Вирок
Іменем України
04.03.2021 р. Франківський районний суд м. Львова в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження про обвинувачення
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Голгоча Підгаєцького району Тернопільської області, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, тимчасово непрацюючого, згідно ст.89 КК України раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 , перебуваючи з 23 квітня 2020 року на посаді водія - кулеметника 2 відділення штабних машин взводу штабних машин роти управління військової частини НОМЕР_1 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.ст.1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.1 Закону України «Про оборону України», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в особливий період, який триває з моменту видання Указу Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», діючи з прямим умислом, з метою назавжди ухилитись від військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків 10.06.2020 року самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та по теперішній час в розташування військової частини не повернувся. Відтак, з 10.06.2020 року солдат ОСОБА_4 проводить час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконує, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) приховує. Під час незаконного перебування за межами військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити.
Таким чином, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 10.06.2020 року самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) без поважних причин, в умовах особливого періоду, чим вчинив дезертирство самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.408 КК України.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України, визнав повністю, надав детальні показання про мотиви та обставини вчинення злочину. Вказав, що проходив військову службу за контрактом як солдат у військовій частині НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , однак, 10.06.2020 р. самовільно залишив місце розташування військової частини у зв`язку із складними сімейними обставинами, зокрема розлученням із цивільною дружиною, з якою у них наявна спільна донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та діагностуванням у матері ОСОБА_6 онкологічного захворювання 3-ї стадії, що потребувало невідкладного лікування. Після залишення місця несення військової служби вирушив за місцем проживання матері у с. Голгоча Підгаєцького району Тернопільської області, де здійснював за нею догляд. Вважав, що догляд за тяжко хворою матір`ю є пріоритетом. Про вчинене шкодує, розуміє, що зробив неправильно, усвідомлює порушення ним обов`язків військовослужбовця, у скоєному кається, просить суворо не карати.
Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив їм процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст.394 КПК України. З урахуванням думки всіх учасників процесу та на підставі ч.3 ст.349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи.
Отже, суд вважає доведеним факт вчинення ОСОБА_4 дезертирства самовільного залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно із ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
З огляду на викладене при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує тяжкість вчиненного ним злочину, який з урахуванням положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, мету вчинення суспільно небезпечних дій, зокрема бажання обвинуваченого допомогти хворій матері, з якою спільно проживає за адресою своєї реєстрації та якій згідно довідки №664 від 08.02.2021 р., виданої КНП «Тернопільській обласний клінічний онкологічний диспансер», діагностовано онкологічне захворювання 3-ї стадії та констатовано потребу у проходженні курсів променевої та хіміотерапії, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючих обставин, якими суд визнає щире каяття обвинуваченого та активне сприяння ним у розкритті злочину, особу ОСОБА_4 , який згідно положень ст.89 КК України раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, згідно посвідчення, виданого Управлінням персоналу штабу управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » серії УБД №122553 від 26.08.2016 року, є учасником бойових дій, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.
Тому, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру і ступеня його суспільної небезпеки обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі. Водночас дані, які позитивно характеризують обвинуваченого ОСОБА_4 , в сукупності із встановленими пом`якшуючими відповідальність обставинами, дають підстави суду визначити таке покарання на рівні мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.3 ст.408 КК України.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
У даному випадку, на переконання суду, до ОСОБА_4 можуть бути застосовані положення ст.75 КК України, оскільки встановлені в ході судового розгляду обставини, зокрема, усвідомлення обвинуваченим своєї провини, щире каяття останнього, сприяння ним проведенню досудового розслідування, готовність відповідати за скоєне, відсутність згідно ст.89 КК України судимостей, позитивна характеристика, участь обвинуваченого в обороні України в статусі учасника бойових дій, думка прокурора про доцільність застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, є достатніми для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. Разом з тим, на ОСОБА_4 слід покласти обов`язки, визначені ст.76 КК України, які відповідатимуть завданням контролю за поведінкою засудженого з метою встановлення факту його виправлення.
Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.
Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.
Судові витрати та речові докази у справі відсутні.
Підстав для застосування правових приписів ст.174 КПК України немає.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.368-371, 373, 374 КПК України, суд-

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.
Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирок може бути оскаржено сторонами до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1