Провадження № 11-кп/811/548/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та прокурора військової прокуратури Ужгородського гарнізону Західного регіону України ОСОБА_8 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2017 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , одруженого, з вищою освітою, військовослужбовця Управління Служби безпеки України в Закарпатській області, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.
На підставі ст.75 КК України засудженого ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання у вигляді позбавлення волі якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину з покладенням відповідно до ст.76 КК України на засудженого ОСОБА_6 обов`язку не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Міра запобіжного заходу засудженому ОСОБА_6 не обиралась.
Речовий доказ по справі: автомобіль марки «Geely» д.н.з. НОМЕР_1 , який передано на зберігання ОСОБА_6 залишено в розпорядженні його власника ОСОБА_6 .
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати по справі в розмірі 1 535, 95 гривень за проведення судових експертиз .
В задоволенні позову старшого прокурора військової прокуратури Ужгородського гарнізону Західного регіону України ОСОБА_8 в інтересах держави в особі обласного клінічного центру нейрохірургії та неврології до ОСОБА_6 про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілої в сумі 5307,04 грн. - відмовлено.
Згідно з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 , 19 червня 2014 року близько 09 години 35 хвилин керуючи технічно справним автомобілем марки «Geely» , державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Дружби народів в м. Ужгороді у напрямку готелю Ужгород розташованого по вул. Б. Хмельницького в м. Ужгород, не забезпечив безпеку дорожнього руху, порушив вимоги п.п. 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого на своїй смузі руху допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка в той час переходила автодорогу в установленому місці по нерегульованому пішохідному переході з ліво на право.
В результаті дорожньо - транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді : ЗЧМТ. Забій головного мозку середньої ст. важкості з формуванням вогнища геморагічної контузії в правій лобній частині, гостра епідуральна гематома над правою скроневою ділянкою, травматичне розходження скроневого та виличного швів справа, косий перелом правої тім`яної кістки , забій м`яких тканин голови, забій м`яких тканин кінцівок, забій лівої половини грудної клітки, травматичний шок 1 ст., які згідно висновку судово-медичної експертизи № 557 від 15.07.2014 року в момент їх заподіяння були небезпечними для життя і за цією ознакою кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження.
Не погоджуючись з даним вироком, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 та прокурор військової прокуратури Ужгородського гарнізону Західного регіону України ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.
В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , просить дослідити докази у справі, скасувати вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 листопада 2017 року та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 виправдати за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник покликається на те, що оскаржуваний вирок ґрунтується на помилкових висновках, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та дослідженим у судовому засіданні доказам, є незаконним, необґрунтованим, та таким що не відповідає КПК України.
Зазначає, що висновок автотехнічної експертизи № 169 від 27 серпня 2014 року містить різні вихідні дані, зокрема моменти виникнення небезпеки для водія ОСОБА_6 . Так, вказаний висновок містить два варіанти, за яких в одному відсутня вина водія ОСОБА_6 у вчиненні ДТП, а в іншому наявна, а у відповідності до Конституції України та вимог процесуального закону усі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_6 тлумачаться на його користь.
Вказує, що обґрунтовуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на протокол проведення слідчого експерименту від 13.09.2014 року, проведений з метою перевірки та уточнення наданих ОСОБА_6 показів щодо обставин ДТП, яке мало місце 19.06.2014 року, а також з метою отримання вихідних даних для проведення експертизи та встановлення моменту виникнення небезпеки для водія ОСОБА_6 , однак вказаний слідчий експеримент, проведений слідчим самостійно, за відсутності учасників кримінального провадження, в тому числі за відсутності захисника та ОСОБА_6 , що вказує на порушення права на захист під час вказаної слідчої дії.
Зазначає, що станом на момент проведення останнього кримінальне провадження не містило показів ОСОБА_6 , оскільки лише 19 вересня 2014 року йому було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та вперше того ж дня допитано в якості учасника кримінального процесу, а відтак на думку сторони захисту протокол слідчого експерименту від 13.09.2014 року складений не у спосіб, передбачений КПК, а відтак цей документ є недопустимим як доказ обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення.
Вказує на те, що ОСОБА_10 був залучений у даному кримінальному провадженні як експерт, що проводив автотехнічну експертизу № 169 від 27.08.2014 року, а тому його залучення як спеціаліста у тому ж кримінальному провадженні є неправомірним.
Наголошує, що висновок судово-автотехнічної експертизи №200 від 27.08.2014 року є недопустимим доказом, оскільки він виконаний раніше, ніж слідчий експеримент та на підставі даних, які слідчим наведені у протоколі від 13.09.2014 року, який в свою чергу теж складений незаконно.
На думку сторони захисту судом першої інстанції допущена неповнота судового розгляду в частині відхилення судом клопотання захисту про вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного судового рішення, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Крім того, апелянт зазначає, що суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема права обвинуваченого на захист, яке полягає у праві збирати та подавати докази, оскільки судом було визнано недопустимим доказом висновок судової авто технічної експертизи № 60 від 04.03.2015 року, відповідно до якого встановлена відсутність вини ОСОБА_6 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.
Поміж іншим, апелянт вказує, що зазначені у судовому рішенні покази свідка ОСОБА_11 не відповідають тим, які ним надані у судовому засіданні в суді першої інстанції, де під час допиту він пояснив, що дорожньо-транспорта пригода відбулась біля пішохідного переходу, ближче до осьової лінії.
На думку апелянта, наведені ним доводи вказують на відсутність в діях ОСОБА_6 складу інкримінованого йому злочину.
Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить оскаржуваний вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, та призначити йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор покликається на те, що судом при призначенні покарання не враховано тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, який згідно зі ст.12 КК України є тяжким злочином, а також обставини при яких він вчинив даний злочин, а саме у світлу пору доби при відсутності будь-яких умов, які б сприяли його вчиненню.
Прокурор, зазначає, що позитивна характеристика за місцем роботи та проживання, а також факт участі ОСОБА_6 в проведенні антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області, які згідно вироку суду стали підставою для застосування до останнього вимог ст.75 КК України, є обставинами, які дають підстави призначити ОСОБА_6 мінімальне покарання передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, без застосування до нього положень ст.75 КК України.
В своїх запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , прокурор зазначає, що вказана апеляційна скарга внесена як безпідставна, а тому не підлягає задоволенню.
У судове засідання апеляційного суду потерпіла ОСОБА_9 , законний представник потерпілої ОСОБА_12 , представник - адвокат ОСОБА_13 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду, не з`явилися. Натомість представник потерпілого - адвокат ОСОБА_13 подав на адресу Львівського апеляційного суду заяву про розгляд справи у їхній відсутності, зазначив що позиція потерпілої висвітлена у суді першої інстанції в частині відмови давати покази у даній справі з підстав передбачених ст.63 Конституції України, що стосується апеляційних скарг, залишають її вирішення на розсуд суду.

