву (а.п. 23), просив задовольнити заяву та закрити провадження, цілком розуміючи і усвідомлюючи наслідки такої відмови та неможливість у подальшому порушувати питання про кримінальне переслідування обвинуваченого за обставинами, що були підставою відкриття цього провадження.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник у судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечували, також просили закрити кримінальне провадження.
Прокурор не заперечував проти задоволення зазначеної заяви, вбачаючи підстави для закриття кримінального провадження та зазначивши, що це кримінальне правопорушення не є кримінальним правопорушенням, пов`язаним з домашнім насильством, через відсутність необхідних для цього ознак, відтак передбачених законом обмежень немає.

Розглянувши і вирішуючи зазначену заяву потерпілого, заслухавши думки прокурора та сторони захисту, а також ознайомившись з матеріалами обвинувального акту з додатками, суд приходить до таких висновків.
Відповідно до положень пункту 7 частини першої статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.
За визначенням пункту 1 частини першої статті 477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема, статтею 125 КК України (умисне легке тілесне ушкодження).
Беручи до уваги позицію, викладену в ухвалі Верховного Суду від 28.11.2019 р. у справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000км19), суд виходить з того, що правозастосування положень згаданого пункту 7 частини першої статті 284 КПК України не може ґрунтуватися на вузькому розумінні змісту юридичної конструкції «злочин, пов`язаний із домашнім насильством», оскільки це поняття має комплексний характер, регламентується у різних сферах суспільних відносин, а тому при встановленні його змісту слід виходити із конкретних фактичних обставин вчиненого насильства щодо особи, а не юридичної оцінки дій винуватця. Тому зважаючи на юридичну техніку приписів статті 284 КПК України при визначенні підстав для закриття кримінального провадження, формулювання «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» є оціночним поняттям, а не відсилочною нормою лише до статті 1261 КК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 288/1158/16 (провадження № 13-28кс19) зазначено, що критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії. Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших кримінальних правопорушень, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи непритягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у царині, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.
Кримінальні правопорушення, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.
У цих випадках, які є винятками із засади публічності, законодавець надає потерпілому можливість вибору одного з альтернативних варіантів поведінки у відповідь на вчинення щодо нього кримінального правопорушення: ініціювати перед компетентними органами притягнення винного до кримінальної відповідальності; врегулювати кримінально-правовий спір на основі взаємного порозуміння; не вдаватися до жодних дій.
Обираючи спосіб реагування на кримінальне правопорушення, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.
Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК України може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом 7 частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо кримінальних правопорушень, пов`язаних з домашнім насильством).
Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі кримінальним правопорушенням конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження, зміст якої розкривається в статті 26 КПК України і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом.
У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12.02.2020 р. у справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000км19) зроблено висновок про те, що обов`язковою умовою визнання судом злочину незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушено і, беручи до уваги імперативність приписів пункту 19 частини першої статті 7, частин третьої, шостої статті 22, частини першої статті 337 КПК України, унеможливлює застосування згаданого інституту заборони закриття кримінального провадження щодо злочинів, передбачених статтею 125 КК України.
Отже, Верховним Судом зроблено загальний висновок про те, що злочином (кримінальним правопорушенням), пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину. Встановлена у пункті 7 частини першої статті 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.
Згідно із засадничими приписами частини четвертої статті 26 КПК України відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Зважаючи на усе наведене, суд вважає, що в даному випадку обмеження, передбачене пунктом 7 частини першої статті 284 КПК України щодо закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, не застосовується. Тому, перевіривши добровільність та з`ясувавши в судовому засіданні вияв волі потерпілого ОСОБА_6 , роз`яснивши йому наслідки відмови від обвинувачення, суд вважає, що кримінальне провадження відносно обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, слід закрити.
Шкода не завдана, цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлявся.
Згідно з обвинувальним актом процесуальні витрати та речові докази відсутні.
За даними реєстру матеріалів досудового розслідування, доданого до обвинувального акту, запобіжний захід обвинуваченому не обирався.
Керуючись статтями 26, 284, 369-372, 392, 393, 395, 477, 532 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
Кримінальне провадження, внесене 03.06.2021 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000059, по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, закрити за відмовою потерпілого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Київського апеляційного суду через Володарський районний суд Київської області протягом семи днів з дня її проголошення.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а в разі подання апеляційної скарги на ухвалу, якщо її не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1