Справа № 298/224/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1073/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2021 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду у складі:

Головуючої - судді ОСОБА_2 ,

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши по кримінальному провадженні №0000317 від 25.08.2019 року у відкритому судовому засіданні у м. Львові, в режимі відеоконференції, в залі судових засідань Львівського апеляційного суду, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 09.09.2020 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 ,-

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

встановила:

цією ухвалою, частково задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст.296, ч.1 ст.122 КК України дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, до 07.11.2020 включно, із визначенням застави 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 42 040 грн. В задоволенні решти клопотання відмовлено.
Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на даний момент не відпали та не зменшились, тому ОСОБА_7 слід продовжити запобіжний захід саме у вигляді тримання під вартою, ще на 60 днів.
На дану ухвалу захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таку, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та розглянути можливість застосування іншого запобіжного заходу.

З даною ухвалою судді сторона захисту незгідна, вважає таку необґрунтованою та незаконною.
ОСОБА_7 продовжує знаходитись під вартою вже більше 11 місяців, що перевищує розумні строки.
Суд жодним чином не спростував доречних доводів захисту, відображених в запереченні на клопотання.
Не надано оцінки судом, що клопотання мотивоване ідентично до раніше поданих аналогічних клопотань в цій справі. Жодного нового доказу прокурором не надано, хоча продовження тримання під вартою вимагає ще більш серйозного обґрунтування.
Посилання прокурора в клопотанні на наявність на розгляді суду обвинувального акта щодо ОСОБА_7 є не лише недостатнім, а й порушує презумпцію невинуватості.
Сторона обвинувачення зобов`язана обґрунтовувати клопотання щодо продовження строку тримання під вартою новими доказами. Суд фактично не досліджував жодного доказу, безпосередньо не сприймав їх, поклався на правдивість обставин, наведених в клопотанні.
Суд не дав оцінки, що прокурор не виконав свого обов`язку доказування існування ризиків, натомість лише зазначив їх стандартний перелік.
Прокурор заявив у клопотанні про наявність трьох ризиків (переховування від суду, спроби незаконного впливу на потерпілого, свідків; щодо вчинення нового кримінального правопорушення), з якими погодився суд, однак переконливих доказів на підтвердження не зазначено в ухвалі суду. А відтак звертає увагу апеляційного суду на шаблонне формулювання ризиків та дублювання кримінально процесуального кодексу.
Жодного належного та допустимого доказу щодо переховування ОСОБА_7 слідства не надано. Щодо тверджень прокурора, що ОСОБА_7 не був за місцем свого проживання коли до нього навідувались поліцейські, то в цьому немає дії щодо ухилення від слідства. ОСОБА_7 жодного разу не викликали до слідчого в спосіб, передбачений КПК України. Тобто він не знав та не міг знати, що його розшукує поліція, підозрює його у вчиненні кримінального правопорушення.
Жодних належних та допустимих доказів, що ОСОБА_7 міг вчинити кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.122, ч.2 ст.296 КК України, не наведено суду, а обвинувальний акт це не доказ.
З огляду на допит потерпілого та свідка, в клопотанні не вказано осіб, на яких міг вплинути ОСОБА_7 . Де докази, що ОСОБА_7 робив спроби впливати на потерлого та свідків? Якби навіть припустити наявність цього ризику, домашній арешт є цілком достатнім для цього.
Щодо того, що ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення. Це є цілковитим припущенням. Те, що ОСОБА_7 раніше судимий, не є достатнім обґрунтування даного ризику, за вчинений злочин він поніс відповідальність. Підозра у вчиненні нових злочинів не є підтвердженням вчинення нових злочинів.
Перебування на розгляді суду подання Великоберезнянського РС філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області щодо ОСОБА_7 про скасування іспитового строку та направлення для відбуття реальної міри покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, згідно вироку суду від 28.02.2018, не є підтвердженням обставин наведених в поданні органу пробації. Відсутні рішення суду з цього приводу, яке б набуло законної сили.
ОСОБА_7 є неписьменним, а відтак дії органу пробації щодо нього, такі як відібрання пояснень, чи роз`яснення його обов`язків, інше, без присутності захисника є сумнівними, й не можуть бути беззаперечними.
ОСОБА_7 має жінку, з якою проживає в громадянському шлюбі, в них є донька. За місцем проживання скарг та нарікань на поведінку ОСОБА_7 від мешканців селищ селищну раду не поступало, з сусідами проживає в дружніх стосунках, що стверджено характеристикою від 21.10.2019 за № 696.
В світлі необґрунтованих припущень слідства та підозри, вважає, що будь-які ризики є недоведеними.
Якщо необґрунтовано припустити те, що один з ризиків, може мати місце під час судового розгляду, однак він не може впливати на доцільність саме тримання під вартою, є можливість застосувати до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Тим більше, суд допускає за результатами розгляду цього та попередніх клопотань розмір застави, за умови сплати якої ОСОБА_7 буде покладено певні обов`язки. Тобто застосування більш м`яких запобіжних заходів є прийнятним.
ОСОБА_7 , не має грошей для внесення навіть мінімального розміру застави, а відтак застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави є свавіллям, й приниженням обвинуваченого.
Згідно до ст.181 ч.1 та ч.2 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваного залишати житло цілодобово або у період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється у вчиненні злочину за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Доцільність саме такого запобіжного заходу полягає в тому, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання ( АДРЕСА_1 , до його сім`ї входить цивільна дружина та одна дитина (дану обставину в судовому засіданні підтвердить ОСОБА_7 ), а тому підозрюваний повинен забезпечувати матеріально родину (має намір працевлаштуватись), а також є необхідність з`являтись до суду за викликом, тому домашній арешт можливо застосувати в певний період часу за місцем проживання його сім`ї.
Суд також зобов`язаний перевірити можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника та обвинуваченого, які підтримали подану апеляційну скаргу, прокурора який заперечив апеляційну скаргу, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).

Згідно ч.6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК України.

Порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, передбачено ст. 422-1 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.

Згідно ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, на розгляді у Перечинському районному суді Закарпатської області перебуває кримінальне провадження №0000317 від 25.08.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 296, ч.1 ст. 122 КК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 підставно вказав, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на даний момент не відпали та не зменшились, тому ОСОБА_7 слід обрати запобіжний захід саме у вигляді тримання під вартою, ще на 60 днів.
Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді не здобуто відомостей, які би безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, також судом не отримано відомостей, щодо комплексу обставин, які би переважили ризики передбачені, ст.177 КПК України.

Колегія суддів вважає, що продовження строку утримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

На переконання колегії суддів, застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу про який клопоче його захисник, не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Стосовно доводів апеляційної скарги про необґрунтованість підозри, то такі, на переконання колегії суддів, під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою не з`ясовуються, а підлягають перевірці в ході розгляду кримінального провадження в суді по суті.

Відтак, доводи апелянта правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними.

За таких обставин, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, на чому наполягає апелянт, не буде достатнім для запобігання ризикам, зазначеним в ч.1 ст.177 КПК України.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 .

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 405, 407, 422-1, КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 09.09.2020, якою частково задоволено клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрано щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.296, ч.1 ст.122 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, до 07.11.2020 включно, із визначенням застави 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 42 040 грн. - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4