Справа № 454/3440/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/751/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 01 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 ,

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

представника потерпілого ОСОБА_12 ,

в с т а н о в и л а:

вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком у 7 (сім) років із конфіскацією Ѕ належного йому майна, зарахувавши у цей строк його досудове тримання під вартою з 30.09.2019 року.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати 30.09.2019 року.

Визнано ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком у строком у 7 (сім) років із конфіскацією Ѕ належного йому майна.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 23.12.2019 року визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком у 7 (сім) років 6 (шість) місяців із конфіскацією Ѕ належного йому майна, зарахувавши у цей строк його досудове тримання під вартою з 30.09.2019 року.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати 30.09.2019 року.

Стягнуто зі ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь держави по 29855,17 грн. витрат на залучення експертів.

Арешт, накладений на майно згідно з ухвалою слідчого судді від 09.10.2019 року, скасовано.

Вирішено питання з речовими доказами.

Ухвалою судового засідання Червоноградського міського суду Львівської області від 01 червня 2020 року внесено виправлення у резолютивну частину вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 01.06.2020 року у кримінальному провадженні №0000576 стосовно обвинувачення ОСОБА_6 , ОСОБА_8 в учиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, доповнивши її третім абзацом зі словами «Обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили».

У зв`язку з цим третій, четвертий, п`ятий, шостий, сьомий, восьмий, дев`ятий, десятий абзаци резолютивної частини вироку вважати четвертим, п`ятим, шостим, сьомим, восьмим, дев`ятим, десятим, одинадцятим абзацами відповідно.

За вироком суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 визнано винними у тому, що вони приблизно о 20:40 год. 29 вересня 2019 року за попередньою змовою між собою групою осіб проникли в адміністративну будівлю ТзОВ «ІСТ-ВЕСТ-САД», що на вул. Центральній, 1А у с. Корчів, Сокальського району, Львівської області, вчинили напад на ОСОБА_11 з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого, заподіяли останньому середньої тяжкості тілесне ушкодження та легке тілесне ушкодження з короткочасним розладом здоров`я і заволоділи майном: грошовими коштами в сумі: 214460 гривень; 2627 польських злотих, 60 польських грош (що згідно з відомостями Національного банку України станом на 30.09.2019 становило 15774 гривень 80 копійок); 5 євроцентів (що згідно з відомостями Національного банку України станом на 30.09.2019 становило 1 гривню 32 копійки); мобільним телефоном марки «Мі Redmi NOTE 4», вартістю 2500 гривень, мобільним телефоном марки «Мі Redmi NOTE 4 White», вартістю 2700 гривень, тобто вчинили розбій за обтяжуючих обставин.

Не погоджуючись з даним вироком обвинувачений ОСОБА_6 та захисник - адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 01.06.2020 року в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким вважати його винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, застосувати ст.69 КК України і призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачений покликається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги обставини, що пом`якшують покарання та не було оцінено характеризуючи його особу дані, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, те, що він я одиноким батьком та на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей. На думку обвинуваченого, при наявності двох і більше пом`якшуючих обставин, суд першої інстанції повинен був застосувати до нього положення ст.69 КК України, та призначити йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.3 ст.187 КК України.

Обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції належним чином не оцінив його характеризуючі дані, зокрема, позитивну характеристику за місцем проживання, та те що він є батьком-одинаком, який утримує двох малолітніх дітей.

В своїй апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить змінити вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 01.06.2020 року в частині призначеного покарання ОСОБА_6 та пом`якшити йому покарання, застосувавши ст.ст. 69,75 КК України та звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник ОСОБА_7 покликається на те, що оскаржуваний вирок не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, хоч і не виходить за межі встановлені відповідними статтями закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом та розміром є явно несправедливим через суворість.

Зазначає, що ОСОБА_6 сприяв слідству у з`ясуванні обставин кримінального провадження, чистосередечно розкаявся у скоєному, має постійне місце проживання, на обліку у відділі наркології та психіатричному обліку не перебував, визнав вину у скоєному повністю, за місцем поживання характеризується позитивно, тривалий час працював на шахті на підземних роботах, раніше не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина ОСОБА_6 , на його утриманні залишилось двоє неповнолітніх дітей, він є їх єдиним годувальником. На переконання захисника, всі вищенаведені обставини вказують на те, що ОСОБА_6 не є суспільно-небезпечною особою і його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.

На думку захисника, врахувавши наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , які знижують ступінь суспільної небезпечності особи винного і вчиненого ним злочину, є можливість призначення йому покарання із застосуванням ст.69 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.3 ст.187 КК України.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку апеляційних скарг, захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 , який підтримав апеляційні скарги, думку прокурора, потерпілого ОСОБА_11 та його представника ОСОБА_12 , які заперечили апеляційні скарги та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у вчиненні зазначених у вироку суду кримінальних правопорушень, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинувачених ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 187 КК України, ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 187 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційних скарг.

Що стосується доводів апелянтів про доцільність застосування до обвинуваченому ОСОБА_6 , при призначенні покарання положень ст. 69 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки згідно роз`яснень наведених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині; вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Обираючи обвинуваченому покарання, суд виходить не тільки із встановленої ст. 50 КК України його мети кари, а й з надання можливості засудженому виправитись та запобігти вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Частиною 1 статті 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнано дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані, які певним чином характеризують особу винного.

Покликання сторони захисту на неврахування судом пом`якшуючих покарання обставин та особи обвинуваченого ОСОБА_6 , як на підставу зміни вироку колегія суддів до уваги не бере.

При призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував характер і ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, його тяжкість, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий злочин, особу обвинуваченого, який є людиною середнього віку, не одружений, на обліку у лікаря психіатра чи нарколога не знаходиться, раніше не судимий, є батьком малолітніх дітей, відсутність скарг на погану поведінку і порушення громадського порядку стосовно ОСОБА_6 , те, що ОСОБА_6 не працює, ретельне планування обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_8 злочину, особливу зухвалість його вчинення, яка виразилась у проникненні у приміщення із застосуванням зброї, завданні потерпілому ударів після заволодіння майном, прив`язуванні його до стільця з метою полегшення втечі. При цьому, суд першої інстанції врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність обтяжуючих обставин.

На переконання колегії суддів, встановлені судом обставини не свідчать про те, що слід призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, а тому колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування ст. 69 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.3 ст.187 КК України.

Крім цього, норми КК наділяють суд правом вибору у встановлених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає взяття до уваги й оцінку відповідно до визначених законом критеріїв усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Колегія суддів з урахуванням в сукупності усіх обставин справи та особи обвинуваченого підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено ч.3 ст. 187 КК України, обвинуваченому ОСОБА_6 не вбачає.

Відповідно й відсутні правові підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, як про це просять апелянти, оскільки відповідно до ст. 75 КК України суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На переконання колегії суддів, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, а також те, що обвинувачений ОСОБА_6 , має постійне місце проживання, на обліку у відділі наркології та психіатричному обліку не перебував, визнав вину у скоєному повністю, за місцем поживання характеризується позитивно, тривалий час працював на шахті на підземних роботах, раніше не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності, після смерті дружини на утриманні ОСОБА_6 залишилось двоє неповнолітніх дітей, це обставини, які враховуються при призначенні покарання, однак такі не свідчать про істотне зниження ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень й можливість виправлення обвинуваченого шляхом відбування менш суворого покарання, а отже не можуть бути безумовними підставами для застосування ст.ст.69, 75 КК України.

Обставин, які б дійсно беззастережно вказували на істотне зниження ступеня суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_6 злочину, як того вимагає норма закону про кримінальну відповідальність при призначенні покарання більш м`якого, ніж передбачено законом, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 не містять, а тому підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України немає.

З огляду на викладене колегія суддів визнає апеляційні скарги необґрунтованими і приходить до висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.3 ст.187 КК України у виді у виді позбавлення волі строком у 7 (сім) років із конфіскацією Ѕ належного йому майна є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Підстав вважати це покарання таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни вироку суду першої інстанції, у справі не встановлено, а відтак підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 01 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника - адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді