Справа № 471/846/18-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретарів судового засідання - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження №0000282, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 вересня 2018 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кудрявське Братського району Миколаївської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, зареєстрований в фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- вироком Братського районного суду Миколаївської області від 20 грудня 2017 року за ч.1 ст. 185, ч.2 ст. 185 КК України із застосуванням ч.1 ст. 70 указаного Кодексу до 2 років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

- вироком Братського районного суду Миколаївської області від 15 березня 2018 року за ч.2 ст. 185, ч.1 ст. 122 КК України із застосуванням ч.1,4 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі; на підставі ст. 75 того ж Кодексу звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки;

- вироком Братського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року за ч.2 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 71 того ж Кодексу до 4 років 5 місяців позбавлення волі

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, -
ВСТАНОВИВ :

Суд визнав доведеним, що 25 серпня 2018 року близько 12:00 год., у ОСОБА_7 , який в цей час з дозволу володільця перебував на території домоволодіння ОСОБА_8 , що розташоване по АДРЕСА_2 , виник умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна з автомобіля, що знаходився на подвір`ї.

Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_7 , 25 серпня 2018 року близько 12: 00 год., перебуваючи з дозволу володільця на території домоволодіння ОСОБА_8 , що розташоване по АДРЕСА_2 , діючи повторно і умисно, тобто, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно - небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливими мотивами, з метою обернення чужого майна на власну користь, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, відкрив багажне відділення автомобіля марки «Москвич-412», р.н. НОМЕР_1 , що знаходився на подвір`ї, звідки таємно викрав бувший у використанні металевий домкрат, із яким з місця злочину зник, тим самим розпорядившись викраденим майном на власний розсуд і спричинивши потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 350,00 грн.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України щодо доказів і оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості й достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, з урахуванням показань обвинуваченого, який в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив обставини його скоєння, що відображені в обвинувальному акті, зокрема, у частині часу, місця і способу вчинення, у тому числі, й предмету злочину.

Так, допитаний в судовому засіданні у порядку ст. 351 КПК України обвинувачений ОСОБА_7 показав, що приблизно у серпні місяці 2018 року він гостював у ОСОБА_8 .

В цей час в автомобілі, який знаходився на подвір`ї і багажне відділення його було деякий час відчинене, він помітив металевий домкрат та вирішив викрасти його.

Коли він переконався, що його ніхто не бачить, вийняв із багажника домкрат, пішов на пункт приймання металобрухту, де здав його, а на отримані кошти купив цигарок і горілки.

Через деякий час до нього додому прийшов ОСОБА_8 і сказав, аби він віддав домкрат. Однак, так як він його вже здав на металобрухт, то співмешканка ОСОБА_8 подала заяву до поліції.

Обвинувачений вказав, що свій вчинок засуджує і про скоєне жалкує.

Ці показання обвинуваченого, враховуючи, що вони отримані у передбачений законом спосіб і сприймались судом безпосередньо, слід визнати допустимим, і водночас належними, оскільки, вони прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, а так само й інших обставин, які мають для нього значення, у тому числі достовірність та/або недостовірність, можливість та/або неможливість використання інших доказів.

Потерпілий ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце був повідомлений належно, надав заяву, якою просив розглядати справу за його відсутності, зіславшись на неможливість прибуття до суду через сімейні обставини.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні інкримінованого правопорушення, обвинувачений погодився з недоцільністю дослідження всього комплексу доказів щодо обставин скоєного ним правопорушення, так як повністю згодний із тими обставинами, що установлені досудовим слідством і відображені в обвинувальному акті, не оспорює їх, а так само і не оспорює кваліфікацією своїх дій за ч.2 ст. 185 КК України.

При цьому, обвинувачений дав послідовні і логічні показання, які за своєю суттю збігаються з викладеними фактичними обставинами вчиненого ним кримінального правопорушення, а тому вони не викликають сумнівів у суду щодо правильності розуміння ним змісту обставин інкримінованого його діяння, добровільності та істинності його позиції щодо визнавальних показань і такої процедури розгляду справи.

А тому переконавшись, що обвинувачений вірно розуміє зміст обставин цього кримінального провадження, не оспорює правову кваліфікацію своїх дій за ч.2 ст. 185 КК України, за відсутності сумнівів у добровільності його позиції стосовно даного питання, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, роз`яснивши наслідки такого і переконавшись, що вони зрозумілі обвинуваченому, суд визнав недоцільним дослідження усіх доказів сторони обвинувачення щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням наданих прокурором документів, у тому числі, які характеризують особу обвинуваченого, а також інших даних, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для правильної кваліфікації діяння та призначення покарання у відповідності до положень Кримінального Кодексу України.

Зокрема, згідно висновку експерта 260 від 25 вересня 2018 року ринкова вартість металевого гвинтового домкрату темного кольору, який був у використанні, станом на 26 серпня 2018 року могла становити (без урахування ПДВ) 350,00 грн.

Обвинувачений установлену в ході досудового розслідування вартість викраденого ним майна не заперечував.

Це джерело вказує на відомості, які визначають правову кваліфікацію діяння, як то дають змогу відмежувати кримінальну відповідальність від адміністративної за учинення дрібної крадіжки.

Отже, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, у межах висунутого обвинувачення і в межах положень ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи надані йому докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, доведених стороною обвинувачення перед судом згідно із стандартом «поза розумним сумнівом».

