КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

06 липня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисників засудженого ОСОБА_5 адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року,
за участю сторін провадження:
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року відмовлено у задоволенні подання старшого інспектора Дніпровського районного відділу з питань пробації філії державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області ОСОБА_9 про звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 .
Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що ОСОБА_5 не виконав покладені на нього обов`язки, відповідно до вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 01 серпня 2018 року, оскільки протягом іспитового строку двічі без поважних причин не з`явився на реєстрацію до Дніпровського РВ з питань пробації філії ДУ «Центр пробації» у м. Києві та Київській області, за що йому виносилось письмове попередження.

Крім того, як зазначив суд у своїй ухвалі, в період часу з 2019 по 2020 рік, ОСОБА_5 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху; 23.11.2018 року Оболонським районним судом м. Києва був засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, а 12.05.2020 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, однак ухвалою Київського апеляційного суду від 16.09.2020 року вказаний вирок було скасовано, а кримінальне провадження направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, судовий розгляд якого ще не закінчено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисники засудженого ОСОБА_5 адвокати ОСОБА_6 , ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання (подання) інспектора Дніпровського районного відділу з питань пробації філії державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області про звільнення від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку щодо ОСОБА_5 , та звільнити останнього від покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 01.08.2018 року за ч. 1 ст. 186 КК України, у зв`язку із закінченням іспитового строку.

В обґрунтування поданої скарги апелянти посилаються на те, що оскаржувану ухвалу необхідно скасувати з підстав її незаконності та необґрунтованості, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, у поданій апеляційній скарзі, апелянти звертають увагу на те, що судом було відмовлено у задоволенні клопотання інспектора Дніпровського районного відділу з питань пробації філії державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області про звільнення від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку щодо ОСОБА_5 з необґрунтованим посиланням на те, що оскільки на даний момент на розгляді Дніпровського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 185 КК України, відсутня підстави для задоволення подання.
Разом з цим, апелянти вказують на те, що ОСОБА_5 був засуджений вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 01.08.2018 року за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, та на підставі ст.ст. 75, 76 КК України був звільнений від відбування призначеного покарання, з іспитовим строком терміном 2 роки, з покладенням визначених обов`язків. Відповідно, 01.08.2020 року іспитовий строк за вказаним вироком завершився.

Таким чином, апелянти, посилаючись на вимоги ст. 78 КК України, ст. 62 Конституції України, практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану», «Шагін проти України», положення Міжнародного пакту по громадянські і політичні права, вважають, що сам факт існування кримінального провадження відносно ОСОБА_5 , без прийнятого вироку в кримінальному провадженні, не може розцінюватись судом як підстава, що ОСОБА_5 вчинив нове кримінальне правопорушення у період іспитового строку визначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 01.08.2018 року та відповідно слугувати підставою для відмови у задоволенні клопотання інспектора.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін; перевіривши матеріали судового провадження та особової справи ОСОБА_5 , а також доводи апеляційної скарги його захисників, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисників засудженого не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, дійсно, відповідно до положень, передбачених ч. 1 ст. 78 КК України та ч. 2 ст. 165 КВК України, після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, за поданням уповноваженого органу з питань пробації звільняється судом від призначеного йому покарання, нагляд припиняється і засуджений знімається з обліку в зазначеному органі.

Системний аналіз вказаних правових норм дає підстави зробити висновок про те, що звільнення засудженого від призначеного йому судом покарання після закінчення іспитового строку, можливе лише за умов, що він виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення.

Разом з тим, незважаючи на доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала суду є незаконною та підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів не може з ними погодитися, з огляду на таке.

Як прямо передбачено ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є зокрема :

1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню;
2) застосування закону, який не підлягає застосуванню;
3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
Відповідно до вимог ст. 78 КК України, яка регламентує правові наслідки звільнення від відбування покарання з випробуванням, вказана норма передбачає не тільки положення про те, що після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, звільняється судом від призначеного йому покарання, а й про те, що якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.

Більш того, як передбачено ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в ст.ст. 71, 72 цього Кодексу.

За дослівним змістом вказаної норми, в ній не йде мова про те, що факт вчинення нового кримінального правопорушення в період іспитового строку повинен бути підтверджений вироком суду, який набрав законної сили, оскільки, відповідно до загальних положень закону України про кримінальну відповідальність, поняття вчинення кримінального правопорушення, не є тотожнім поняттю визнанню винним та засудженню за вчинення кримінального правопорушення, а тим більше поняттю засудженого у кримінальному провадженні.

Як обґрунтовано зазначено в оскаржуваній ухвалі, протягом іспитового строку, тобто до 01 серпня 2020 року, ОСОБА_5 вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, за яке його було не тільки притягнуто до кримінальної відповідальності, а й засуджено на підставі вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2020 року.

Та обставина, що цей вирок не набрав законної сили, оскільки був скасований ухвалою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2020 року з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, у зв`язку істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону, а саме безпідставного розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, не може служити підтвердженням того, що ОСОБА_5 , протягом іспитового строку, виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, оскільки підстави для такого висновку відсутні і вони не підтверджуються як матеріалами судового провадження, так і матеріалами особової справи засудженого, яка була предметом дослідження під час розгляду клопотання Дніпровського РВ філії ДУ «Центр пробації» у м. Києві та Київській області.
Більш того, відмовляючи у задоволенні клопотання (подання) уповноваженого органу з питань пробації щодо звільнення засудженого ОСОБА_10 від відбування покарання, призначеного йому за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 01 серпня 2018 року, суд першої інстанції обґрунтовано послався не тільки на вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення, а й на невиконання ним протягом вказаного строку покладених на нього обов`язків, оскільки останній двічі без поважних причин не з`явився на реєстрацію до Дніпровського РВ з питань пробації філії ДУ «Центр пробації» у м. Києві та Київській області, за що йому виносилось письмове попередження та неодноразово, більше трьох разів притягувався до адміністративної відповідальності, що дозволяло суду зробити висновок про його небажання стати на шлях виправлення.
При цьому, колегія суддів виходить з наявних у справі доказів, а також положень ст. 166 КВК України про те, що систематичним вчиненням правопорушень, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про небажання стати на шлях виправлення, є вчинення засудженим протягом іспитового строку трьох і більше таких правопорушень.
Таким чином, розглянувши відповідне клопотання уповноваженого органу з питань пробації, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання.

На переконання колегії суддів, підстави прийнятого судом першої інстанції рішення узгоджуються з вимогами закону та роз`ясненнями, наведеними у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами покарання».

Що ж стосується доводів, наведених в апеляційній скарзі захисників засудженого адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про те, що сам факт існування кримінального провадження відносно ОСОБА_5 , без ухваленого судом вироку в цьому провадженні, не може розцінюватись судом як підстава, що ОСОБА_5 вчинив нове кримінальне правопорушення у період іспитового строку визначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 01.08.2018 року, то вони не можуть бути визнані обґрунтованими, виходячи з наведених вище підстав.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисників засудженого ОСОБА_5 адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не містить у собі достатніх даних для висновку про наявність законних підстав для її задоволення, скасування оскаржуваної ухвали та постановлення нової ухвали про задоволення подання уповноваженого органу з питань пробації, а тому за наслідками апеляційного розгляду вважає необхідним залишити її без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року, без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисників засудженого ОСОБА_5 адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні подання старшого інспектора Дніпровського районного відділу з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області ОСОБА_9 про звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 , без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 755/9757/18

Номер провадження : 11-кп/824/2869/2021

Категорія : ч. 1 ст. 186 КК України
Головуючий у 1-й інстанції суддя ОСОБА_11

Доповідач суддя ОСОБА_1