Відповідно до ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття учасників провадження в судове засідання не перешкоджає проведенню розгляду.

Заслухавши доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, уточнили вимоги своєї апеляційної скарги та просили вирок суду скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України закрити, а також заперечили апеляційні вимоги прокурора, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги прокурора та безпідставність апеляційної скарги захисника, вивчивши та дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна прокурора та апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_6 вини у інкримінованому йому злочині, такий висновок підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку, зокрема:

-схемою місця дорожньо - транспортної пригоди від 19.06.2014 року за участі водія ОСОБА_6 ;

-протоколом огляду місця ДТП від 19.06.2014 року із фотознімками, за якими дорожньо -транспортна пригода сталась в м. Ужгород, виїзд з пл. Дружби народів на транспортний міст, біля пішохідного переходу, у світлу пору доби, при сонячній погоді, проїзна частина - пряма дорога, асфальтобетонне, сухе покриття; на проїжджій частині нанесені дорожня розмітка; число смуг для руху назустріч напрямку огляду 2, їх ширина 3 , 0 м., ширина узбіччя 0,5 м.; до проїзної частини примикає праворуч - виїзд з набережної Студентська , ліворуч - набережна Незалежності ; місце пригоди знаходиться у зоні дії дорожнього знаку пішохідний перехід; сліди гальмування преривчасті , гальмівний шлях 1-4 метри, 2-2 метри. Зазначено місце розташування транспортного засобу. Протокол складений за участі ОСОБА_6 , ним підписаний без заяв та зауважень;

-висновком Закарпатського обласного наркологічного диспансеру № 340, щодо результатів медичного огляду ОСОБА_6 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, згідно якого за висновками проведеного 19.06.2014 року о 11 год. 20 хв. огляду ОСОБА_6 у ОСОБА_6 ознак сп`яніння не виявлено;

-висновком експерта Ужгородського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи № 557 від 15.07.2014 року , згідно якого при судово-медичній експертизі на момент судово-медичного обстеження на тілі неповнолітньої ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: ушитої рани на правій лобно-тім`яно-скроневій ділянці голови, синця на шкірних покривах правого стегна, синця на шкірних покривах задньої поверхні правого ліктьового суглобу, ділянки здирання на шкірних покривах правої поперекової ділянки. Згідно даних медичної документації із ОКЦНН у неї виявлено тілесні ушкодження у вигляді : «ЗЧМТ. Забій головного мозку середнього ст. важкості з формуванням вогнища геморагічної контузії в правій лобній частці, гостра епідуральна гематома над правою скроневою ділянкою, травматичне розходження скроневого та виличного швів справа, косий перелом правої тім`яної кістки , забій м`яких тканин голови, забій м`яких тканин кінцівок, забій лівої половини грудної клітки, травматичний шок 1 ст.». Виникли вищевказані тілесні ушкодження, одномоментно або у швидкій послідовності одне за одним, внаслідок дії тупих твердих предметів по ударному механізму дії , якими могли бути виступаючі частини кузова легкового автомобіля із послідуючим закиданням потерпілої на капот та скиданням на підлегле тверде дорожнє покриття і ударяння об нього під час ДТП, яка відбувалася 19.06.2014 року. Дані тілесні ушкодження в момент їх заподіяння були небезпечними для життя в момент їх спричинення і за цією ознакою згідно п. 2.1.3 "Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень ;

- протоколом огляду транспортного засобу від 25.06.2014 року, за яким проведено огляд автомобіля марки «Geely» , державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , зазначена локалізація пошкоджень на транспортному засобі;

- висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Закарпатській області № 22/158 від 27.06.2014 року із фототаблицями , згідно якого при проведенні експертизи технічного стану транспортного засобу встановлено, що при огляді та дослідженні системи рульового керування, ходової, гальмівної та світлової систем автомобіля «Geely», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 встановлено, що на момент огляду і експертного дослідження вони знаходились в працездатному стані і відповідали технічним вимогам на експлуатацію ;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 02.08.2014 року із схемою згідно якого слідчим 02.08.2014 року проведено слідчий експеримент за участі свідка ОСОБА_14 , спеціаліста ОСОБА_15 , у присутності понятих, в ході якого свідок відтворив обстановку і обставини події дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 19.06.2014 року в районі транспортного моста в м. Ужгороді та вказав на місце скоєння наїзду;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 30.07.2014 року із схемою згідно якого слідчим 30.07.2014 року проведено слідчий експеримент за участі потерпілої ОСОБА_9 , законного представника потерпілої, спеціаліста ОСОБА_15 , у присутності понятих, в ході якого потерпіла відтворила обстановку і обставини події дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 19.06.2014 року на пішохідному переході по вул. Дружби народів в м. Ужгороді та вказала , що 19.06.2014 року о 09 год. 45 хв. перебуваючи біля пішохідного переходу, який знаходиться на вул. Дружби народів почала очікувати коли автомобілі почнуть її пропускати, побачивши, що автомобілі які рухались у напрямку круга почали її пропускати, вона почала переходити вказаний пішохідний перехід. Пройшовши половину переходу, подивилась вправо, де побачила що у напрямку готелю Ужгород рухається автомобіль, оскільки він перебував на далекій відстані продовжила рух. Однак опинившись на смузі руху вказаного автомобіля відчула сильний удар у праву частину тіла. Вказала на місце наїзду на неї, яке знаходиться в межах пішохідного переходу;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 19.08.2014 року із схемою згідно якого слідчим 19.08.2014 року проведено слідчий експеримент за участі ОСОБА_6 , захисника, спеціаліста ОСОБА_15 , статиста, у присутності понятих, в ході якого ОСОБА_6 відтворив обстановку і обставини події дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 19.06.2014 року в районі транспортного моста в м. Ужгороді та вказав на місце скоєння наїзду, дане місце було позначено і воно знаходиться на відстані 4,1 м. від пішохідного переходу та на відстан 0,9 м. від роздільної смуги руху, що розділяє транспортні потоки;

-висновком експерта ОСОБА_15 № 169 від 27.08.2014 року, згідно якого при проведенні судової автотехнічної експертизи встановлено, в даній дорожній ситуації для забезпечення безпеки дорожнього руху водій автомобіля «Geely» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 , повинен був діяти згідно вимог пунктів 12.3 та 18.1 ПДРУ. В даній дорожній ситуації для забезпечення безпеки дорожнього руху пішохід ОСОБА_9 повинна була діяти згідно вимог пункту 4.7 ПДРУ. Повний зупиночний шлях автомобіля марки «Geely» д.н.з. НОМЕР_1 в даних дорожніх умовах становить відстань 20.7 ...21.4м. При першому варіанті моменту виникнення небезпеки для руху водій автомобіля марки «Geely» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 не мав технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на пішохода гр. ОСОБА_9 шляхом своєчасного застосування екстренного гальмування з моменту виникнення йому небезпеки для руху. При другому варіанті моменту виникнення небезпеки для руху водій автомобіля марки «Geely» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 мав технічну можливість зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на пішохода ОСОБА_9 шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту виникнення йому небезпеки для руху. З технічної точки зору причиною виникнення даної ДТП стали: в першому варіанті моменту виникнення небезпеки для руху - обставини, пов`язані з тим, що водій автомобіля «Geely» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 з моменту виникнення йому небезпеки для руху вже був позбавлений технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, та в другому варіанті моменту виникнення небезпеки для руху - обставини пов`язані з тим, що з моменту виникнення небезпеки для руху водій автомобіля «Geely» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 не вжив заходів до своєчасного застосування екстреного гальмування.

При обставинах на які вказує гр. ОСОБА_6 він не мав технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб «Geely» д.н.з. НОМЕР_1 до місця наїзду на пішохода ОСОБА_9 шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту виникнення йому небезпеки для руху;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 13.09.2014 року із схемою згідно якого слідчим 13.09.2014 року проведено слідчий експеримент за участі спеціаліста ОСОБА_15 , статиста, у присутності понятих, проведений з метою перевірки і уточнення наданих ОСОБА_6 показів щодо обставин ДТП яке мало місце 19.06.2014 року , а також з метою отримання вихідних даних для проведення експертизи та встановлення моменту виникнення небезпеки для ОСОБА_6 перед ДТП; Зазначені слідчі (розшукові) дії проведені слідчим з дотриманням правил, передбачених КПК України, зокрема, у присутності понятих, яким перед проведенням слідчих (розшукових) дій роз`яснено їх права і обов`язки, передбачені КПК України. Хід і результати проведення процесуальних дій зафіксовані у протоколах, які за формою та змістом відповідають вимогам ст. 104 КПК України, у протоколах докладно викладено умови і результати оглядів місця події та проведення слідчих експериментів, які проведені в межах строків досудового розслідування.

-висновком експерта ОСОБА_15 № 200 від 27.08.2014 року, згідно якого при проведенні судової автотехнічної експертизи встановлено, при заданих слідством вихідних даних, водій автомобіля марки «Geely» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 мав технічну можливість зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на пішохода ОСОБА_9 шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту виникнення йому небезпеки для руху;

-висновком експерта ОСОБА_16 № 22/249 від 07.10.2014 року, згідно якого при проведенні судової транспортно - трасологічної експертизи встановлено, наїзд на пішохода відбувся на відстані близько 3.29 метра від правого краю проїзної частини по напрямку до пл.Б.Хмельницького. У зв`язку з відсутністю на схемі ДТП, яка додається до постанови, слідів, які могли залишитися від пішохода, визначити точне місцезнаходження пішохода в момент наїзду відносно елементів дороги в поздовжньому напрямку не надається можливим. Швидкість руху автомобіля марки «Geely» д.н.з. НОМЕР_1 при заданій слідством довжині сліду гальмування ( найдовший 5.5м.) становить 34.5 - 36.1 км/год.

- додатковим висновком експерта Ужгородського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи № 875 від 16.10.2015 року , згідно якого тілесні ушкодження у вигляді «ЗЧМТ. Забій головного мозку середнього ст. важкості з формуванням вогнища геморагічної контузії в правій лобній частці, гостра епідуральна гематома над правою скроневою ділянкою, косий перелом правої тім`яної кістки, травматичний шок 1 ст.». в момент їх спричинення були небезпечними для життя і за цією ознакою згідно п. 2.1.3 ( а,г) "Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і відносяться до таких , що є небезпечними для життя в момент їх заподіяння. Згідно медичної документації з ОКЦНН, а саме даних МСКТ головного мозку у хворої відмічається від`ємна динаміка у вигляді збільшення розмірів епідуральної гематоми в скронево тім`яній дтлянці головного мозку справа, яка спричиняє контр латеральну дислокацію серединних структур до 4 мм, у порівнянні із первинною МСКТ ( збільшення товщини епідуральної гематоми з 9 мм до 15 мм за короткий проміжок часу). Дані тілесні ушкодження в своєму клінічному перебігу, без надання кваліфікованої медичної допомоги, могли привести до смерті потерпілої. Даних за ізольовану тріщину зовнішньої пластинки склепіння черепа нема.

Свідок ОСОБА_17 , який допитаний зі сторони обвинувачення в судовому засіданні суду першої інстанції показав, що 19.06.2014 року рухався з транспортного мосту в напрямку вул. Дружби народів в м. Ужгороді по лівій смузі руху. Попереду нього рухались два легкові автомобіля, які зупинились перед пішохідним переходом. Вантажний автомобіль не рухався по дорозі. Дівчинка перебігала дорогу. Бачив момент наїзду на дівчинку на пішохідному переході. Наїзд на дівчинку відбувся на зустрічній смузі руху по відношенню до його руху, ближче до осьової лінії, що розділяє смуги руху. Зіткнення відбулось в на пішохідному переході , 1м. від переходу в сторону транспортного мосту, бачив як дівчинка впала на капот автомобіля і 1м. 2м. провезлась після чого впала. В момент наїзду автомобіля на дівчинку, він був на відстані 15м. до пішохідного переходу.

На думку колегії суддів суд першої інстанції належним чином перевірив усі надані сторонами докази, взявши до уваги докази сторони обвинувачення як правдиві та такі, що відповідають дійсним обставинам справи, є послідовними і такими, що узгоджуються між собою та з іншими доказами по справі та надав належну оцінку усім зібраним та перевіреним по справі об`єктивним доказам, які з достовірністю стверджують вину обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту про те, що протокол слідчого експерименту від 13.09.2014 року складений не у спосіб, передбачений КПК, а відтак цей документ є недопустимим як доказ обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення.