З огляду на наведене, у ракурсі установлених фактичних обставин справи, шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, суд кваліфікує дії ОСОБА_7 за ч.2 ст. 185 КК України, так як він повторно вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

Тож, вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, в аспекті ступеня тяжкості вчиненого злочину, суд ураховує, що ОСОБА_7 скоїв нетяжкий злочин, особливості й обставини його вчинення у даному, конкретному випадку, тобто форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер, у тому числі й розмір спричиненої потерпілому матеріальної шкоди, ставлення обвинуваченого до вчиненого, який свою провину визнав повністю, дав правдиві показання, не перешкоджав слідству і жалкував про свій вчинок.

В той час як обвинувачений офіційно не працевлаштований, не одружений, неповнолітніх і непрацездатний осіб на утриманні не має, має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не знаходиться, має не зняті і не погашені судимості за вчинення корисливих злочинів, у тому числі й злочину проти здоров`я особи, переховувався від суду, через що оголошувався у розшук та ухилявся від відбування покарання та призначеного йому останнім вироком.

Через таке, суд не може погодитись із наявністю щирого каяття, обставини, що пом`якшує покарання.

Зокрема, щире каяття не можна ототожнювати із визнанням вини.

Так, ВС ККС у постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 166/1065/18 вказав, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Проте, інших проявів щирого каяття, окрім як визнання вини обвинуваченим і його пояснення щодо того, що він жалкує про скоєне, суд не вбачав.

Навпаки, переховування обвинуваченого від суду та від відбування покарання за вчинення корисливого злочину, вказують на його неготовність нести відповідальність за скоєне.

Стосовно обставин, що обтяжують покарання згідно ст. 67 КК України, то останні в обвинувальному акті не вказані, а тому, суд, з огляду на норму ч.3 ст. 337 КПК України, не вправі врахувати їх при призначенні покарання.

За такого, суд переконаний, що покарання обвинуваченому належить призначити у межах санкції ч.2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі.

Зокрема, покарання у виді арешту та обмеження волі, з огляду на кількість не зняти і не погашених судимостей, факти ухилення обвинуваченого від суду, відсутність пом`якшуючих обставин, є недостатніми для виправлення обвинуваченого.

При призначенні покарання суд виходив із наявних у нього дискреційних повноважень щодо призначення покарання і прийшов до висновку, що визначена його міра (вид і розмір) є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень), як ним самим, так і іншими особами.

Як наслідок, визначене судом покарання у виді громадських робіт, за таких обставин, з огляду на відсутність передумов для застосування ст. 69, 69-1 КК України, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним, отже, несвавільним, і пропорційним, тобто, таким, аби не становити надмірного тягаря для особи.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Також, при призначенні покарання обвинуваченому належить застосувати положення ч.4 ст. 70 КК України, відповідно до якої за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Зокрема, ОСОБА_7 засуджений вироком Братського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року за ч.2 ст. 185 КК України до 4 років 5 місяців позбавлення волі.

З огляду на установлену дату вчинення даного злочину 25 серпня 2018 року та постановлення попереднього вироку 24 вересня 2018 року, покарання належить призначити згідно правил ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань.

При вирішенні питання щодо принципу, який необхідно застосувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повне чи часткове складання покарань, призначених за окремі злочини), суд, з огляду на роз`яснення п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7 (з наступними змінами), враховував, крім даних про особу винного, який має три незняті і не погашені судимості за вчинення корисливих злочинів, й відсутність обставин, що пом`якшують, також кількість злочинів, що входять до сукупності, корисливу форму вини й мотиви вчинення кожного з них, їх тяжкість.

До того ж, згідно ч.4 ст. 70 КК України у строк покарання, призначеного за цим вироком, слід зарахувати покарання, що частково відбуте за вироком Братського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року, оскільки ОСОБА_7 на виконання вказаного вироку 07 червня 2021 року був поміщений до ІІТ№2 ГУНП в Миколаївській області.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлений.

Крім цього, у порядку п. 1 ч.4 ст. 374 КПК України суд приймає рішення щодо запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, а саме: у виді тримання обвинуваченого під вартою з огляду на установленість в ході судового розгляду реальних і дійсних ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 указаного Кодексу.

Зокрема, ОСОБА_7 є раніше неодноразово судимою особою, засуджується до покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, переховувався від суду та від відбування покарання у виді позбавлення волі, з урахуванням дійсності обставин, визначених п.п.1-3 ч.1 ст. 194 КПК України та обставин, із числа регламентованих п.п.1.-12 ч.1 ст. 178 цього ж Кодексу, оцінених у сукупності, до набрання вирком законної сили йому належить обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Долю речових доказів суд вирішує згідно і правилами ст. 100 КПК України, а витрати на залучення експерта згідно ст. 124 КК України належить стягнути із обвинуваченого на користь держави.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 100, 124, 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_7 визнати винуватим за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.

В силу ч.1, 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання, призначеного за вироком Братського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року у виді 4 (чотирьох) років 5 (п`яти) місяців позбавлення волі, та покарання, призначеного за цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 (чотирьох) років 8 (восьми) місяців позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_7 обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Строк відбування покарання рахувати з моменту постановлення вироку, тобто з 14 червня 2021 року.

Зарахувати у строк відбування покарання частково відбуте покарання за вироком Братського районного суду Миколаївської області від 24 вересня 2018 року, а саме: з 07 червня 2021 року по 13 червня 2021 року.

Стягнути із ОСОБА_7 на користь держави витрати, пов`язані із залученням експерта, у сумі 858 (вісімсот п`ятдесят вісім) грн. 00 коп.

Речовий доказ металевий гвинтовий домкрат темного кольору залишити у володінні ОСОБА_8 .

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти днів) з дня його проголошення.

Сторони кримінального провадження, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі мають право оскаржити судове рішення щодо процесуальних витрат, якщо це стосується їхніх інтересів.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1