ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №638/3101/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/2469/21
Категорія: ч.5 ст.185, ч.2 ст.263, ч.1 ст.345, ч.2 ст.342 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 червня 2021 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , 1969 року народження, на 30 діб, до 15 липня 2021 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 посилається на неповноту судового розгляду та істотні порушення норм кримінального процесуального закону. Указав, що прокурор у своєму клопотанні не навів жодного конкретного доказу на підтвердження заявлених ним ризиків, а обмежився лише поверхневим посиланням на відповідні норми КПК України. Крім того указав, що прокурором у порушення вимог:

-ч.3 ст.184 КПК України до клопотання не додано жодного документа;

-п.1 ч.3 ст.199 КПК України в клопотанні не зазначено про обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Зауважив, що ризики, які були заявлені стороною обвинувачення на стадії досудового розслідування та на початку судового розгляду справи зменшились про що, на думку захисника, свідчить той факт, що в суді було допитано потерпілого ОСОБА_8 , який не надав жодних показань проти ОСОБА_7 ; потерпілого ОСОБА_9 , який дав показання, які спростовують викладені в обвинувальному акті обставини, а також той факт, що прокурор в судовому засіданні визнав факт втрати стороною обвинувачення оригіналів письмових доказів. Наголосив, що судом не було враховано наявність на утриманні обвинуваченого ОСОБА_7 матері похилого віку, яка має низку хвороб, внаслідок яких станом на поточний момент не може самостійно пересуватись і самостійно задовольняти свої людські потреби, та потребує постійного стороннього догляду. Вважає, що з урахуванням викладеного, відсутні об`єктивні підстави для подальшого утримання обвинуваченого під вартою, та зміна запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, жодним чином не буде перешкоджати завданням кримінального провадження. Просить ухвалу суду скасувати, ухвалити нову, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні ряду нетяжких злочинів та особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, за який може бути призначено покарання у виді позбавлення волі від 7 до 12 років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_7 інкримінується, поміж іншого, таємне викрадення чужого майна вчинене в особливо великих розмірах, а також погроза застосування насильства до працівників поліції, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання сторони захисту на недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Крім того, відповідно до матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий; ухилявся від правоохоронних органів, в результаті чого був оголошений у розшук, офіційно не працевлаштований, тобто не має постійного джерела доходу; не одружений та малолітніх дітей на утриманні не має, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків та додатково підтверджує наявність ризику переховування від органів досудового розслідування та суду, а також вчинення ним нового злочину.

Посилання захисника на наявність у обвинуваченого матері похилого віку, яка за станом здоров`я потребує його допомоги, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченим ОСОБА_7 своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Що стосується посилання сторони захисту на покази потерпілих, якими, на думку захисника, спростовуються викладені в обвинувальному акті обставини, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Що стосується доводів сторони захисту про те, що прокурором, у порушення ч.3 ст.184 КПК України, до клопотання не було додано жодного документу, то вони є необґрунтованими, оскільки вимоги вищевказаної статті стосуються клопотань саме про застосування запобіжних заходів, а не продовження запобіжного заходу на стадії судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: