У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Державною установою Київський слідчий ізолятор апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року у кримінальному провадженні № 120 181 000 400 113 96 від 14 грудня 2018 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, офіційно непрацюючого, який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , судимого 10.09.2015 Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,
за участі прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 , -
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.01.2021, продовжено застосування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою в Державній установі Київський слідчий ізолятор строком на 60 днів тобто до 28.03.2021 включно.
Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, який, відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, та за який законом передбачене покарання від семи до дванадцяти років позбавлення волі, останній, перебуваючи на волі та будучи обізнаним про суворість передбаченого законом покарання, може перешкодити кримінальному провадженню, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, продовжити злочинну діяльність та вчиняти тиск на свідків, що вказує на те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, продовжують існувати.
Крім того, як указано в ухвалі, обвинувачений ОСОБА_6 вже ухилявся від явки до суду, у зв`язку з чим був оголошений у розшук, а після затримання йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить її скасувати та постановити нову ухвалу про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на інший не пов?язаний з триманням під вартою.
В обґрунтування апеляційних вимог захисник ОСОБА_5 вказує, що ухвала суду є незаконною, оскільки суд першої інстанції не забезпечив під час судового розгляду питання про доцільність продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 участь захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , який також обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб.
Захисник ОСОБА_5 звернув увагу на те, що сторона захисту неодноразово наголошувала суду на наявність недопустимих доказів, процесуальними джерелами яких є документи, які знаходяться в матеріалах справи кримінального провадження, зокрема постанови про групу прокурорів від 14.12.2018, але суд ігнорує вимоги ст. 94 та ч. 3 ст.370 КПК України про обов`язок оцінювання вказаних доказів.
Також захисник ОСОБА_5 зазначив, що оголошення підозри ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України в порушення вимог ч. 1 ст. 52 КПК України було здійснено без участі його захисника, чим порушено його право на захист.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на підтримку доводів апеляційної скарги в повному обсязі, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних вимог, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною і обґрунтованою, дослідивши матеріали з кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступним.

Суд апеляційної інстанції розглядає провадження з дотриманням вимог ст. 62 Конституції України та ст. 404 КПК України, в межах апеляційної скарги.

Як указують положення ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність вказаних ризиків, що висвітлено в ч. 2 ст.177 КПК України, з урахуванням обставин, перелічених нормою ч. 1 ст. 178 КПК України.

Розглядаючи матеріали кримінального провадження в частині продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, викладені в ст. 199 КПК України, з оцінкою і положень ч. 1 ст. 183 КПК України, які декларують, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

На дотримання наведених вище вимог кримінального процесуального закону та виходячи з усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження і дійшов ґрунтовного висновку про необхідність продовження застосування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою до 28.03.2021 включно, оцінивши в сукупності всі обставини, у тому числі: ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, який, відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином та за який законом, у разі доведеності винуватості ОСОБА_6 у його вчиненні, передбачене покарання від семи до дванадцяти років позбавлення волі, а останній, перебуваючи на волі та будучи обізнаним про суворість передбаченого законом покарання, може перешкодити кримінальному провадженню з метою ухилення від кримінальної відповідальності та продовжити злочинну діяльність.

Поза увагою суду першої інстанції не залишилося і те, що обвинувачений вже ухилявся від явки до суду, у зв`язку з чим був оголошений у розшук, а після його затримання йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, за чим доводи захисника про відсутність ризиків ухилитися від явки до суду визнані необґрунтованими, ще і за тим, що як пояснив обвинувачений ОСОБА_6 суду апеляційної інстанції його ухилення від явки до суду було пов?язане з особистими проблемами та недовірою до суду, що явно вказує на відсутність належної процесуальної поведінки особи, якій пред?явлено обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Не віднайшов суд першої інстанції на даному етапі будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження - тримання ОСОБА_9 під вартою не виправдовує цей ступінь втручання у його права і свободи, у зв?язку з чим і вважав недостатнім застосування більш м?якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, аніж тримання під вартою, який забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 , продовживши запобіжний захід на 60 днів, не вбачаючи підстав для визначення розміру застави, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні розбою, тобто у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров?я особи, яка зазнала, з правильністю чого погоджується і колегія суддів.

На дані висновки не можуть вплинути твердження захисника ОСОБА_5 про те, що клопотання прокурора про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою було розглянуто з грубим порушенням прав обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки подальший судовий розгляд по суті висунутого обвинувачення продовжений не був, а в судовому засіданні 28.01.2021 лише вирішувалося питання у порядку ст. 331 КПК України щодо доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , інтереси якого були представлені захисником ОСОБА_5 , а тому є незрозумілим, як відсутність захисника інтересів обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_10 вплинуло на прийняття рішення про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 .

Не є такими, що можуть вплинути на прийняте судом першої інстанції рішення щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 і посилання захисника ОСОБА_5 на наявність в матеріалах кримінального провадження недопустимих доказів, які отримані неналежними суб`єктами, а також його доводи щодо порушення права на захист при оголошенні підозри ОСОБА_6 , - оскільки ці обставини є предметом дослідження і оцінки судом першої інстанції при розгляді справи по суті висунутого обвинувачення з ухваленням відповідного рішення у нарадчій кімнаті за результатами розгляду провадження.
А тому є неприпустимим та не може бути оцінено судом апеляційної інстанції за апеляційною скаргою щодо дослідження ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при вирішенні питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вказані доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 , які явно виходять за межі повноважень суду апеляційної інстанції на даному етапі провадження.

Будь-яких доказів щоб могли б бути підставою для зміни чи скасування обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою захисником в апеляційній скарзі не наведено і доказів цьому в суді апеляційної інстанції - не надано.

Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 при повному та об`єктивному дослідженні на даному етапі судового розгляду всіх обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, за яких було прийнято відповідне рішення.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які б вплинули на правильність прийняття судового рішення, доводи щодо якого і є предметом перегляду судом апеляційної інстанції у відповідності з приписами ч. 1 ст. 404 КПК України.

Як установлено у суді апеляційної інстанції, ухвалою від 16.03.2021 ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу.

За викладеним, апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року у кримінальному провадженні № 120 181 000 400 113 96 від 14 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_6 , обвинувачуваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, якою продовжено строк тримання під вартою до 28 березня 2021 року включно без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3