судді ОСОБА_1 щодо рішення апеляційного суду від 31.05.2021.
Апеляційна скарга задоволена частково, оскаржена ухвала скасована, в суді першої інстанції призначений новий розгляд.
2. З цим рішенням не згідний із таких мотивів.
Суд першої інстанції правильно застосував п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України.
У Законі №1101-IX, який набрав чинності 25.09.2019, значний розмір коштів, у контексті ч. 1 ст. 212 КК України, визначений у три тисячі і більше неоподаткованих мінімумів доходів громадян (нмдг).
Обвинувачення обґрунтоване фактичним ненадходженням до бюджету коштів в сумі 647 923, 27 грн., що дорівнює 1123 нмдг і менше 3000 нмдг.
Нова норма, отже, скасувала злочинність інкримінованого ОСОБА_2 діяння, поліпшила його становище і, відповідно, має зворотну дію в часі згідно зі ст. 58 Конституції України та ч. 1 ст. 5 КК України.
Тому можливі дії ОСОБА_2 у 2013 - 2014 роках, які були поставлені йому у вину, не є кримінально караними.
3. Це припиняє розгляд за даними фактами і обставинами в межах кримінально-правових процедур через відсутність законних підстав для продовження процесуальних дій із питань, що не мають кримінально-правового значення.
На таке розуміння орієнтував ВС у рішенні від 16.02.2021 (справа №345/3522/18), яке було прийняте за аналогічними фактами.
Для вирішення питання закриття провадження в даному випадку не має потреби установлювати інші факти провадження, оскільки відсутній закон, який встановлює кримінальну відповідальність за усі дії, які були поставлені у вину.
4. Винуватість ОСОБА_2 не була встановлена обвинувальним вироком суду, його правове становище це становище невинуватої особи (ст. 62 Конституції України).
З огляду на це слід дійти висновку, що право на захист від кримінального обвинувачення не було порушене.
І правопорушення такого вже немає через скасування норми, яка встановлювала відповідальність, і можливість задоволення претензій через інші судові процедури не втрачена апелянт вказував, що обставини щодо фактичного ненадходження до бюджету коштів, покладені в основу обвинувачення, є предметом розгляду судів у порядку адміністративного судочинства.
При цьому, слід уважати, що прокурор, уносячи на розгляд суду клопотання про закриття кримінального провадження відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України за обставин, що склалися, діяв у межах своїх дискрецій і обрав таку форму реалізації своїх повноважень як клопотання про закриття кримінального провадження, а не, до прикладу, відмову від обвинувачення.
Відсутність спеціальної процесуальної процедури розгляду такого питання на стадії судового розгляду не перешкоджає вирішенню цього питання в суді у разі його виникнення.
Закриття провадження в такому випадку, на відміну від інституту звільнення від кримінальної відповідальності, не потребує згоди обвинуваченого (ст. 284 КПК України).
5. Подальше продовження розгляду справи для установлення обставин, які вже не мають правового значення, із прогнозовано тим же результатом (за винятком випадку відмови прокурора від обвинувачення) не відповідає як завданням кримінального провадження (ст. 2 КПК), так і міркуванням доцільності, процесуальної економії та ефективності.
Вважаю, що колегія суддів мала всі підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Суддя Івано-Франківського
апеляційного суду ОСОБА_1