Кримінальне провадження № 703/3087/19
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2021 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

з участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11

законного представника потерпілого ОСОБА_12

представника відділу освіти ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сміли кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000002 від 01 січня 2019 року по обвинуваченню:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , росіянина, громадянина України, уродженця м. Бішкек Киргизької Республіки, без реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, не працюючого, одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше судимого:

19 травня 1995 року Смілянським міським судом Черкаської області за ч.ч. 2,3 ст. 206, ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 222, 42 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 років;

17 грудня 2007 року Черкаським Апеляційним судом за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 13 років. Звільнений 06 квітня 2016 року згідно постанови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2016 року умовно-достроково на невідбутий термін 1 рік 9 місяців 20 днів, за що судимість у встановленому законом порядку не знята та не погашена.

- за ч. 1 ст.121, ч. 4 ст. 296 КК України, -

встановив:

ОСОБА_9 , 31 грудня 2018 року близько 12 години 05 хвилин, перебуваючи на проїзній частині АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин умисно наніс ножем ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тілесні ушкодження у вигляді двох ран м`якої тканин шиї, рани правого плеча, двох ран правого передпліччя, які згідно висновку судово-медичної експертної комісії №04-01/25 від 15 липня 2019 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та рану лівої шоки, яка зажила рубцем, який сам по собі зникнути не може, з часом не стане менш помітним, становить собою косметичний дефект, який потребує оперативного втручання і тому таке ушкодження згідно висновку судово-медичної експертної комісії №04-01/25 від 15 липня 2019 року є невиправним.

Таким чином, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто, умисне тілесне ушкодження таке, що спричинило непоправне знівечення обличчя.

Він же, 31 грудня 2018 року близько 12 год. 05 хв., перебуваючи на АДРЕСА_2 , грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, застосовуючи предмет спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень, умисно наніс ножем ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тілесні ушкодження у вигляді двох ран м`якої тканин шиї, рани правого плеча, двох ран правого передпліччя, які згідно висновку судово-медичної експертної комісії №04-01/25 від 15 липня 2019 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та рану лівої щоки, яка зажила рубцем, який сам по собі зникнути не може, з часом не стане менш помітним, становить собою косметичний дефект, який потребує оперативного втручання і тому таке ушкодження згідно висновку судово-медичної експертної комісії №04-01/25 від 15 липня 2019 року є невиправним.

Таким чином, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, вчинене із застосуванням предмета спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Будучи допитаним у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 вину у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях визнав частково, а саме лише щодо пред`явленого йому обвинувачення за ч. 1 ст. 121 КК України. Вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 296 КК України обвинувачений не визнав.

В судовому засіданні обвинувачений пояснив, що 31 грудня 2018 року близько 12 години, він перебував у стані алкогольного сп`яніння, оскільки того дня вживав алкогольні напої, зазначив, що пішов шукати свою співмешканку, біля дому батьків своєї співмешканки він зустрів потерпілого, який доводиться племінником його співмешканки. Обвинувачений вказав, що тілесні ушкодження потерпілому він наносив шампуром для м`яса, але не навмисно. Вказав також, що раніше він лікувався від алкогольної залежності. Чому так сталося пояснити не зміг, припускає, що це було наслідком від прийняття ним ліків, адже термін дії препарату від алкогольної залежності, що був імплантований в його організм, закінчився. Кількість нанесених ударів потерпілому обвинувачений не пам`ятає, що відбувалось після того як він наніс потерпілому тілесні ушкодження також пригадати не зміг.

В судовому засіданні 14 липня 2021 року обвинувачений зазначив, що щиро розкаюється у вчиненні кримінального правопорушення, а саме нанесенні малолітньому потерпілому тілесних ушкоджень, вибачився перед ним та його законним представником, однак позиція останнього на предмет ставлення до обвинуваченого з цього приводу не змінилась.

Стороною обвинувачення під час судового розгляду справи надані докази, на підставі системного аналізу яких, судом встановлено наведені вище обставини інкримінованих ОСОБА_9 діянь, та які суд сприймає такими, що доводять наявність в його діях складу кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 121 та ч. 4 ст. 296 КК України. Вина обвинуваченого у вчиненні даних злочинів повністю підтверджується зібраними по справі доказами.

Допитаний в судовому засіданні малолітній потерпілий ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був допитаний судом у присутності його законного представника ОСОБА_12 та педагога ОСОБА_13 , пояснив, що в день напередодні Нового року він разом із другом ОСОБА_14 гралися біля подвір`я його бабусі ОСОБА_15 , будували сніговий будиночок. Раптом до нього підійшов чоловік його рідної тітки дядько ОСОБА_16 , нічого йому не говорив, а відразу вдарив його. Після цього потерпілий забіг у двір, де його побачив дідусь та помітив, що в нього була поранена щока.

Під час допиту в судовому засіданні у якості свідка, малолітній ОСОБА_17 , який був допитаний судом у присутності його законного представника ОСОБА_18 та педагога ОСОБА_13 , пояснив, що в день перед Новим роком вони гралися із другом, який є потерпілим, обвинувачений ножем порізав щоку його другові Давиду, злякавшись ОСОБА_17 побіг додому.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що 31 грудня 2018 року діти, а саме її онук ОСОБА_11 та сусідський хлопчик - ОСОБА_17 , гралися надворі по місцю її проживання по АДРЕСА_2 , а саме біля гаража, будували будиночок із снігу. Сам інцидент свідок ОСОБА_15 не бачила, однак вказала, що її онук зайшов у хату із порізаною щокою, після чого вона одразу викликала швидку медичну допомогу та поліцію. Онук їй розповів, що його порізав дядько ОСОБА_16 , але за що він не знає.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснив, що 31 грудня 2018 року його онук ОСОБА_11 грався біля його будинку з хлопчиком, надворі був сніг. Онук забіг у будинок та скаржився, що в нього все болить, тримався за щоку, з якої текла кров на шию. Потерпілий сказав дідові, що його порізав дядько ОСОБА_16 , після чого свідок ОСОБА_19 одразу вибіг надвір та побачив там ОСОБА_20 , який стояв біля гаража та говорив, що його все дістало. Свідок ОСОБА_19 вказує, що ОСОБА_9 його також двічі вдарив, після чого рани в лікарні йому зашивали.

Підстав сумніватися в правдивості наведених показань свідків, які попереджені про кримінальну відповідальність, передбачену ст.ст. 384, 385 КК України, судом не встановлено. Пояснення потерпілого та свідків суд вважає послідовними, такими, що не містять між собою істотних суперечностей, які повністю узгоджуються з доказами, дослідженими в суді.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121 та ч. 4 ст. 296 КК України, крім показів потерпілого та свідків повністю підтверджується наступними дослідженими в судовому засіданні, належними та допустимими доказами, які долучені до матеріалів кримінального провадження та які стосуються пред`явленого йому обвинувачення, зокрема:

- даними рапорту оперативного чергового про нанесення тілесних ушкоджень неповнолітньому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від 31 грудня 2018 року, з якого вбачається, що 31 грудня 2018 року о 12 годині 20 хвилин надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою АДРЕСА_2 громадянин ОСОБА_21 наніс тілесні ушкодження дитині, про що повідомила ОСОБА_15 ;

- даними рапорту оперативного чергового про нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_19 від 31 грудня 2018 року, з якого вбачається, що 31 грудня 2018 року близько 17 години 20 хвилин до Смілянської міської лікарні по вул. Героїв Холодноярців, 82 в м. Сміла з тілесними ушкодженнями звернувся ОСОБА_19 , про що повідомила медичний працівник Потопніна;

- довідкою Смілянської міської лікарні від 31 грудня 2018 року про те, що ОСОБА_11 , 2009 року народження, оглянутий лікарем травматологом. Діагноз: обширна різана рана обличчя, різана рана шиї та правого передпліччя;

- довідкою Смілянської міської лікарні від 31 грудня 2018 року про те, що ОСОБА_19 , 1977 року народження, оглянутий лікарем травматологом. Діагноз: різані рани лопаткової зони зліва;

- даними рапорту оперативного чергового від 04 січня 2019 року про те, що особа на ім`я ОСОБА_16 , який підозрюється у нанесенні ножових поранень дитині, наразі переховується у себе вдома по АДРЕСА_3 ;

- даними протоколу огляду місця події від 31 грудня 2019 року, відповідно до якого зафіксовано, що під час огляду узбіччя, яке прилягає до хвіртки домоволодіння АДРЕСА_2 , з лівого боку дороги у правому нижньому куті поглиблення у снігу виявлено речовину бурого кольору зовні схожу на кров, яку вилучено на марлевий тампон та поміщено до паперового конверту;

- даними заяви ОСОБА_12 від 03 січня 2019 року про приєднання до матеріалів кримінального провадження куртки та светра його сина ОСОБА_11 у які він був одягнутий 31 грудня 2018 року;

- даними протоколу огляду речових доказів від 09 січня 2019 року, згідно якого проведено огляд речей потерпілого, у які він був одягнутий 31 грудня 2018 року, на яких виявлено плями бурого кольору;

- даними постанови про визнання предметів речовими доказами від 09 січня 2019 року;

- даними заяви ОСОБА_12 від 09 липня 2019 року про зберігання речових доказів до вирішення справи по суті;

- даними протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 26 січня 2019 року, згідно якого вилучено історію хвороби на ім`я ОСОБА_11 , 2009 року народження;

- даними висновку експерта №05-6-01/107 від 25 лютого 2019 року, з якого вбачається, що згідно даних судово-медичного огляду та даних наданих медичних документів ОСОБА_11 спричинені наступні ушкодження: рана лівої щоки числом 1, рани шиї числом 2, рана правого плеча числом 1, рани правого передпліччя числом 2. Дані ушкодження могли виникли від дії травмуючого предмета, який мав ознаки ріжучого, можливо типу ножа, могли бути спричинені за механізмом, який потерпілий повідомив в обставинах під час огляду, за давністю спричинення можуть відповідати часу події і за ознакою короткочасного розладу здоров`я відносяться до категорії легких, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Ушкодження у вигляді рани лівої щоки числом 1 може бути розцінене як тяжке, якщо буде визнане таким, що знівечило обличчя. На ділянках тіла ОСОБА_11 , а саме: верхні та нижні кінцівки, які, як правило , зазвичай підставляються під удари або ними вони наносяться, за умов боротьби чи самооборони, виявлено тілесні ушкодження а саме рана правого плеча числом 1 та рани правого передпліччя числом 2;

- даними висновку експерта №04-01/25 рід 15 липня 2019 року, з якого вбачається, що на підставі вивчення наданих медичних документів на ім`я ОСОБА_11 , судово- медичного огляду ОСОБА_11 , даних консультації лікаря-консультанта Черкаської об¬ласної лікарні та з метою відповіді на поставлені в ухвалі суду питання, комісія експертів приходить до наступного: у ОСОБА_11 мали місце ушкодження: рана лівої щоки, дві рани м`яких тканин шиї, рана правого плеча, дві рани правого передпліччя. Дані ушкодження виникли від дії гострого предмета з ріжучими властивостями, яким міг бути ніж, по давності виникнення можуть відповідати часу вказаному в ухвалі суду та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Рана на лівій щоці ОСОБА_11 зажила рубцем, який сам по собі зникнути не може, з часом не стане менш помітним, становить собою косметичний дефект, який потребує оперативного втручання і тому таке ушкодження є невиправним. Згідно п.2.1.8 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушко¬джень»/ затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 року - дане ушкодження може бути розцінене як тяжке, якщо буде визнане таким, що знівечило обличчя.

В судовому засіданні також оглянуті та досліджені:

- вимоги про судимість на ім`я ОСОБА_9 ;

- довідка характеристика голови квартального комітету від 04 січня 2019 року, відповідно до якої обвинувачений ОСОБА_9 за місцем проживання характеризується позитивно;

- довідка КНП «ЧОПЛ Черкаської обласної ради» від 11 січня 2019 року, згідно якої ОСОБА_9 на лікуванні за період з 1983 року по теперішній час не перебував;

- висновок судово-психіатричного експерта № 225 від 23 липня 2019 року, відповідно до якого на період часу, до якого відноситься скоєння інкримінованих ОСОБА_9 дій, останній ознак будь-якого хронічного психічного захворювання, недоумства, тимчасового розладу психічної діяльності або іншого хворобливого стану психіки не виявляв. Наявність у підекспертного на той час ознак гострої алкогольної інтоксикації на тлі розладів психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю з синдромом залежності, постійною формою вживання, психопатизацією особистості збудливого, дисоціального типу, з дисфорично-збудливим типом алкогольного сп`яніння, враховуючи не психотичний рівень розладів, відсутність ознак хворобливо зміненої свідомості, маячного чи галюцинаторного підґрунтя поведінки, з огляду на весь комплекс наданих слідством на дослідження матеріалів - не позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом на теперішній час ОСОБА_9 також виявляє ознаки розладів психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю з синдромом залежності, постійною формою вживання, з психопатизацією особистості дисоціально-збудливого типу та дисфорично-збудливим типом алкогольного сп`яніння, що враховуючи не психотичний рівень розладів, помірну вираженість та компенсованість психопатоподібних порушень, збереженість інтелектуально-мнестичних, критичних і прогностичних функцій - не позбавляє його на теперішній час здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, не перешкоджає йому брати участь у слідчих діях та судовому процесі. Посилання підекспертного на не пам`ятання періоду інкримінованих йому дій через перебування в стані алкогольного сп`яніння, згідно всього комплексу досліджених матеріалів, не свідчить про наявність у підекспертного у вказаний період часу будь-яких психотичних розладів (в тому числі і алкогольного генезу), що могли б хворобливим чином впливати на його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування будь-яких примусових заходів медичного характеру, передбачених ст.94 КК України, ОСОБА_9 не потребує;

- протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, згідно якого ОСОБА_9 був затриманий як особа, яка знаходилася в розшуку о 16 годині 55 хвилин 09 липня 2019 року за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 ;

- копія ухвали слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09 липня 2019 року про обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб;

- копія довідки про звільнення з фотокарткою, згідно з якою ОСОБА_9 06 квітня 2016 року звільнений із Старобабанівської виправної колонії №92 Черкаської області згідно постанови Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2016 року умовно-достроково на невідбутий термін 1 рік 9 місяців 20 днів.

Крім того, в судовому засіданні оглянуто свідоцтво про проведення ОСОБА_9 імплантації препарату «Алкоголь блокатор» від 23 червня 2018 року, надану для приєднання до матеріалів справи захисником.

Інші докази суду на дослідження учасниками справи не надавалися.

Відтак, до показів обвинуваченого, наданих ним в ході розгляду справи, зокрема, того що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 296 КК України, суд ставиться критично, оскільки вони повністю спростовуються наведеними вище доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Згідно вимог ч.1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд, дослідивши запропоновані учасниками процесу докази, прийшов до висновку, що вони є відповідно до вимог ст. 85 КПК України належними та допустимими, вони прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність, чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Належними і допустимими як джерело доказу є висновки проведених у справі судових експертиз та долучених документів, суд не вбачає порушення вимог КПК України під час їх отримання.

Суд обмежений у праві збору доказів вини обвинуваченого за власною ініціативою та, залишаючись об`єктивним і неупередженим, має створити необхідні умови для виконання сторонами їхніх процесуальних обов`язків та здійснення наданих їм прав розглянути кримінальне провадження і постановити відповідне рішення. Суди при розгляді кримінальних справ не вправі перебирати на себе функції обвинувачення чи захисту.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви доведеності вини особи, мають тлумачитися на її користь.

