Справа №463/1918/21
Провадження №1-кс/463/1339/21
У Х В А Л А

01 березня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя - ОСОБА_1

з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2

в м. Львові,

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, про відмову в визнанні потерпілими,

в с т а н о в и в :

скаржник звернувся до слідчого судді із скаргою на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 02 лютого 2021 року «про відмову у задоволенні заяви» у кримінальному провадженні №0000442 від 02 листопада 2020 року.

Скаргу обґрунтовує тим, що 15.02.2021 року він по пошті отримав постанову слідчого про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000442 від 02 листопада 2020 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.367 КПК України. Вважає вказану постанову незаконною, оскільки протягом трьох місяців із часу внесення відомостей про злочин слідчий не вживав ніяких дій зі свого боку для розслідування даної справи. Ним безпідставно відхилено три його клопотання про проведення слідчих дій, в тому числі не провів його допит з метою з`ясування розміру заподіяної йому шкоди. Просить врахувати, що йому дійсно заподіяна моральна шкода, оскільки працівники поліції належним чином протягом трьох років не розслідували два кримінальні провадження, у яких йому заподіяна шкода, а також службовими особами розголошено конфіденційну інформацію. Внаслідок чого він переніс ряд захворювань і тривалий час не міг працевлаштуватися.

Скаржник у судове засіданні не з`явився, подав заяву про розгляд скарги за його відсутності.

Суб`єкт оскарження слідчий, в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду скарги повідомлений належним чином. У відповідності до вимог ч.3 ст.306 КПК України відсутність слідчого не є перешкодою для розгляду скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого (ч.2 ст.55 КК України).

Частина 5 ст. 55 КПК України передбачає, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

З постанови слідчого від 02.02.2021 року (а.с.5) вбачається, що слідчий відмовив у визнанні потерпілим ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000442 від 02 листопада 2020 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.367 КПК України, оскільки доводи скаржника про заподіяння шкоди, в тому числі моральної не мають жодного документального підтвердження.

У відповідності до п.33 рішення ЄСПЛ «Шмалько проти України та п.44 рішення ЄСПЛ «Далбан проти Румунії» визначено, що термін «потерпілий» у сенсі ст.34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод означає особу, яка безпосередньо постраждала від дії чи бездіяльності, яка є предметом судового розгляду. При цьому порушення Конвенції може мати місце навіть за відсутності шкоди.

Із змісту постанови вбачається, що слідчим не надано оцінки обставинам, викладеним у заяві про вчинення кримінального правопорушення та залучення як потерпілого до кримінального провадження, щодо можливого заподіяння шкоди. Крім цього, слідчим не проведено допит скаржника, що позбавило йогоможливості надати документальне підтвердження розміру заподіяної шкоди .

Cтаттею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п.75 Рішення ЄСПЛ справа "Афанасьєв проти України"заява № 38722/02) від 5 квітня 2005 року Суд нагадує, що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі.

Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці.

Так, дійсно ч.5 ст.40 КПК України передбачено, що слідчий є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку, осіб, що не мають на те законних підстав забороняється.

Разом з тим, під час вчинення процесуальних дій у кримінальному провадженні слідчий зобов`язаний враховувати, що він може істотно порушувати конституційні права учасників кримінального провадження, а саме тому слідчий розсуд не повинен бути безмежним. Для визначення меж дозволеної процесуальної поведінки в тому числі при прийнятті рішення за наслідками розгляду клопотання чи заяви потерпілої особи про визнання її потерпілим, слідчий, насамперед, повинен керуватися приписами процесуального законодавства, крім того враховувати загальні засади кримінального провадження, мету застосування (незастосування) тих чи інших заходів, дій та їхню співмірність з отриманим результатом.

А тому, виходячи із наведених обставин, слідчий суддя вважає, що постанова про відмову у визнанні потерпілим прийнята слідчим передчасно, без допиту заявника і ним не вжито заходів для встановлення підстав і розміру заподіяної скаржнику шкоди.

Окрім того, пунктом 5 ч.1 ст.303 КПК України передбачає, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим. Вирішення питання, щодо визнання скаржника потерпілим не віднесено до повноважень слідчого судді КПК України.

Тому, враховуючи наведене, вимога скаржника про зобов`язання слідчого судді визнати скаржника потерпілим у кримінальному провадженні не підлягає до задоволення.

З врахуванням наведеного слідчий суддя вважає, що скаргу слід задоволити частково та скасувати постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим. Слід зобов`язати слідчого повторно вирішити питання про визнання скаржника потерпілим.

Керуючись вимогами статтей 7, 303, 306, 307, 372 Кримінального процесуального кодексу України, -

у х в а л и в :

скаргу задоволити частково.

Скасувати постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 02 лютого 2021 року про відмову в визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000442 від 02 листопада 2020 року та зобов`язати уповноваженого слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, повторно розглянути заяву ОСОБА_3 від 27 січня 2021 року про визнання потерпілим у кримінальному провадженні №0000442 від 02 листопада 2020 року.

В решті в задоволенні скарги відмовити за безпідставністю.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1