Ухвала
іменем України
30 серпня 2021 року

м. Київ
справа № 524/3073/19

провадження № 51-3699 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінально суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 11 травня 2021 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 березня 2020 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватою та засуджено за частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді громадських робіт на строк 80 годин.

Постановлено цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 3826,83 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 7000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 3000 грн у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.
Так, ОСОБА_5 обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК, за таких обставин.
14 лютого 2019 року близько 13:00 біля будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виник конфлікт, на ґрунті особистих неприязних відносин, під час якого ОСОБА_5 лівою рукою схопила за плече потерпілу ОСОБА_4 та правою рукою бризнула з балончика в лице останній, чим спричинила потерпілій легке тілесне ушкодження.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 11 травня 2021 року вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 березня 2020 року щодо ОСОБА_5 скасовано та на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) та статті 49 КК ОСОБА_5 звільнена від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закрито кримінальне провадження.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що потерпіла не погоджується з ухвалою апеляційного суду.
Верховний Суд ухвалою від 02 серпня 2021 року касаційну скаргу потерпілої залишив без руху та надав строк для усунення недоліків.
25 серпня 2021 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга потерпілої, в якій вона просить скасувати вказану ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги потерпіла обґрунтовує тим, що ОСОБА_5 після набуття статусу обвинуваченої неодноразово ухилялася від суду, що стало підставою для постановлення судом апеляційної інстанції ухвали від 29 березня 2021 року про її привід до суду в судове засідання. Зазначає, що в матеріалах кримінального провадження міститься достатньо відомостей щодо неодноразового повернення судових повісток, адресованих ОСОБА_5 , за закінченням строку зберігання у зв`язку з відмовою від їх одержання.
Крім того вказує на те, що ОСОБА_5 не зверталася до апеляційного суду з клопотанням про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності, а тому вважає, що звільнення останньої від кримінальної відповідальності та покарання відбулося з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону.
Також, потерпіла посилається на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно затягував розгляд апеляційної скарги ОСОБА_5 поза розумним строком. Зокрема, зазначає, що протягом року розгляд кримінального провадження в апеляційному суді призначався лише тричі, при цьому тривалий час з 03 червня 2020 року по 29 березня 2021 року призначень судових засідань не було.
З урахуванням викладених доводів потерпіла вважає, що ОСОБА_5 ухилялася від суду, а тому судом апеляційної інстанції не правильно застосовано положення статті 49 КК.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі статтею 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Пунктом 1 частини 1 статті 49 КК передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

У частині 4 статті 286 КПКвстановлено, що якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Як убачається з доданої до касаційної скарги копії оскаржуваної ухвали, апеляційний суд, скасовуючи вирок суду першої інстанції та на підставі статті 49 КК звільняючи ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, встановив, що із дня вчинення інкримінованого останній правопорушення 14 лютого 2019 року минуло понад 2 роки, обвинувачена протягом цього періоду не ухилялась від суду, не вчинила нового кримінального правопорушення та є особою, яка раніше не судима.
Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що судом апеляційної інстанції було роз`яснено обвинуваченій ОСОБА_5 наслідки звільнення від кримінальної відповідальності за нереабілітуючою підставою і вона не підтримала апеляційні вимоги, де оспорювала свою винуватість, та просила звільнити її від кримінальної відповідальності.
За таких обставин апеляційним судом прийнято обґрунтоване рішення про скасування вироку Автозаводського районного суду м. Кременчука від 03 березня 2020 рокута звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності та закриття кримінального провадження щодо неї, з чим погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.

Що стосується доводів потерпілої про неможливість застосування статті 49 КК у зв`язку з ухилення ОСОБА_5 від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, то колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Відповідно до частини 2 статті 49 КК перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.

Так, під ухиленням від слідства або суду як обставиною, що зупиняє перебіг строку давності, розуміються будь-які умисні дії, вчинені особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин (нез`явлення без поважних причин за викликом до правоохоронних органів, недотримання умов запобіжного заходу, зміна місця проживання, зміна документів, які посвідчують особу, і перехід її на нелегальне становище тощо).
Факт ухилення від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене правопорушення повинен бути встановлений відповідним процесуальним рішенням суду.
При цьому, відповідно до положень статті 131 КПК судовий виклик, привід та затримання особи є самостійними заходами забезпечення кримінального провадження.
Водночас, відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 05 квітня 2021 року, під ухиленням від слідства або суду в аспекті застосування статті 49 КК слід розуміти умисні дії, вчинені особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушує правоохоронні органи вживати заходи, спрямовані на розшук і затримання правопорушника.
У касаційній скарзі та змісті оскаржених судових рішень не йдеться про те, що до ОСОБА_5 застосовувалося затримання під час судового провадження. Разом з тим, зупинення перебігу давності згідно частини 2 статті 49 КК пов`язане саме із затриманням особи, де про привід як підставу до зупинення давності не йдеться.
Отже, з урахуванням викладеного, застосування приводу з метою забезпечення участі в судовому засіданні не є підставою, передбаченою частиною 2 статті 49 КПК для зупинення перебігу строку давності, а тому доводи касаційної скарги потерпілої є неспроможними.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були

би безумовними підставами для скасування чи зміни ухвали апеляційного суду,

у касаційній скарзі потерпілої не наведено.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК.
Таким чином, із касаційної скарги потерпіої та наданих до неї судових рішень Суд не вбачає підстав для її задоволення.
На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити потерпілій ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 11 травня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3