ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/2145/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/176/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілої- ОСОБА_8 ,

при секретарі ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/176/21 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.03.2021 року про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Росохуватець, Козівського району Тернопільської області, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , за ч.2 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік та на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з встановленням йому іспитового строку на 1 (один) рік з покладенням на нього обов`язків передбачених п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Стягнуто з обвинуваченого в дохід держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз.

З вироку суду слідує, що 10 вересня 2020 року о 09 годині 10 хвилин, водій ОСОБА_6 , керуючи технічно не справним автобусом БАЗ А079.14, р.н. НОМЕР_1 , зі швидкістю 26 км/год., рухався проїзною частиною дороги проспекту Ст. Бандери м. Тернополя, лівою смугою транспортного потоку свого напрямку зі сторони вул. Є. Коновальця у напрямку вул. Клінічної м. Тернополя.

В цей час, у попутному напрямку, правою смугою транспортного потоку, зі швидкістю 28 км/год., рухався за допомогою моноколеса «INMOTІON SN:14408А5FА644007В», ОСОБА_10 , який проживав за адресою АДРЕСА_2 .

Під час руху, водій автобуса БАЗ А079.14, р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_6 , не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб мати змогу своєчасно реагувати на її зміну, постійно контролювати рух керованого ним транспортного засобу та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, чим порушив вимоги Закону України «Про дорожній рух» (далі Закону) та пунктів: 1.5 ч. 1, 1.10, (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 із змінами та доповненнями (далі ПДР).

Рухаючись у вказаному напрямку в порушення вимог п.п. 10.1 та 10.3 ПДР, водій автобуса БАЗ А079.14, р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_6 , не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав змінювати напрямок свого руху на праву смугу руху попутного напрямку, тим самим не надав дорогу та створив небезпеку для руху пішоходу ОСОБА_10 , який рухався у правій смузі транспортного потоку за допомогою моноколеса «INMOTІON SN:14408А5FА644007В».

Унаслідок порушення водієм автобуса БАЗ А079.14, р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_6 вказаних пунктів ПДР України, на правій смузі руху транспортного потоку в напрямку до вул. Клінічної м. Тернополя, допущено наїзд автобусом на потерпілого ОСОБА_10 , який рухався за допомогою моноколеса «INMOTІON SN:14408А5FА644007В».

Під час дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_10 спричинено закриту травму грудей та живота з численними переломами кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, що призвело до масивної внутрішньої кровотечі та різкого обезкровлення організму, від чого настала його смерть в кареті швидкої допомоги.

Порушення водієм автобуса БАЗ А079.14, р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_6 вимог п.п. 10.1 та 10.3 ПДР перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілого ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вирок в частині призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Вказує на те, що суд не враховано його щирого каяття, а також того що він тривалий час з 1985 року працює водієм та дана робота є єдиним джерелом його доходу та доходу його сім`ї, його дружина не працює оскільки здійснює доглядає за їх дитиною, яка є інвалідом з дитинства та яка перебуває на його утриманні, до будь-якої відповідальності він раніше не притягувався. Крім того, зазначає що з урахуванням встановленого в державі карантину та запроваджених обмежувальних заходів йому буде важко працевлаштуватись на іншу роботу , що призведе до значного погіршення матеріального становища сім`ї.

Вважає суперечливою позицію потерпілої ОСОБА_10 стосовно необхідності позбавлення його права керування транспортним засобом, звязку з її заявою про відсуність до нього претензій морального чи матеріального характеру .

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній моитвів, прокурора та представника потерпілої, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги у звязку з тим, що злочином заподіяно непоправні наслідки для потерпілої смерть її члоовіка та батька двох дітей, один з яких є також інвалідом з дитинства, а також її позицією щодо понесення обвинуваченим хоч якогось реального покарання за вчинене кримінальне правопорушенння, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій, відповідає фактичним обставинам, а також не оспорюється і в апеляційній скарзі, також сторони погодились з призначеним судом основним покаранням та звільненням від його відбування на підставі ст.75 КК України, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, колегією суддів не переглядається.

Крім того, суд першої інстанції розглянув провадження у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України та в апеляційній інстанції сторони не заперечували проти законності проведення розгляду кримінального провадження за зазначеною процедурою.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення обвинуваченим злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про його винуватість та кваліфікацію дій, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації.

Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти Росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти Росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказаних вимог закону було дотримано в повній мірі.

Так, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , зокрема додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік, судом першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України, було враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, заподіяні злочином наслідки- у виді смерті людини, а також позицію потерпілої ОСОБА_10 , яка просила позбавити його права керування транспортними засобами.

Хоча вчинений ОСОБА_6 злочин відноситься до необережних, не можливо залишити поза увагою те, що він є тяжким та належить до злочинів проти безпеки руху, а з урахуванням характеру порушених вимог ПДР України, непоправних наслідків у вигляді смерті людини, призначення покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, очевидно, не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так й іншими особами, а тому не є переконливим доводом, щодо незастосування до обвинуваченого ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

Наведені ОСОБА_6 у апеляційній скарзі помякшуючі його покарання обставини - визнання вини, шире каяття, а також не допущення ним за час його тривалої роботи водієм з 1985 року порушень ПДР України, які стали б підставою для притягнення його до відповідальності, відсутність судимості та обставин, які б обтяжували його покарання були враховані місцевим судом при звільненні обвинувааченого від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України.

Посилання апелянта на те, що робота є єдиним джерелом його доходу його сім`ї у зв2язку з тим, що дружина не працює внаслідок догляду за їхньою дитиною, яка є інвалідом з дитинства , на думку колегії суддів, не можуть слугувати підставою для незастосування до обвинуваченого ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом з огляду на заподіяні злочином наслідки - у виді смерті особи та позицію потерпілої, яка просить щоб він поніс хоча б мінімальне реальне покарання визначене санкцією ст.286 ч.2 КК України у виді одного року позбавлення керування транспортними засобоами .

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд не знаходить підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 щодо незастосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом строком на 1 (один) рік, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок місцевого суду щодо нього - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.03.2021 року про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді