КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
власника майна ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2021 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29.03.2021 задоволено клопотання прокурора відділу особливих доручень управління правової допомоги Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 , та накладено арешт на транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ GLC 250», 2017 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , номерний знак: НОМЕР_2 , який зареєстровано на ОСОБА_6 та яким користується ОСОБА_9 , із забороною відчуження, користування та розпорядження.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на вказаний автомобіль.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що слідчим суддею при розгляді клопотання не дотримано вимоги ч.ч. 1, 2 ст. 172 КПК України, оскільки власник майна ОСОБА_6 в судове засідання не викликалась, а копію оскаржуваної ухвали ОСОБА_6 отримала лише 16.04.2021. При цьому, в ухвалі відсутнє обгрунтування, у зв`язку з якими обставинами розгляд клопотання здійснено без повідомлення та участі власника майна.
Апелянт зазначав, що оскаржувана ухвала не містить жодного посилання на наявність будь-яких доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 2 ст. 171 КПК України, натомість наявне лише посилання на постанову слідчого про визнання автомобіля речовим доказом, що не передбачено нормами чинного КПК України.
Відповідність арештованого майна критеріям речових доказів встановлено лише зі слів прокурора, які грунтуються на припущеннях. Наявність обставин, передбачених ст. 98 КПК України, слідчим суддею не перевірено.
Захисник зазначав, що арештований транспортний засіб не є знаряддям вчинення підозрюваними інкримінованих їм кримінальних правопорушень, не зберігає на собі сліди або інші відомості щодо інкримінованих підозрюваним кримінальних правопорушень, оскільки усі доходи ОСОБА_6 , у тому числі й ті, які були використані нею на придбання транспортного засобу, отримані законним шляхом. У матеріалах кримінального провадження відсутні жодні докази про придбання автомобіля ОСОБА_6 протиправним шляхом, а тому остання є добросовісним набувачем рухомого майна та його титульним власником.
Забороняючи відчужувати, користуватися та розпоряджатися транспортним засобом, слідчий суддя не навів обгрунтування наявності обставин, передбачених ч. 11 ст. 170 КПК для такої заборони.
На переконання апелянта, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя не врахував правову підставу для такого арешту, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності ОСОБА_6 як добросовісного набувача завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для власника. Відповідні дані відсутні в оскаржуваній ухвалі слідчого судді, та не убачаються із клопотання прокурора.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, думку прокурора ОСОБА_5 , яка заперечувала проти апеляційної скарги та просили ухвалу слідчого судді залишити без змін, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто у відсутності ОСОБА_6 та її захисника, дані про направлення їм копії ухвали слідчого судді у матеріалах справи відсутні.
Як зазначено у апеляційній скарзі, копію оскаржуваної ухвали ОСОБА_6 отримала лише 16.04.2021, тоді як подано апеляційну скаргу 20.04.2021, тобто в строк, передбачений п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 395 КПК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000583 від 13.03.2020, за підозрою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в учиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255 (в редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 04.06.2020 № 671-IX), ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 209 (в редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 16.12.2019 № 361-IX) КК України.
18.03.2021 у межах вказаного кримінального провадження ОСОБА_9 вручено повідомлення про підозру в участі у злочинній організації та участі у злочинах, вчинюваних такою організацією, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 255 КК України (в редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 04.06.2020 № 671-IX); у пособництві в заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), вчиненому повторно, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, в особливо великих розмірах, у складі злочинної організації, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 4 ст. 190 КК України; та у легалізації (відмиванні) доходів, одержаних злочинним шляхом, а саме у вчиненні дій, спрямованих на приховання чи маскування незаконного походження таких коштів або іншого майна, в особливо великому розмірі, повторно, у складі злочинної організації, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209 (в редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 16.12.2019 № 361-IX) КК України.
Як зазначено у клопотанні прокурора, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_9 впродовж 2017-2020 років, серед іншого, придбав транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ GLC 250», номерний знак: НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_1 , 2017 року випуску, вартістю 2 456 727, 42 грн., шляхом оформлення права власності на ОСОБА_6 .

Постановою старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_11 від 18.03.2021 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000583 від 13.03.2020, серед іншого майна, транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ GLC 250», номерний знак: НОМЕР_2 , VIN: НОМЕР_1 , 2017 року випуску, який належить ОСОБА_6 .
29.03.2021 прокурор відділу особливих доручень управління правової допомоги Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 звернулася до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просила накласти арешт на транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ GLC 250», 2017 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , номерний знак: НОМЕР_2 , який зареєстровано на ОСОБА_6 та яким користується ОСОБА_9 , із забороною відчуження, користування та розпорядження.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29.03.2021 задоволено клопотання прокурора, та накладено арешт на транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ GLC 250», 2017 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , номерний знак: НОМЕР_2 , який зареєстровано на ОСОБА_6 та яким користується ОСОБА_9 , із забороною відчуження, користування та розпорядження.

Постановляючи ухвалу про арешт майна, слідчий суддя виходив з необхідності збереження майна як речового доказу.
З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ GLC 250», 2017 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , номерний знак: НОМЕР_2 , який зареєстровано на ОСОБА_6 та яким користується ОСОБА_9 , із забороною відчуження, користування та розпорядження, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом у межах кримінального провадження № 0000583 від 13.03.2020, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, оскільки може зберегти на собі сліди вчинення кримінальних правопорушень, та містити відомості, які можуть бути використані як докази обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою збереження речових доказів.
З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вказаний в оскаржуваній ухвалі транспортний засіб, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, пошкоджене, зіпсоване, знищене, перетворене чи відчужене.
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 173 КПК України, наклав арешт на майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що слідчим суддею розглянуто клопотання прокурора без належного повідомлення та у відсутності власника майна, заслуговують на увагу. Проте, з урахуванням вимог ст. 172 КПК України, відповідно до якої слідчий суддя за наявності підстав, викладених у наведеній нормі закону, може розглянути клопотання без повідомлення власника майна, вказані обставини не можуть бути безумною підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді.
Посилання захисника на те, що оскаржувана ухвала не містить доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 2 ст. 171 КПК України, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки із матеріалів провадження вбачається, що клопотання прокурора та ухвала слідчого судді містять вказівки на мету та правові підстави, зазначені у ст.ст. 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме необхідність забезпечення збереження речових доказів.
Доводи апеляційної скарги про те, що транспортний засіб не відповідає критеріям речового доказу у даному кримінальному провадженні, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що транспортний засіб, марки «MERCEDES-BENZ GLC 250», 2017 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , номерний знак: НОМЕР_2 , може зберегти на собі сліди кримінальних правопорушень, або містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 є добросовісним набувачем арештованого майна, не впливає на правильність висновків слідчого судді про наявність підстав для арешту транспортного засобу, оскільки арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів, та не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Доводи захисника про те, що слідчий суддя не врахував розумність та співрозмірність обмеження права власності ОСОБА_6 завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для власника, ретельно перевірялися колегією суддів та не знайшли свого підтвердження. На переконання колегії суддів, матеріали провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у даному кримінальному провадженні.
Крім того, ухвалюючи рішення про заборону використовувати, розпоряджатися та відчужувати транспортний засіб, слідчим суддею враховано вимоги ч. 11 ст. 170 КПК України, а тому доводи апелянта у цій частині є безпідставними.
Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, аухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29 березня 2021 року, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3