Дослідивши повно і неупереджено всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд прийшов до висновку, про достатність доказів для визнання ОСОБА_9 винним у тому, що він своїми умисними діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України - як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто, умисне тілесне ушкодження таке, що спричинило непоправне знівечення обличчя та кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, вчинене із застосуванням предмета спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Європейський суд) передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року N 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним злочинів, що відповідно до вимог ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який частково вину визнав, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, утриманців не має, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, однак раніше притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння злочину проти життя та здоров`я особи, за що судимість у встановленому законом порядку не знята та не погашена, вчинив злочин щодо малолітньої особи, тривалий час намагався уникнути проведення досудового розслідування та переховувався, був затриманий через сім місяців після скоєння кримінальних правопорушень.

Суд не приймає до уваги посилання сторони захисту на щире каяття обвинуваченого ОСОБА_9 у скоєному, оскільки така позиція обвинуваченого була висловлена ним на стадії завершення судового розгляду справи безпосередньо перед судовими дебатами.

Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте визнання своєї провини у вчиненому, осуд своєї поведінки, намагання особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажання виправити наслідки скоєного. Разом з тим, таких обставин судом впродовж тривалого розгляду справи встановлено не було.

Вказане узгоджується із висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 11 листопада 2020 року по справі № 363/975/18 відповідно до яких факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к провадження № 51-3612км18 - основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

На підставі викладеного, каяття обвинуваченого лише на завершальній стадії тривалого судового розгляду справи, відсутність вибачення перед потерпілим та його законним представником впродовж майже двох років розгляду справи в суді, свідчить про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_9 щирого жалю з приводу скоєного та осуду своїх протиправних дій, тобто про відсутність ознак повного визнання ним своєї вини та щирого каяття. Крім того, в матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували щирий жаль з приводу скоєного та осуд своєї поведінки обвинуваченим, те, що він намагався виправити наслідки вчиненого та виявляв готовність нести покарання.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , відповідно до ст. 66 КК України, не встановлено.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , відповідно до ст. 67 КК України, є рецидив злочину та вчинення ним злочину щодо малолітньої особи.

Відповідно до п. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Виходячи з наведеного, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у межах, установлених у санкціях ч. 1 ст. 121 та ч. 4 ст. 296 КК України, а саме у виді реального позбавлення волі.

Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_9 покарання у вигляді позбавлення волі суд, серед іншого, враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15рп/2004 у справі N 1-33/2004.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року), ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 3 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Зокрема, у ст. 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.

З урахуванням вище наведеного, суд вважає, що за спрямованістю поведінки, виправлення ОСОБА_9 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, підстави для призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України або звільнення його від відбування призначеного покарання в порядку ст. 75 КК України, відсутні.

Суд переконаний, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_9 та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Процесуальні витрати відсутні. Цивільний позов не заявлено.

Питання речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України ст. ст. 85,94,100, 370,373, 374,376 КПК України, постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11 листопада 2020 року по справі № 363/975/18, постановою Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к, -

засудив:

ОСОБА_9 визнати винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч. 1 ст. 121КК України 6 (шість) років позбавлення волі;

- за ч.4 ст.296 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання ОСОБА_9 6 (шість) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання і затримання ОСОБА_9 після набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, до строку позбавлення волі ОСОБА_9 зарахувати строк попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, за період з 09 липня 2019 року по 06 січня 2020 року включно.

Речові докази: светр сірого кольору та куртку болоневу темно-сірого кольору залишити законному представнику потерпілого ОСОБА_12 , звільнивши його від зобов`язань по зберігальній розписці;

- паперовий конверт з марлевим тампоном, що знаходиться на зберіганні у камері речових доказів ВП № 2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області знищити.

Вирок може бути оскаржений до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення вироку можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня його отримання.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Головуючий: ОСОБА_1