Так, при проведенні слідчого експерименту 13.09.2014 року з метою встановлення моменту виникнення небезпеки для водія ОСОБА_6 , були використані раніше надані гр. ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_9 слідству вихідні дані, що підтверджено матеріалами провадження.

Суд першої інстанції в оскаржуваному вироку вірно зазначив, що відповідно до вимог ст. 240 КПК України залучення до участі у слідчому експерименті підозрюваних, свідків, потерпілих, захисників є правом слідчого, а не обов`язком. Зокрема, ОСОБА_6 на час проведення 13.09.2014 року слідчого експерименту не мав ніякого процесуального статусу ( відповідно до змісту частини 3 ст. 240 КПК України до слідчого експерименту залучаються -підозрюваний, потерпілий , свідок, захисник , представник), а відтак права ОСОБА_6 при проведенні цієї слідчої дії не були порушені, а слідча дія проведена у відповідності з вимогами закону, у зв`язку із наведеним порушень вимог КПК України не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст.79 КПК України спеціаліст, експерт, не мають права брати участі в кримінальному провадженні та відводяться за підставами, передбаченими частиною першою статті 77 цього Кодексу, з тим обмеженням, що їх попередня участь у цьому кримінальному провадженні як спеціаліста, експерта не може бути підставою для відводу. Згідно ч.2 ст.79 КПК України спеціаліст, експерт, крім того, не має права брати участі в кримінальному провадженні, якщо він проводив ревізію, перевірку тощо, матеріали яких використовуються у цьому провадженні.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що доводи сторони захисту, щодо неправомірного залучення на дану слідчу дію спеціаліста ОСОБА_15 так як ОСОБА_15 залучений слідчим у кримінальному провадженні як експерт, що проводив автотехнічну експертизу № 169 від 27.08.2014 року є безпідставними, оскільки вказані вище підстави в матеріалах кримінального провадження відсутні у зв`язку з чим порушень вимог КПК України при залученні на дану слідчу дію спеціаліста ОСОБА_15 апеляційним переглядом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги захисника з приводу визнання недопустимим висновку судово-автотехнічної експертизи № 200 від 27.08.2014 року, оскільки такий оскільки він виконаний раніше, ніж слідчий експеримент та на підставі даних, які слідчим наведені у протоколі від 13.09.2014 року, який в свою чергу теж складений незаконно, то такі є необґрунтованими у зв`язку із тим, що апеляційним переглядом, як і судом першої інстанції не встановлено підстав для визнання протоколу слідчого експерименту від 13.09.2014 року та схему до нього недопустимим доказом.

При цьому судом першої інстанції у вироку належним чином обґрунтовано та правомірно відхилено доводи захисника ОСОБА_7 про визнання недопустимими доказами вищезазначеного слідчого експерименту від 13.09.2014 року та висновку судово-автотехнічної експертизи № 200 від 27.08.2014 року.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інтсанції про визнання недопустимим доказом висновку судової автотехнічної експертизи №60 від 04.03.2015 року, який проведений за зверненням сторони захисту, відповідно до якого, покази неповнолітньої ОСОБА_9 вказані нею при проведенні слідчого експерименту не узгоджуються із наявною схемою дорожньо-транспортної пригоди, що складена під час огляду місця події 19.06.2014 року, а покази ОСОБА_6 вказані ним при проведенні слідчого експерименту узгоджуються із наявною схемою дорожньо-транспортної пригоди, що складена під час огляду місця події 19.06.2014 року .Суд першої інстанції у вироку правильно вказав, що зазначена експертиза була проведена, в порушенням вимог ч.8 ст. 223 КПК України за межами процесуальних строків досудового розслідування, в ході судового розгляду кримінального провадження (дата виконання 04.03.2015 р.), відповідно вказаний доказ не відкривався стороні обвинувачення як цього вимагає ст. 290 КПК України, якій також не було надано можливість висловитись з приводу експертної установи якій доручено експертизу, поставлених запитань експертам та наданих вихідних даних стороною захисту.

Суд першої інстанції у вироку надав оцінку усім доводам сторони захисту, у тому числі тим, на яких наголошують у своїх апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 .

Щодо тверджень захисника про те, що судом першої інстанції у вироку не зазначено законних підстав та не вмотивовано причин відхилення певних позицій сторони захисту, а також клопотань, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», параграфи 2930). Втім, це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення Суду у справах «Мала проти України», «Богатова проти України»).

Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України»).

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи викладені у вироку висновки, покликався на безпосередньо досліджені ним у судовому засіданні докази, яким суд дав оцінку як належним і допустимим доказам і які в своїй сукупності є достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину.

Будь-яких даних, які б свідчили про необ`єктивність, упередженість органів досудового розслідування та суду колегією суддів не встановлено.

Крім того, враховуючи вищенаведені обставини, доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, апеляційний суд до уваги не бере.

Доводи захисту про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні згідно з його клопотанням в порядку ст. 404 КПК України є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

У клопотанні захисника не наведено жодних доказів дослідження судом першої інстанції доказів, що містяться у кримінальному провадженні, не повністю або з порушеннями, а відтак відповідно до положень ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що клопотання захисника задоволенню не підлягає.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що покликаючись на безпосередньо досліджені докази, суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до правильного висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Щодо доводів захисника - адвоката ОСОБА_7 стосовно того, що зміст журналу судового засідання не відповідає фактичним обставинам проведення цих засідань, та те що захисником подавались зауваження на журнал судового засідання від 16 січня 2018 року, то слід зазначити наступне.

Правилами судового розгляду, зокрема ч.3 ст.376 КПК України визначено право сторони кримінального провадження ознайомлюватись з журналом судового засідання і подати на нього свої зауваження.

Покликання захисника - адвоката ОСОБА_7 на неповноту журналу судового засідання від 16.01.2018 року не є відповідно до ст.412 КПК України безумовною підставою для скасування судових рішень. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б бути безумовними підставами для скасування судового рішення не встановлено. Окрім цього, розгляд зауважень на журнал судового засідання суду першої інстанції не входить до повноважень апеляційного суду.

Що стосується апеляційної скарги прокурора про невідповідність вимогам закону призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції слід залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 65 КК України суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, за яких вчинений злочин, в тому числі і ті обставини, які пом`якшують покарання. Дотримання цих вимог з приводу загальних засад призначення покарання необхідне, оскільки саме за допомогою них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно положень статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Виходячи зі змісту ст. 75 КК України її положення застосовуються лише у тому випадку, коли суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, має обґрунтовані підстави дійти висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.

Також згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Обираючи обвинуваченому покарання, суд виходить не тільки із встановленої ст. 50 КК України його мети кари, а й з надання можливості засудженому виправитись та запобігти вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Так, вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання за ч.2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину, з покладенням відповідно до ст.76 КК України на засудженого ОСОБА_6 обов`язку не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

При призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який за місцем проживання та за місцем роботи характеризується позитивно, вперше притягається до кримінальної відповідальності, брав участь у проведені заходів антитерористичної операції на території Східної України та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд відповідно до статті 66 КК України відніс участь у проведені заходів антитерористичної операції на території Східної України, обставин, які обтяжують покарання передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлено.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_6 , пом`якшуючі покарання обставини, слід на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання

На переконання колегії суддів, встановлені судом обставини свідчать про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання у виді позбавлення волі.

Суд апеляційної інстанції вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_6 визначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам статті 65 КК України. Підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його м`якість, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим, відтак апеляційні вимоги прокурора та захисника не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та прокурора військової прокуратури Ужгородського гарнізону Західного регіону України ОСОБА_8 , без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді