Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/498/21 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 115 (93, 94) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2021 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Кропивницькому апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2020 року про відмову у задоволенні заяви засудженого про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року,

ВСТАНОВИВ:
Вироком Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п. а, г ст.93 КК, ч.1 ст.142, ч.3 ст.142, ч.2 ст.140, ч.3 ст.140, ч.3 ст.81, ч.4 ст.81, ч.1 ст.229-6 КК України (у ред. 1960 року), і йому призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна. Відповідно до цього вироку, злочин, передбачений п.п. а, г ст.93 КК, за вчинення якого обвинуваченому призначено покарання у виді довічного позбавлення волі був вчинений 18 січня 1999 року.

Засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд вказаного вироку у якій просив змінити вирок Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року та звільнити його від відбування покарання у зв`язку із застосуванням судом закону, який не підлягав застосуванню на час винесення вироку та відбуттям ним максимальної міри покарання.

Обґрунтовуючи свою заяву засуджений зазначив, що він засуджений за вчинення 18 січня 1999 року злочину, передбаченого п.п.а,г ст.93 КК (у ред.1960 року) та йому призначено покарання довічне позбавлення волі. Засуджений вважає, що суд при винесенні вироку безпідставно застосував закон, яким смертну кару було виключено з Кримінального кодексу України і введено новий вид покарання довічне позбавлення волі. На думку засудженого суд не мав права застосовувати цей закон, оскільки він набув чинності 04 квітня 2000 року, тобто після постановлення вироку.

Враховуючи рішення Конституційного суду України від 29 грудня 1999 року, яким визнане неконституційним Положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару, як вид покарання, ОСОБА_8 вважає, що до 04 квітня 2000 року до нього не могло бути застосоване інше покарання ніж позбавлення волі на певний строк. Таке застосування закону, який не підлягає застосуванню за доводами ОСОБА_8 згідно з ст.413 КПК є підставою для зміни вироку.

Також засуджений посилається на те, що прокурор при винесенні вироку щодо нього просив суд застосувати покарання 15 років позбавлення волі, що підтверджується копією протоколу судового засідання, однак суд всупереч зазначеному вище тлумаченню закону застосував довічне ув`язнення. Також засуджений вказує на те, що про зазначені вище обставини йому не було відомо при касаційному оскарженні вироку Кіровоградського обласного суду.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2020 року, у задоволенні вказаної заяви засудженого ОСОБА_8 відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції зазначив, що обставини, на які посилається засуджений ОСОБА_8 не є нововиявленими, оскільки не мають усіх передбачених ст.459 КПК ознак. Наведена засудженим підстава для перегляду вироку за нововиявленими обставинами не передбачена положеннями ст. 459 КПК України, та фактично свідчить про незгоду засудженого із застосуванням норм матеріального та процесуально права під час ухвалення судового рішення.

Також, суд першої інстанції зазначив, що при розгляді заяви засудженого не має повноважень надавати оцінку правильності застосування Кіровоградським обласним судом закону про кримінальну відповідальність у вироку від 31 березня 2000 року відносно ОСОБА_8 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2020 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою призначити новий розгляд його заяви про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року, в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що на його думку відмова у задоволенні його заяви є необґрунтованою та не вмотивованою, та такою, що суперечить змісту аргументації в частині посилання на обставини, які доводять наявність неправильного вироку, що належить переглянути.

Крім того зазначає, що судове рішення має бути засвідчене підписами суддів (суду присяжних) який його ухвалив. Проте, судді та суд присяжних Олекскандрійського міськрайонного суду легковажно поставився до своїх обов`язків, оскільки в оскаржуваній ухвалі взагалі немає підписів. Замість підписів просто написано («підпис»).

На думку засудженого, таке рішення ухвалене у неконституційний та незаконний спосіб, абсолютно унеможливлює законне настання будь яких правових наслідків.

Крім того, суд першої інстанції навмисно надав йому по справі захисника ОСОБА_9 , який раніше захищав його інтереси, та в наслідок його не компетенції йому був заявлений відвід.

Щодо підстав для перегляду вироку Кіровоградського обласного суду від 31.03.2000 року за нововиявленими обставинами, зазначає, що ухвалений відносно нього вирок містить конкретні ознаки порушення та суперечливості, які істотно вплинули на правильність судового рішення при призначенні йому покарання у виді довічного позбавлення волі. Зокрема, вважає, що при цьому було неправильно застосовано кримінальний закон.

Так, злочин ним був вчинений вчинено 18 січня 1999 року. У зазначений період часу діяв Кримінальний кодекс України прийнятий Верховною радою УРСР 28.12.1960 року. Він був чинним(зі змінами і доповненнями) з 01.04.1961 року по 31.08.2001 року включно. З 01.09.2001 року набув чинності Кримінальний кодекс України, прийнятий 05.04.2001 року. Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 по справі № 1-33/99 було визнано неконституційність існування і застосування в Україні виключної міри покарання- смертної кари. Оскільки рішення Конституційного Суду України є нормою прямої дії, то положення Кримінального кодексу України, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним судом цього рішення. Тому, з 29 грудня 1999 року санкція статті 93 КК України ( в ред.1960 року) передбачала найвище покарання у виді позбавлення волі від 8 до 15 років, з конфіскацією крім того майна, у випадках передбачених пунктом «а» цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.1 Указу Президента України «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності (в редакції яка діяла на період прийняття вказаного закону) офіційними друкованими виданнями були «Офіційний вісник України», «Відомості Верховної Ради України», та газета «Урядовий кур`єр». Враховуючи зазначені обставини Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України від 22 лютого 2000 року № 1483 ІІІ набрав законної сили тільки 04.04.2000 року, оскільки вперше був опублікованим газетою «Урядовий кур`єр» тільки 04.04.2000 року. Отже, в період з 29 грудня 1999 року по 04.04.2000 року такого покарання, як довічне позбавлення волі, не існувало. Тому вирок від 31.03.2000 року є неправомірним та незаконним, оскільки відповідно до ч.2 та ч.3 ст.57 Конституції України, являються не чинними, а відповідно не можуть застосовуватись ті Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права та обов`язки громадян, які не були доведені до відома населення у порядку встановленому законом. Крім цього, просить звернути увагу, що його не засуджували до смертної кари, а прокурор просив в дебатах визначити покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Виходячи з вказаних обставин, ОСОБА_8 вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням його заяви про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року на новий розгляд в суд першої інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу засудженого, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, згідно з ч. 2 ст. 459 КПК нововиявленими обставинами визнається, зокрема, штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок, а також інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність судового рішення, що належить переглянути.

Тобто, обставини, що не були відомі суду на час судового розгляду, повинні бути настільки суттєвими та неспростовними, щоб мати можливість вплинути на законність прийнятого судом рішення по суті.

Необхідним при цьому є дотримання принципу юридичної визначеності, про що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «Желтяков проти України», який вимагає щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їх рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Наведене повністю узгоджується з висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №351/793/16-к, згідно якої процедура перегляду судових рішень за нововиявленим обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд лише перевіряє наявність передбачених у ч. 2 ст. 459 КПК обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.

Колегією суддів встановлено, що вироком Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п. а, г ст.93 КК, ч.1 ст.142, ч.3 ст.142, ч.2 ст.140, ч.3 ст.140, ч.3 ст.81, ч.4 ст.81, ч.1 ст.229-6 КК України (у ред. 1960 року), і йому призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна. Відповідно до цього вироку, злочин, передбачений п.п. а, г ст.93 КК, за вчинення якого обвинуваченому призначено покарання у виді довічного позбавлення волі був вчинений 18 січня 1999 року.

За злочин передбачений до ст. 93 КК України (в ред. 1960 р.), тобто за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах, було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара.

Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення санкцій Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару, як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України.

В подальшому на виконання даного рішення Конституційного Суду України, Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" (далі - Закон № 1483-ІІІ), яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. Вказаний закон набрав чинності 04 квітня 2000 року. Також цей закон відповідно до Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації» був опублікований у газеті Голос України від 29 березня 2000 року.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наведена засудженим у своїй заяві підстава для перегляду вироку за нововиявленими обставинами не передбачена положеннями ст. 459 КПК України.

Зокрема рішення КСУ від 29 грудня 1999, на яке посилається засуджений, було прийняте до винесення Кіровоградським обласним судом вироку відносно ОСОБА_8 , проте, суд не застосовував щодо ОСОБА_8 норми закону, які цим рішенням були визнані неконституційними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що Кіровоградський обласний суд у вироку від 31 березня 2000 року неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність і не врахував час набрання чинності Законом № 1483-ІІІ, який вводив новий вид покарання - довічне позбавлення волі, не свідчать про існування нововиявлених обставин, у розумінні п.4 ч.1 ст.459 КПК України та не є визначеною законом підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та призначення нового розгляду, як про те просить засуджений.

Крім того, ч.4 ст.459 КПК України передбачено, що перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами у разі прийняття нових законів, інших нормативно-правових актів, якими скасовані закони та інші нормативно-правові акти, що діяли на час здійснення провадження, не допускається.

Разом з цим колегія суддів зазначає, що відповідно до норм чинного КПК неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, як про те зазначає засуджений, може бути підставою для скасування вироку лише за наслідками його перегляду в апеляційному або касаційному порядку. У зв`язку з чим, суд першої інстанції при розгляді заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не має повноважень надавати оцінку правильності застосування закону про кримінальну відповідальність судом апеляційної інстанції.

Апеляційні доводи засудженого про те, що ухвала Олекскандрійського міськрайонного суду не підписана складом суду, де замість написано («підпис»), є надуманими, оскільки перевіркою матеріалів провадження встановлено, що оскаржуване судове рішення містить підпис двох професійних суддів та трьох присяжних (Т.3 а.м.п. 45).

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, засудженим не наведено переконливих доводів щодо незаконності ухвали суду першої інстанції, які б потягли за собою скасування даного судового рішення, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2020 року, про відмову у задоволенні заяви засудженого про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року без змін.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 червня 2020 року, про відмову у задоволенні заяви засудженого про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою - в той же строк з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3