Справа № 357/8294/15-к
У Х В А Л А

13.01.2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі колегії:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000901, від 06.03.2015 року, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сарни Рівненської області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину 2013 року народження, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України,
та
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Молдови, смт. Теленешти, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7 ,
потерпілий ОСОБА_8 ,
захисники ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

У С Т А Н О В И В:

В провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6

13.01.2021 року, в судовому засіданні прокурор заявив клопотання про відкладення розгляду справи та надання йому часу для ознайомлення з матеріалами справи, які були раніше надані суду.

Захисник ОСОБА_10 заявив клопотання про відкладення розгляду справи та надання йому часу для ознайомлення з матеріалами справи в повному обсязі.

Згідно ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Заслухавши думки учасників процесу з приводу заявлених клопотань, клопотання прокурора та захисника ОСОБА_10 підлягають задоволенню, а судовий розгляд відкладенню, для надання часу прокурору та захиснику ОСОБА_10 для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України суд, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2020 року відносно обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід - тримання під вартою на 60 днів, тобто до 16 січня 2021 року.

Таким чином, враховуючи, що до 16 січня 2021 року судовий розгляд кримінального провадження не вбачається завершити з об`єктивних причин, дотримуючись вимог частини 3 статті 331 КПК України, суд, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою.

Прокурор просив продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , з огляду на те, що ризики та обставини, які були підставами для обрання і продовження запобіжних заходів, наразі не зменшилися і продовжують існувати.
Потерпілий вважав за доцільне продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченим, оскільки вважає їх небезпечними для суспільства.
Захисник ОСОБА_9 просив змінити запобіжний захід ОСОБА_6 на цілодобовий домашній арешт, оскільки ризики, передбачені ст. 177 КПК України, відсутні. Зазначив, що застосування запобіжного заходу щодо підзахисного у виді цілодобового домашнього арешту буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Вказував, що справа тривалий час знаходиться на розгляді в суді і його підзахисний вже фактично відбув покарання, з урахуванням ч. 5 ст. 72 КК України. Посилається на рішення Європейського суду з прав людини, які на його думку підтверджують недоцільність подальшого тримання під вартою ОСОБА_6 .

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав свого захисника і просив змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Захисник ОСОБА_9 просив змінити запобіжний захід ОСОБА_5 на особисте зобов`язання. Зазначив, що застосування такого запобіжного заходу буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Вказував, що справа тривалий час знаходиться на розгляді в суді і його підзахисний вже фактично відбув покарання, з урахуванням ч. 5 ст. 72 КК України. У разі відмови змінити запобіжний захід з тримання під вартою на інший просить встановити альтернативний розмір застави, що передбачене практикою Європейського суду з прав людини.

Обвинувачений ОСОБА_5 просив змінити запобіжний захід на більш м`який.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Враховуючи характер інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, та ОСОБА_5 інкримінованих кримінальних правопорушень, дані про їх особи, те, що відповідно до ч. 3 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показах, які він безпосередньо отримав під час судового засідання, суд дійшов висновку, що ризики та обставини відповідно до ст. ст. 177, 178 КПК України, які враховував суд при обранні та продовженні відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, на сьогодні не зменшилися та продовжують існувати.

Зокрема, суд враховує тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за вчинене, у разі доведення їх винуватості, конкретні обставини вчинення умисного корисливого злочину, поєднаного із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в якому вони обвинувачуються, а ОСОБА_5 також інкримінується вчинення ще одного умисного корисливого злочину, та особи обвинувачених і вважає, що застосовані запобіжні заходи відповідають характеру та тяжкості вчиненого, зокрема, не надають можливості перешкоджання інтересам правосуддя шляхом ухилення обвинувачених від суду, та ризик вчинення ОСОБА_5 нового злочину.
Таким чином, обвинуваченим ОСОБА_5 , відносно якого продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та ОСОБА_6 , відносно якого продовжує існувати ризик, передбачений пунктом 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, слід продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки на даний час ризики та обставини, які були підставою для обрання і продовження запобіжних заходів обвинуваченим не зменшились та продовжують існувати.

Твердження захисників, які підтримані обвинуваченими, про зміну запобіжних заходів з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, та обвинуваченому Завороту на особисте зобов`язання, не підлягають задоволенню, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченим більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Враховуючи зазначене, застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту ОСОБА_6 та особистого зобов`язання ОСОБА_5 , в даному випадку, не забезпечить дієвості кримінального провадження та виконання процесуальних обов`язків обвинуваченими.

В даному конкретному випадку, продовження строку тримання під вартою виправдано наявністю справжніх інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

Приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження ОСОБА_5 та ОСОБА_6 строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України.

Твердження захисників про відсутність ризиків є необґрунтованими, оскільки, як убачається з наявних у суді матеріалів, питання щодо продовження строків тримання під вартою неодноразово розглядалось судом порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження убачається, що при обранні ОСОБА_6 та ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовженні строків тримання під вартою, суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні, особливо тяжкого злочину (злочинів), а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання під вартою ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Також, доводи захисників про тривалість перебування обвинувачених під вартою, не може бути безумовною підставою для зміни запобіжних заходів, оскільки вказана обставина, відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченим більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено, а тому твердження захисників, які підтримані обвинуваченими, про зміну запобіжних заходів, не підлягають задоволенню.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає необхідним продовжити щодо обвинувачених винятковий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення відсутності визначених вище ризиків.

Таким чином, виходячи з положень КПК України та враховуючи матеріали справи, які свідчать, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинувачених під час розгляду справи.

Що стосується тверджень захисника ОСОБА_10 про встановлення альтернативного розміру застави, що, на його думку передбачене практикою Європейського суду з прав людини, то вони є безпідставними.

Так, на підтвердження вказаних вимог, захисник ОСОБА_10 вказує на практику Європейського суду з прав людини, однак жодного рішення Європейського суду з прав людини, для даних конкретних обставин, не зазначив.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, крім іншого, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Приймаючи до уваги вимоги, передбачені ст. 178 КПК України, у тому числі вік, відсутність соціальних зв`язків, постійного місця роботи, обставини вчинення особливо тяжких кримінальних правопорушень, вчинених із застосуванням насильства, дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який раніше неодноразово судимий, в тому числі за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності та злочинів проти життя та здоров`я особи, аналізуючи наведене у сукупності, суд вважає за можливе не визначати обвинуваченому розмір застави.

Суд також враховує те, що будь-які дані, які б свідчили про неможливість тримання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під вартою, сторонами кримінального провадження не надавалися.

Керуючись статтями 131-132, 176-178, 183, 193, 194, 196, 199, 318, 331 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, відкласти на 13 год. 40 хв. 19.02.2021 року.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський СІЗО» Міністерство юстиції України продовжити на 42 дні, тобто до 23 лютого 2021 року включно.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський СІЗО» Міністерство юстиції України продовжити на 42 днів, тобто до 23 лютого 2021 року включно.

Ухвала в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення.

Головуючий ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3