Справа № 161/531/18 Провадження №11-кп/802/214/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.3 ст.289 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників обвинуваченого - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 - ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, захисників обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Торчин Луцького району Волинської області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, працюючого на посаді оператора екскаватора, не судимого,

засуджено за ч.3 ст.289 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Задоволено цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 442 420 (чотириста сорок дві тисячі чотириста двадцять) грн. 76 коп. матеріальної шкоди, та 4000 (чотири тисячі) грн. витрати на правову допомогу.

Задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_13 272 605 (двісті сімдесят дві тисячі шістсот п`ять) грн. 35 коп. матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави витрати пов`язані із залученням експерта для проведення судової автотоварознавчої експертизи в сумі 889 (вісімсот вісімдесят дев`ять) грн. 83 коп., для проведення судової автотоварознавчої експертизи в сумі 7142 (сім тисяч сто сорок дві) грн. 40 коп., для проведення судової експертизи дослідження нафтопродуктів та паливно-мастильних матеріалів в сумі 395 (триста дев`яносто п`ять) грн. 48 коп., а всього на загальну суму 8427 (вісім тисяч чотириста двадцять сім) грн. 71 коп.

Речові докази: 1) транспортний засіб марки «Мерседес Бенц 614» та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу, залишено за належністю ОСОБА_13 ; 2) транспортний засіб марки «Mitsubishi Pajero WG», залишено за належністю ОСОБА_14 .

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він в період часу з 17 год. 00 хв. 22 вересня 2017 року по 01 год. 00 хв. 23 вересня 2017 року, діючи з прямим умислом, керуючись метою незаконного заволодіння транспортним засобом, перебуваючи на паркувальному майданчику, який знаходиться на території ринку «Пасаж», що в м.Луцьку по вул.Карпенка-Карого, 1, невстановленим способом, проник до автомобіля марки «Mersedes - Benz 614», номер шасі " НОМЕР_1 ", номерний знак " НОМЕР_2 ", 2003 року випуску, що на праві власності належить ОСОБА_13 , вартість якого згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №129 від 23.12.2017 року становить 272 605 грн. 35 коп., після чого запустив двигун та розпочав рух на даному транспортному засобі вулицями міста Луцька Волинської області. В подальшому, вказаним автомобілем направився по автомагістралі у напрямку м.Володимир-Волинський Волинської області, де на перехресті доріг, що неподалік дитячого табору «Ровесник» в с.Забороль Луцького району Волинської області, залишив автомобіль на узбіччі проїжджої частини дороги та направився у невідомому напрямку, таким чином незаконно заволодів вказаним транспортним засобом та заподіяв потерпілому ОСОБА_13 майнову шкоду на вищевказану суму.

Він же, близько 22 год. 00 хв. 22 жовтня 2017 року, діючи з прямим умислом, керуючись метою незаконного заволодіння транспортним засобом, повторно, перебуваючи на території «Мостозагін №60» ВАТ «Мостобуд», що знаходиться по вулиці Ківерцівській, 7а в місті Луцьку Волинської області, маючи вільний доступ до автомобіля марки «Mitsubishi Pajero», номерний знак " НОМЕР_3 ", 2005 року випуску, номер шасі " НОМЕР_4 ", вартість якого згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №20/11/17/01 від 20.11.2017 року становить 442 420 грн. 76 коп., власником якого є ОСОБА_10 , який був йому ввірений володільцем майна ОСОБА_14 з метою проведення ремонтних робіт, не маючи згоди власника та володільця транспортного засобу на керування ним за межами території «Мостозагін №60» ВАТ «Мостобуд», попередньо отримавши ключ від замка запалювання двигуна даного транспортного засобу, здійснив його запуск та направився у напрямку с.Усичі Луцького району Волинської області. Під час руху на вказаному автомобілі, знаходячись поблизу с.Всеволодівка Луцького району Волинської ОСОБА_7 скоїв дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої даний транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень, таким чином останній незаконно заволодів даним транспортним засобом та заподіяв потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоди на вищевказану суму.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразилися у незаконному заволодінні транспортним засобом, що завдало великої матеріальної шкоди потерпілому, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.289 КК України в редакції закону №2903-IV від 22.09.2005, із змінами, внесеними згідно із Законом №270-VI від 15.04.2008.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразилися у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненими повторно, що завдало великої матеріальної шкоди потерпілому, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.289 КК України в редакції закону №2903-IV від 22.09.2005, із змінами, внесеними згідно із Законом №270VI від 15.04.2008.

У поданих апеляційних скаргах:

- прокурор не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження і кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок незаконним через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Не погоджується із тим, що судом до обвинуваченого застосовано мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.3 ст.289 КК України, оскільки воно не відповідає тяжкості вчиненого та особі винного. Так, судом не взято до уваги те, що обвинувачений завдані потерпілим збитки не відшкодував, а сам факт заперечення фактичних обставин свідчить про його цинічну поведінку і підтверджує лише те, що належних висновків він не зробив та вперто не бажає стати на шлях виправлення. При цьому, обставин, які пом`якшують його покарання, судом не встановлено. Крім того, потерпілі наполягали на призначенні обвинуваченому суворої міри покарання. Зазначає, що відсутність позитивних змін в поєднанні з його уставленим способом життя свідчить по суспільну небезпечність останнього. Суд першої інстанції цього не врахував і не мотивував чому вважає за можливим досягнення мети виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним та іншими особами нових злочинів за умови призначення найближче до мінімального покарання.

Крім того, прокурор подав доповнення до апеляційної скарги в яких її вимоги підтримуються. Окрім того, прокурор зазначає про те, що питання про стягнення з обвинуваченого витрат на правову допомогу, які є процесуальними витратами, всупереч ст.120, 124, 126 КПК України, вирішено в порядку, визначеному для розгляду цивільного позову, чим неправильно застосовано процесуальні норми.
Посилаючись на вищенаведене, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.289 КК України у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна. В задоволенні цивільного позову представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 до ОСОБА_7 в частині відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 4000 грн., відмовити. В порядку ст.ст.120, 124 КПК України стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 процесуальні витрати, понесені останньою на правову допомогу в сумі 4000 грн. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

- захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_15 вважає вирок суду першої інстанції необґрунтованим та незаконним через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
По епізоду щодо незаконного заволодіння автомобілем марки «Mersedes-Benz 614», номерний знак НОМЕР_2 , обвинувачений своєї вини не визнавав повністю. Той факт, що він перебував за кермом цього транспортного засобу ніяким чином не підтверджує того, що він ним незаконно заволодів. Його невинуватість окрім наданих ним показань, повністю також підтверджується і показаннями свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . При цьому, до показань свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 слід відноситись критично, оскільки вони могли помилятися вказуючи на обвинуваченого, як на особу, яка вчинила злочин.

По епізоду щодо незаконного заволодіння автомобілем марки «Mitsubishi Pajero», номерний знак НОМЕР_3 , обвинувачений також своєї вини не визнавав, і вона не була доведена під час судового розгляду. Так, володілець майна ОСОБА_14 не забороняв обвинуваченому користуватися транспортним засобом і сам добровільно передав останньому ключі від нього. У даному випадку відсутня об`єктивна сторона інкримінованого злочину, оскільки жодних незаконних дій щодо користування транспортним засобом зі сторони обвинуваченого не було. Між обвинуваченим та потерпілою ОСОБА_20 наявні цивільно-правові відносини, а тому стягнення шкоди, завданої внаслідок пошкодження автомобіля, повинно проводитись в порядку цивільного судочинства.

Вважає, що оскаржуваний вирок ґрунтується лише на припущеннях, а жодних належних та допустимих доказів винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, стороною обвинувачення надано не було. І, оскільки немає доказів винуватості обвинуваченого, то й відсутні підстави для задоволення цивільних позовів в даному провадженні.

Посилаючись на вищенаведене, захисник просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. В задоволенні цивільних позовів відмовити.

захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду першої інстанції необґрунтованим та незаконним через невідповідність висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи.
По епізоду щодо незаконного заволодіння автомобілем марки «Mitsubishi Pajero», номерний знак НОМЕР_3 , захисник зазначає про те, що жоден з оцінених судом доказів не містить інформації, яка б спростовувала доводи обвинуваченого про те, що він керував цим автомобілем за згодою ОСОБА_21 , який показав обвинуваченому як його заводити та як він (обвинувачений) мав перегнати (перемістити) його. Жодних прямих доказів винуватості обвинуваченого по даному епізоду, кримінальне провадження не містить. Крім того, вказує про те, що протокол огляду місця події від 23.10.2017 року за адресою: АДРЕСА_3 , є неналежним доказом, оскільки здобутий з порушенням вимог КПК України, тобто було проведено не огляд, а обшук, на який необхідне відповідне рішення суду, а не лише дозвіл власника домоволодіння. Відповідно є неналежним доказом також протокол огляду предметів, вилучених під час проведення вказаного огляду від 23.10.2017 року, оскільки він є похідним. Вважає, що єдиних показань чоловіка потерпілої ОСОБА_22 - свідка ОСОБА_21 , який фактично передавав автомобіль обвинуваченому для ремонту, недостатньо для того щоби поза розумнім сумнівом дійти висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України.

По епізоду щодо незаконного заволодіння автомобілем марки «Mersedes-Benz 614», номерний знак НОМЕР_2 , то захисник зазначає, що докази на які суд першої інстанції послався в якості винуватості обвинуваченого є категорично неспроможними для такої цілі. Протоколи огляду місця події від 23.09.2017 року, де об`єктом огляду є: територія для паркування автомобілів за адресою: АДРЕСА_4 ; автомобільна дорога сполученням "Устилуг-Луцьк-Рівне" в напрямку м.Устилуг; транспортний засіб «Mersedes-Benz 614» та технічний паспорт до нього, оскільки ці протоколи фіксують лише факт події, і аж ніяк не свідчать про причетність, а тим більше винуватість в цій події обвинуваченого ОСОБА_7 . Також не є прямими доказами і висновок ринкової вартості автомобіля №129, оскільки він підтверджує лише вартість транспортного засобу на час вчинення злочину, а також висновок експерта №749 про те, що на пожежному смітті залишків нафтопродуктів не виявлено. Крім того, судом не було досліджено на предмет належності та допустимості протоколи пред`явлення особи для впізнання від 31.10.2017 року, де нібито свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 впізнають ОСОБА_7 . У цих протоколах відсутній опис усіх осіб, які пред`являлись для впізнання за номерами він одного до чотирьох, окремо не зазначено по яких предметах буде проводитись впізнання. Такі недоліки свідчать про недопустимість цих доказів і неможливість посилання на них у вироку суду. Проте, зміст цих протоколів судом не був досліджений належно, що є порушенням законодавства. Крім того, посилання у вироку на показання цих свідків, які начебто вказують на ОСОБА_7 як на водія, і нібито це може свідчити про його причетність до злочину, є також неспроможними, оскільки вони неточно відтворені судом у вироку.

Посилаючись на вищенаведене, захисник просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, і вичерпанням можливості їх отримання.

захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 вважає вирок суду першої інстанції необґрунтованим та незаконним через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Так, визнаючи ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину місцевий суд не дослідив ряд обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Захисник зазначає, що по епізоду щодо незаконного заволодіння автомобілем марки «Mersedes-Benz 614», номерний знак НОМЕР_2 , місцевий суд не з`ясував: 1) чи підтверджується факт перебування ОСОБА_7 на паркувальному майданчику, який знаходиться на території ринку "Пасаж" та заволодіння автомобілем, оскільки ОСОБА_7 заперечував факт перебування його на цьому майданчику; 2) чи вилучалися відеозаписи з камер спостереження з території паркувального майданчику, за допомогою якого можливо було б встановити особу, яка неправомірно заволоділа автомобілем; 3) чи повідомляв слідчому свідок ОСОБА_19 перед впізнанням ним особи, яку він бачив біля автомобіля в ніч з 22 на 23.09.2017 року, за сукупністю яких ознак він може її впізнати, та хто і коли сказав йому, що впізнана особа була на місці події, про що він повідомив в судовому засіданні 22.10.2019 року; 4) чи переконаний свідок ОСОБА_19 у тому, що саме впізнана ним особа перебувала біля автомобіля, оскільки він в суді пояснив, що ознак впізнаної особи не пам`ятав через нічну пору доби. Також не пам`ятав і по зовнішніх рисах; 5) точний час телефонних розмов в ніч з 22 на 23.09.2017 року між свідком ОСОБА_16 (мати обвинуваченого) та ОСОБА_7 та час повернення його додому, а також чим підтверджується факт телефонних розмов між ними, оскільки свідок ОСОБА_16 в суді 20.08.2019 року пояснювала, що в цей вечір постійно телефонувала сину, тобто обвинуваченому. Крім того, визнаючи винним у незаконному заволодінні автомобілем марки «Mitsubishi Pajero», номерний знак НОМЕР_3 , місцевий суд не з`ясував чи мали місце особливості (секрети) запуску двигуна автомобіля, без знання яких постороння особа не змогла б його завести, та чи повідомляв він ОСОБА_7 про це при передачі автомобіля в ремонт, оскільки з`ясування цієї обставини є важливим для вірної кваліфікації дій ОСОБА_7 .

Вважає, що протокол впізнання ОСОБА_19 від 31.10.2017 року обвинуваченого ОСОБА_7 є недопустимим доказом, оскільки дана слідча дія поведена з порушенням порядку, передбаченого ст.228 КПК України. Упевнено також цей свідок не ствердив того, що саме ОСОБА_7 був біля автомобіля, а лише висловив свої припущення з цього приводу. Не врахував суд також і того, що покази потерпілої ОСОБА_10 є показами з чужих слів, а тому на них можна посилатись лише, якщо їх суд у виняткових випадках, передбачених у ст.97 КПК України, визнає їх допустимим доказом. Однак, суд першої інстанції такі докази, які є сумнівними, поклав в основу винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину.

Крім того, захисник вважає, що суд першої інстанції поклав в основу свого вироку неналежні та недопустимі докази, а саме - протокол для пред`явлення особи для впізнання від 31.10.2017 року, та показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , оскільки вони не підтверджують вини обвинуваченого в тій частині, що саме він перебував біля автомобіля марки «Mersedes-Benz 614», номерний знак НОМЕР_2 . Також суд неправомірно надав перевагу сумнівним показав свідка ОСОБА_14 , який є зацікавленою особою про те, що він згоди обвинуваченому на користування автомобілем не надавав.

На думку захисника вищенаведені докази судом не були оцінені на предмет допустимості. А тому, вважає, що суд першої інстанції не навів безсумнівних доказів причетності обвинуваченого до вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, а усі припущення й сумніви стосовно доведеності вини обвинуваченого слід тлумачити на його користь.
Посилаючись на вищенаведене, захисник просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України. Просить також дослідити в суді такі докази, як протоколи огляду місця події від 23.09.2017 року, протоколи пред`явлення особи для впізнання від 31.10.2017 року, а також допитати потерпілих та свідків.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи поданих апеляційних скарг сторони захисту та сторони обвинувачення, їх позиції щодо своїх та інших скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню : 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ч.3 ст.289 КК України, місцевий суд проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення за обставин вказаних у вироку, стверджуються зібраними в кримінальному провадженні та належним чином перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії за ч.3 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, що завдало великої матеріальної шкоди, та як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненим повторно, що завдало великої матеріальної шкоди потерпілому.

При цьому, посилання сторони захисту в апеляційних скаргах про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення (два епізоди), колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовується сукупністю наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, які були досліджені судом першої інстанції.

Як встановлено в ході судового розгляду провадження місцевим судом, і з цим погоджується апеляційний суд, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення (два епізоди) повністю підтверджується зібраними та дослідженими судом доказами, які колегія суддів вважає належними та допустимими в розумінні положень ст.ст.85, 86 КПК України.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину в пред`явленому обвинуваченні не визнав. По епізоду незаконного заволодіння транспортним засобом автомобілем марки «Mitsubishi Pajero», суду показав, що до нього зателефонував товариш - ОСОБА_21 та запитав чи не зможе він провести ремонт автомобіля його дружини марки «Mitsubishi Pajero». Зустрівшись вони з ОСОБА_25 порозмовляли і в ході розмови він дав згоду на ремонт автомобіля. Після цього, ОСОБА_21 доставив вказаний автомобіль на ремонт. Знявши бампер з автомобіля він розпочав проводити ремонтні роботи, однак бампер необхідно було приміряти до автомобіля. ОСОБА_21 прибув до нього, і вони з ним приміряли бампер до автомобіля, проте його потрібно було ще доробити. Після цього, ОСОБА_21 дав йому ключі від автомобіля та показав як запускати двигун. Вони з ОСОБА_25 домовилися, що цей автомобіль він сам доставить на стоянку. Ближче до вечора, доробивши бампер він мав перегнати автомобіль на стоянку, однак вирішив на ньому поїхати додому, і по дорозі з`їхав з дороги в кювет та розбив його. Прийшовши додому, він розповів що сталося, а вранці зателефонував ОСОБА_26 та повідомив, що розбив автомобіль, а останній відповів, щоб вони з автомобілем робили все що хотіли, і при цьому, сказав, що дану подію будуть з`ясовувати працівники поліції. Він разом зі своїм вітчимом ОСОБА_17 викликали евакуатор та привезли автомобіль до свого будинку. Ствердив, що ОСОБА_21 надав йому ключі від автомобіля та дав дозвіл для доставляння автомобіля від гаража. Повністю заперечив факт незаконного заволодіння, прямого умислу та мети заволодіння транспортним засобом. По епізоду незаконного заволодіння транспортним засобом автомобілем марки «Mersedes Benz 614», показав, що 22 вересня 2017 року близько 20-21 год. повертаючись з роботи він сів у маршрутку, приїхав до гіпермаркету "ТамТам", звідки пересів на іншу маршрутку та доїхав на вул.Володимирську, що в м.Луцьку, і там більше двох годин прочекав іншу маршрутку, проте її не було, а тому, зупинив попутний транспортний засіб - бус марки «Mersedes Benz» білого кольору. Сівши пасажиром у цей бус, вони почали рухатись, і по дорозі ще підібрали особу жіночої статі. Коли транспортний засіб зупинився на обочині для висадки цієї пасажирки, то після цього вже не зміг виїхати самостійно. В цей момент водій автомобіля пішов до села шукати транспортний засіб (трактор) для допомоги, а він залишився біля автомобіля. Коли стояв, то біля нього зупинялися автомобілі, які їхали напроти, водії запитували, що сталось, на що він відповідав, що водій пішов в село за іншим транспортним засобом аби їх витягнути. Не дочекавшись водія цього транспортного засобу, він зупинив попутний автомобіль та приїхав додому. Наступного дня, вранці коли їхав на роботу, він побачив спалений автомобіль, який стояв на тій же самій обочині дороги. Ствердив, що коли він стояв біля автомобіля, ніхто з водіїв йому не допомагав і троса для буксирування даного буса не підчіплював. Повністю заперечив факт незаконного заволодіння даним транспортним засобом.

Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення наступними доказами:

Показаннями потерпілого ОСОБА_13 , який в судовому засіданні в суді першої інстанції дав показання про те, що у вересні 2017 року йому зателефонував охоронець ринку та повідомив, що його автомобіль марки «Mersedes-Benz 614», який знаходився на паркувальному майданчику, виїхав з території ринку «Пасаж», що в м.Луцьку по вул.Карпенка Карого, 1. Через деякий час до нього зателефонували працівники поліції, які повідомили, що вони знайшли автомобіль марки «Mersedes-Benz 614», який знаходився на обочині дороги, що в стороні с.Хорохорин, повністю спалений. Приїхавши на місце події, він побачив свій спалений автомобіль, який стояв на трасі в сторону с.Хорохорин. Додав, що його автомобіль марки «Mersedes-Benz 614», який стояв на паркувальному майданчику на території ринку «Пасаж», що в м.Луцьку по вул. Карпенка-Карого, 1 був завжди зачинений, а ключі постійно знаходилися в нього. Просив повністю задовольнити цивільний позов. Наполягав на суворій мірі покарання щодо обвинуваченого.

Показаннями потерпілої ОСОБА_10 , яка надала показання про те, що в жовтні 2017 року вони з чоловіком ОСОБА_25 шукали майстра по ремонту її автомобіля марки «Mitsubishi Pajero», оскільки в ньому був пошкоджений бампер. Чоловік запропонував хорошого спеціаліста - обвинуваченого ОСОБА_7 і вони вирішили звернутися саме до нього. Питаннями ремонту займався чоловік ОСОБА_21 , який і доставив автомобіль для ремонту ОСОБА_7 . Через деякий час обвинувачений сказав її чоловіку, що потрібно приміряти бампер до автомобіля, а для того, щоб це зробити, необхідно відкрити задні двері транспортного засобу. ЇЇ чоловік прийшов в майстерню до обвинуваченого, залишив ключі від автомобіля лише для того, щоб відкрити задні двері та приміряти бампер. В понеділок чоловік пішов за автомобілем, однак його в майстерні не виявив. Після цього, він зателефонував до неї та повідомив, що автомобіль в майстерні відсутній, і що якийсь чоловік йому повідомив, що майстер, тобто обвинувачений ОСОБА_7 поїхав на автомобілі. У зв`язку з цим, вони з чоловіком відразу ж звернулись в поліцію та написали заяву про незаконне заволодіння її транспортним засобом. Через деякий час чоловіку зателефонував обвинувачений та повідомив, що він в`їхав в дерево внаслідок чого пошкодив (розбив) автомобіль, а також те, що її автомобіль знаходиться в дворі будинку його родичів. Тоді вони з чоловіком приїхали до будинку родичів ОСОБА_7 , де забрали автомобіль. Ствердила, що власницею автомобіля являється вона, будь яких документів на автомобіль вона обвинуваченому не давала. ЇЇ чоловік ОСОБА_14 лише мав право керування даним автомобілем. Також ствердила, що її чоловік давав ключі від автомобіля обвинуваченому лише для того, щоб той відкрив задні двері для примірювання бампера. Жодного дозволу, ані вона, ані її чоловік обвинуваченому на керування автомобілем вони не надавали. Просила повністю задовольнити цивільний позов. Наполягала на суворій мірі покарання щодо обвинуваченого.

Показаннями свідка ОСОБА_14 , який в суді першої інстанції дав показання про те, що в жовтні 2017 року він звернувся до обвинуваченого ОСОБА_7 , для того, щоб той відремонтував бампер в автомобілі марки «Mitsubishi Pajero», власником якого є його дружина ОСОБА_10 , на що обвинувачений дав свою згоду. В неділю обвинувачений зателефонував та повідомив, що бампер готовий, однак потрібно його приміряти до автомобіля, а для того, щоб це зробити, необхідно відкрити задні двері у ньому. Приїхавши в майстерню до обвинуваченого, відкривши автомобіль, обвинувачений приміряв бампер і повідомив, що його потрібно ще доробити, та сказав залишити ключі від транспортного засобу, а він вже сам доробить бампер. Він залишив ключі від автомобіля лише для того, щоб відкрити задні двері та приміряти бампер. В понеділок зранку він пішов за автомобілем, проте його в майстерні не виявив, про що повідомив своїй дружині ОСОБА_10 в телефонному режимі. Через деякий час йому зателефонував обвинувачений та повідомив, що він в`їхав в дерево внаслідок чого пошкодив автомобіль. Ствердив, що жодних документів на автомобіль, він обвинуваченому не давав. Ключі від автомобіля обвинуваченому надав лише для того, щоб той відкрив задні двері для примірки бампера, а жодного дозволу на керування автомобілем він не давав.

Показаннями свідка ОСОБА_19 , який суду першої інстанції надав показання про те, що у вересні 2017 року близько 00 год. ночі він разом з дружиною автомобілем поверталися із святкування Дня Народження, позаду іншим автомобілем їхав його колега ОСОБА_18 . По дорозі Луцьк Торчин він побачив, що на обочині дороги стояв автомобіль марки «Mersedes-Benz», білого кольору. В той момент він та його колега зупинилися, і побачили, що біля буса стояв обвинувачений ОСОБА_7 . Тоді, він запитав в обвинуваченого, що сталося, на що останній відповів, що його занесло, через слизьку дорогу, у зв`язку з чим він застряв на обочині дороги. Після цього, обвинувачений дістав з автомобіля трос та вони підчепили його до його автомобіля, а обвинувачений сів за кермо, завів бус, однак автомобіль витягнути не вдалося, оскільки трос порвався. В цей момент вони з колегою запропонували обвинуваченому підвезти його додому, однак той заперечував, говорив, що не залишить автомобіль. Тоді вони поїхали. Наступного дня вранці, він бачив, що автомобіль стояв на обочині дороги вже спалений. Ствердив, що обвинувачений ОСОБА_7 стояв біля водійських дверей автомобіля, і при цьому, із ним нікого не було. Салон автомобіля та водійське місце були пустими. Ствердив, що саме ОСОБА_7 був біля автомобіля.

Аналогічні показанні показання надав суду свідок ОСОБА_18 , який є колегою свідка ОСОБА_19 та разом повертались із святкування Дня народження на різних транспортних засобах.

В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 23.09.2017 року, з якого вбачається, що на підставі заяв ОСОБА_13 та ОСОБА_10 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за правовою кваліфікацією ч.3 ст.289 КК України;

- протокол огляду місця події від 23.09.2017 року з фото-таблицями, відповідно до яких, об`єктом огляду являється територія для паркування автомобілів, яка знаходиться навпроти головного входу до ринку «Пасаж», що за адресою: вул.Карпенка-Карого, 1, м. Луцьк. В ході огляду було виявлено та вилучено транспортний засіб марки «Mersedes-Benz 614» та технічний паспорт до цього автомобіля;

- протокол огляду місця події від 23.09.2017 року, з якого вбачається, що об`єктом огляду являється автомобільна дорога сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне» в напрямку м.Устилуг. В ході огляду було виявлено та вилучено пожежне сміття на транспортний засіб;

- протокол огляду місця події від 23.09.2017 року згідно з яким, об`єктом огляду являється транспортний засіб марки «Mersedes-Benz 614» та технічний паспорт до цього автомобіля, який розташований на відстані близько двадцяти метрів від зупинки Ровесник, що між населеними пунктами с.Всеволодівка с.Антонівка на правому узбіччі автодороги Луцьк-Устилуг у напрямку до с.Антонівка. На момент проведення огляду вказаний транспортний засіб був пошкоджений;

- висновок експерта №749 від 06.12.2017 року, з якого вбачається, що на наданому на дослідженні пожежному смітті чорного кольору, що знаходилось у двох пакетах із полімерного матеріалу та у паперовому конверті, залишків нафтопродуктів не виявлено;

- протокол пред`явлення особи для впізнання від 31.10.2017 року із фото-таблицями, згідно якого свідок ОСОБА_18 впізнав особу ОСОБА_7 під №2, як такого, який представився водієм автомобіля марки «Mersedes-Benz»;

- протокол пред`явлення особи для впізнання від 31.10.2017 року із фото-таблицями, згідно якого свідок ОСОБА_19 впізнав особу ОСОБА_7 під №4, як такого, який був біля автомобіля марки «Mersedes-Benz»;

- висновок експерта №129 від 23.12.2017 року із фото-таблицями, відповідно до якого, ринкова вартість автомобіля марки марки «Mersedes-Benz 614 Vario» реєстраційний, н.з. НОМЕР_2 , 2003 року випуску, станом на 22.09.2017 року складала 272 605,35 грн. (двісті сімдесят дві тисячі шістсот п`ять грн. 35 коп.). Вартість матеріального збитку (шкоди) завдана власнику автомобіля марки «Mersedes-Benz 614 Vario», реєстраційний н.з. НОМЕР_2 , 2003 року випуску внаслідок пошкодження, складає 272 605,35 грн. (двісті сімдесят дві тисячі шістсот п`ять грн. 35 коп.).

- протокол огляду місця події від 23.10.2017 року із фото-таблицями, з якого вбачається, що об`єктом огляду являється подвір`я будинку АДРЕСА_3 . В ході огляду було виявлено пошкоджений автомобіль марки «Mitsubishi Pajero».

- висновок судової автотоварознавчої експертизи №20/11/17/01 від 20.11.2017 року із фото-таблицями, відповідно до якого, ринкова вартість автомобіля марки «Mitsubishi Pajero WG», н.з. НОМЕР_3 , 2005 року випуску станом на 22.10.2017 року до моменту пошкодження в ДТП становила 442420,076 (чотириста сорок дві тисячі чотириста двадцять) грн. 76 коп. Вартість відновлюваного ремонту (часткова, оскільки повну неможливо визначити на момент складання експертного висновку без забезпечення підрозбирання, перевірки, діагностування досліджуваного КТЗ) автомобіля марки «Mitsubishi Pajero WG», н.з. НОМЕР_3 , 2005 року випуску на дату пошкодження 22.10.2017 року становить 1373405,37 (один мільйон триста сімдесят три тисячі чотириста п`ять) грн. 37 коп. Вартість відновлюваного ремонту (часткова) з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу автомобіля марки Mitsubishi Pajero WG», н.з. НОМЕР_3 , 2005 року випуску на дату пошкодження 22.10.2017 року становить 479075,91 (чотириста сімдесят дев`ять тисяч сімдесят п`ять) грн. 91 коп. Вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Mitsubishi Pajero WG», н.з. НОМЕР_3 , 2005 року випуску, внаслідок його пошкодження у ДТП 22.10.2017 року, визначається у розмірі ринкової вартості цього автомобіля на момент пошкодження, яка в цінах на дату ДТП 22.10.2017, становила: 442420 (чотириста сорок дві тисячі чотириста двадцять) грн. 76 коп.;

- протокол пред`явлення особи для впізнання від 14.12.2017 року із фото-таблицями, згідно якого свідок ОСОБА_14 впізнав особу ОСОБА_7 під №2, як такого, якому він передав ключі від автомобіля дружини «Mitsubishi Pajero WG» для ремонту.

При цьому, апеляційний суд вважає, що такі докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є послідовними та узгоджуються між собою, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності вказують на причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень (два епізоди), навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення, що й відповідно спростовує доводи сторони захисту про відсутність належних та допустимих доказів його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень.

Проаналізувавши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню в порядку ст.91 КПК України.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України (по двох епізодах), повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.85, 86 КПК України.

При цьому, не заслуговують на увагу суду посилання сторони захисту в тій частині, що судом не надано належної правової оцінки та безпідставно відхилено показання свідків ОСОБА_16 (матір обвинуваченого) та ОСОБА_17 (вітчим обвинуваченого), оскільки, як вбачається із вироку, показанням цих свідків надано відповідну юридичну оцінку наряду з іншими доказами, які досліджувались судом в ході розгляду кримінального провадження. При цьому, суд зазначив з яких саме мотивів виходив при не прийнятті до уваги показів цих свідків.

Не беруться до уваги судом і твердження обвинуваченого та його захисників про те, що володілець майна ОСОБА_14 не забороняв обвинуваченому користуватись транспортним засобом і сам добровільно передав ключі від автомобіля для доставляння його на стоянку у зв`язку з чим на їх думку відсутня об`єктивна сторона злочину, оскільки вони повністю спростовуються, як показаннями самого ОСОБА_14 , який передавав обвинуваченому автомобіль для ремонту, так і показаннями власника цього транспортного засобу ОСОБА_10 , яка вказувала про те, що право керування обвинуваченому не надавала.

Не знайшли будь-якими доказами доводи обвинуваченого про те, що він автомобілем марки "Mersedes-Benz" взагалі не керував, оскільки був лише його пасажиром, а ним керувала інша особа, яка після того, як транспортний засіб з`їхав з дороги та застряв, пішов з іншим пасажиром жіночої статі, шукати інший транспортний засіб для допомоги.

Твердження сторони захисту про те, що до показань свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 слід відноситись критично через те, що вони могли помилятися вказуючи на обвинуваченого, як на особу, яка вчинила злочин, на увагу суду не заслуговують, оскільки на думку апеляційного суду, вони є власними їх твердженнями, які жодним доказом не підтверджені.

Не заслуговують на увагу суду також посилання сторони захисту на те, що протокол огляду місця події від 23.10.2017 року за адресою: АДРЕСА_3 , є неналежним доказом, так як здобутий з порушенням вимог КПК України, тобто було проведено не огляд, а обшук, на який необхідне відповідне рішення суду, а не лише дозвіл власника домоволодіння, оскільки, як вбачається із його змісту, проведено було саме огляд, який проводився з дозволу власника (володільця) та за участі двох понятих. Таким, що здобутий у законний спосіб є також і протокол огляду предметів від 23.10.2017 року.

Крім того, апеляційний суд вважає, такими, що здобуті у законний спосіб є також протоколи пред`явлення особи для впізнання від 31.10.2017 року, а відтак належними та допустимими доказами у провадженні. З цих протоколів вбачається, що свідок ОСОБА_18 та свідок ОСОБА_19 , кожен окремо, впізнали ОСОБА_7 , як такого, що саме він був біля автомобіля марки «Mersedes-Benz» та представився водієм цього транспортного засобу. Із змісту самих протоколів вбачається, що дана слідча дія проведена у відповідності до положень ст.228 КПК України.

Беручи до уваги викладене колегія суддів вважає, що вищенаведені та усі інші доводи сторони захисту, викладені в поданих апеляційних скаргах та наведені в ході апеляційного розгляду провадження, не спростовують висновків місцевого суду та не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, - у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, і вичерпанням можливості їх отримання, оскільки повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які при цьому, були предметом дослідження судом першої інстанції, і їм була надана відповідна юридична оцінка.

Таким чином, апеляційні скарги сторони захисту до задоволення не підлягають.

Прокурор у поданій апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості.

Проте, такі його твердження до уваги судом не приймаються з врахуванням наступного.

Так, відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно з вимогами ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вищевказані вимоги матеріального права при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі, поданій прокурором.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення (2 епізоди) і дані про його особу. При цьому, місцевий суд у своєму вироку навів переконливі доводи про можливість та необхідність застосування до обвинуваченого саме ближче до мінімального строку покарання у виді позбавлення волі, передбаченого у санкції ч.3 ст.289 КК України.

Обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, судом встановлено не було.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував, що вчинені ним злочини, передбачені ч.3 ст.289 КК України, згідно із ст.12 цього ж Кодексу залежно від ступеня тяжкості, відносяться до особливо тяжких, у вчиненні яких обвинувачений свою вину не визнав, а його діями завдано великої матеріальної шкоди потерпілим.

З достатньою повнотою судом було взято до уваги і дані про його особу, зокрема, те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце реєстрації та проживання, не перебуває на обліку в лікаря нарколога та психіатра.

При призначенні покарання враховано було місцевим судом і думку двох потерпілих, які наполягали на суворій мірі покарання.
Проаналізувавши вищенаведене, апеляційний суд вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону та в повній мірі врахував ступінь тяжкості злочину, особу винного й інші обставини кримінального провадження.

За таких обставин, призначене обвинуваченому покарання повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 , попередження вчинення як ним так і іншими особами злочинів, й не є надто м`яким в даній ситуації, як про це вказує прокурор.

Враховуючи вищенаведені обставини провадження та норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що призначене обвинуваченому покарання за ч.3 ст.289 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років, відповідає тяжкості вчиненого та особі винного.

Таким чином, підстав для скасування вироку в частині призначеного покарання та призначення обвинуваченому більшого строку покарання, з мотивів наведених в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, апеляційний суд не вбачає.

Водночас, перевіряючи доводи прокурора в частині стягнення з ОСОБА_7 витрат на правову допомогу, колегія суддів апеляційного суду, враховуючи висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі №598/1781/17 (провадження №13-47кс20), дійшла до наступного висновку.

Положеннями ст.118 КПК України визначено, що процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Таким чином, положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК України. Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 цього Кодексу. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням.

Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. Натомість шкода у кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а з матеріально-правовими - вчиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно небезпечного діяння.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні дійшла до висновку, що потерпілий від кримінального правопорушення має право клопотати перед судом про визначення грошового розміру процесуальних витрат, які повинні бути йому компенсовані. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено ухваленням обвинувального вироку або ж ухвали про закриття кримінального провадження.

Частиною 1 ст.124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Враховуючи вищенаведене, висновки суду про задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 в частині стягнення з ОСОБА_7 в її користь 4 000 грн. витрат на правову допомогу суд вважає необґрунтованими. А тому, в цій частині оскаржуваний вирок підлягає зміні.

Таким чином, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку суду, суд першої інстанції цивільні позови потерпілих в іншій частині розглянув з дотримання вимог кримінального та цивільного законодавства.

Правильними є також є висновки місцевого суду щодо вирішення питання про стягнення процесуальних витрат за залучення експерта, проведення судових експертиз, а також про вирішення долі речових доказів, оскільки вони відповідають положенням ст.ст.100, 124 КПК України.

Будь-яких порушень кримінального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, апеляційні скарги захисників обвинуваченого слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.11.2020 року щодо ОСОБА_7 , - змінити в частині відшкодування витрат на правову допомогу. В іншій частині оскаржуваний вирок слід залишити без змін.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 до ОСОБА_7 в частині відшкодування витрат на правову допомогу змінити.

В задоволенні цивільного позову представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 до ОСОБА_7 в частині відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 4000 (чотири тисячі) грн., відмовити.

В порядку ст.ст.120, 124 КПК України стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 процесуальні витрати, понесені останньою на професійну правничу допомогу в сумі 4 000 (чотири тисячі) грн.
В решті вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді