Дата документу 20.05.2021 Справа № 311/1739/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/740/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №311/1739/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

законного представника

потерпілого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченої ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 21 січня 2021 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с.Долинське Запорізького району Запорізької області, зареєстровану та фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 25 березня 2020 року приблизно о 14 годині, знаходячись за місцем свого мешкання, у приміщенні житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до свого неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою заподіяння останньому тяжких тілесних ушкоджень, наявним у неї в правій руці кухонним ножем тичковим рухом правої руки від себе вперед умисно нанесла ОСОБА_7 один удар в область грудної клітини зліва, чим спричинила ОСОБА_7 тілесне ушкодження у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення лівої половини грудної клітки з пошкодженням серця, навколосерцевої сорочки вилиттям крові у осердя, ліву плевральну порожнину, яке супроводжувалося гемо-, та плевропульномальним шоком 3-4 ступеня, яке відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя у момент заподіяння. ОСОБА_7 вибіг з будинку на вулицю та, у подальшому, був доставлений у лікарню, де йому була надана медична допомога.

Під час досудового розслідування дії ОСОБА_10 були кваліфіковані прокурором за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК. Проте суд дійшов висновку про те, що така кваліфікація дій обвинуваченої є неправильною, оскільки в ході судового розгляду стороною обвинувачення не надано доказів, підтверджуючих наявність у ОСОБА_10 прямого умислу на позбавлення життя потерпілого.

А тому суд кваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_10 за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Їй призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про запобіжний захід, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК та призначити їй покарання у виді 8 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що суд безпідставно змінив правову кваліфікацію дій обвинуваченої, оскільки матеріалами кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_10 саме умисно нанесла удар ножем потерпілому в область серця. Зокрема, враховуючи нанесення удару у життєво важливий орган, силу, з якою наносився удар, а також знаряддя злочину, яким був кухонний ніж з довгим та гострим лезом вбачається прямий умисел обвинуваченої на позбавлення життя потерпілого. Дії обвинуваченої свідчать про її суб`єктивне ставлення до скоєного, оскільки наносячи удар ножем в серце, вона могла і повинна була розуміти неминучість наслідків своїх дій у виді настання смерті людини. Проте злочин обвинуваченою не було доведено до кінця з причин, які не залежали від її волі, оскільки потерпілий втік з місця події. При цьому, з огляду на те, що дії обвинуваченої підлягають кваліфікації за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, що є особливо тяжким злочином проти життя особи, а також з огляду на те, що злочин було вчинено обвинуваченою в стані алкогольного сп`яніння, призначене їй покарання не відповідає ні тяжкості вчиненого злочину, ні особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинувачену та її захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок залишити без змін; потерпілого та його представника, які також заперечили проти апеляційної скарги, вимагаючи вирок суду залишити без змін, вважаючи правильними висновки суду про відсутність в діях обвинуваченої прямого умислу на вчинення вбивства потерпілого; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до обвинувального акта ОСОБА_10 прокурором було висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК.

Суд при розгляді справи, встановивши і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, дійшов висновку про те, що така кваліфікація дій обвинуваченої не знайшла свого підтвердження, оскільки прокурором не було надано доказів, які би підтверджували наявність в діях обвинуваченої прямого умислу на позбавлення життя потерпілого. А тому суд кваліфікував дії ОСОБА_10 за ч.1 ст.121 КК.

Колегія суддів повністю погоджується із такими висновками районного суду виходячи з наступного.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у завданні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч.1 ст.94 КПК.

Зокрема, відповідний висновок суд зробив на підставі аналізу показань обвинуваченої ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_7 , свідків, даних протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз, а також інших матеріалів кримінального провадження.

При цьому районний суд правильно врахував, що відповідальність за замах на вбивство настає лише при наявності прямого умислу у обвинуваченого.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає їх обов`язкового настання, хоча й свідомо припускає їх настання, байдуже ставиться до настання чи ненастання смерті, то умисел є непрямим. При дослідженні доказів необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Відповідно до ч.1 ст.15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі. Згідно ч.2 ст.24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Крім того, замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання). Таким чином, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство. У випадках, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо допускає настання будь-яких наслідків, у тому числі й смерті, вона також не може бути притягнута до відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично було заподіяні.

На переконання колегії суддів встановлені фактичні обставини події злочину під час судового розгляду в суді першої інстанції спростовують версію обвинувачення щодо вчинення обвинуваченою злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК та підтверджують фактичні обставини заподіяння обвинуваченою тілесних ушкоджень потерпілому не з метою умисного вбивства.

Так, за результатами судового розгляду судом першої інстанції на підставі показів допитаних осіб та досліджених письмових доказів у справі було встановлено, що між обвинуваченою та потерпілим, які є матір`ю і сином, виник конфлікт, в ході якого потерпілий декілька разів вдарив обвинувачену, після чого штовхнув її на ліжко та почав вчиняти по відношенню до неї протиправні дії. На прохання обвинуваченої потерпілий припинив такі свої дії та пішов з будинку. Побоюючись за те, що потерпілий може повернутися та продовжити вчиняти щодо неї протиправні дії, обвинувачена зачинилася у будинку взявши ніж у руки. Проте, коли потерпілий силою відчинив двері, обвинувачена, побоюючись продовження протиправних дій щодо неї ножем нанесла йому один удар.

Зазначені обставини сторонами провадження не заперечувалися.

Як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду обвинувачена послідовно стверджувала про те, що вона дійсно нанесла сину ножове поранення, але наміру вбивати сина вона не мала.

Потерпілий під час апеляційного розгляду також стверджував про те, що він вчинив по відношенню до матері дії протиправного характеру. Проте мати не мала наміру його вбивати, адже після нанесення йому ножового поранення вона плакала та просила в нього вибачення, казала, що не хотіла його вбивати.

Про відсутність у обвинуваченої умислу саме на вбивство потерпілого, безумовно свідчить та обставина, що після того, як потерпілий пішов з будинку, обвинувачена не вчиняла будь-яких дій, направлених на наближення до потерпілого, а навпаки зачинилася у будинку з метою уникнути подальшого конфлікту.

Під час апеляційну розгляду прокурор не змогла зазначити, які ж, на переконання сторони обвинувачення, у ОСОБА_10 були мотиви на вчинення вбивства та в який саме момент (час) у обвинуваченої виник умисел, спрямований саме на вбивство потерпілого.

Таким чином, враховуючи характер стосунків між обвинуваченою та потерпілим, обставини події, характер та локалізацію тілесного ушкодження, отриманого потерпілим, поведінку обвинуваченої після завдання нею потерпілому ножового поранення, суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо перекваліфікації дій ОСОБА_10 з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК на ч.1 ст.121 КК та надав належне обґрунтування стосовно відсутності в обвинуваченої прямого умислу на закінчений замах на вбивство потерпілого ОСОБА_7 .

Сама по собі та обставина, що обвинувачена нанесла потерпілому удар у життєво важливий орган та знаряддям злочину був ніж, на чому акцентував увагу прокурор в апеляційній скарзі, за встановлених у даному провадженні обставин у їх сукупності не може автоматично свідчити про наявність в діях обвинуваченої прямого умислу саме на умисне вбивство потерпілого.

За таких обставин доводи апеляційної скарги прокурора в частині незаконності висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій обвинуваченої за ч.1 ст.121 КК, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Крім того, під час апеляційного розгляду за клопотанням прокурора колегією суддів було досліджено: протокол огляду місця події від 25.03.2020 року, висновок судово-медичної експерти №38Д потерпілого ОСОБА_7 , висновок №77 щодо результатів медичного огляду ОСОБА_10 з метою виявлення стану сп`яніння, висновок судово-психіатричної експертизи №181 обвинуваченої ОСОБА_10 . Проте, на переконання колегії суддів, докази, на досліджені яких наполягала прокурор, ні кожен окремо, ні у їх сукупності жодним чином не доводять наявність в діях обвинуваченої прямого умислу саме на вбивство та правильності висновків районного суду в цій частині не спростовують.

При призначенні обвинуваченій покарання, районний суд дотримався положень статей 50, 65 КК, дійшов висновку про необхідність звільнення обвинуваченої від відбування покарання на підставі ст.75 КК, що, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення винної та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, то апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 21 січня 2021 року щодо ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4