Справа № 947/127/21
Провадження № 1-кп/947/459/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2021 року Київський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
представника потерпілого ОСОБА_5 ,
розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні у м. Одесі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002506 від 14.07.2019 року, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Подільськ (Котовськ) Одеської області, громадянин України, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час відбуває покарання в ДУ «Одеська виправна колонія № 14», раніше судимого:

- 02.04.2014 року Котовським міськрайонним судом Одеської області за ч.3 ст. 187 КК України до 7 років позбавлення волі;

- 21.02.2020 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 3 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі.
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України,
ВСТАНОВИВ:

Так, 13.07.2019 близько 08 години 20 хвилин, більш точний час не встановлено, ОСОБА_6 разом з особою матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження (далі Особа 2), знаходячись неподалік будинку АДРЕСА_2 , де заздалегідь маючи злочинний умисел спрямований на незаконне заволодіння чужим майном, переслідуючи мету особистого збагачення, діючи повторно та за попередньою змовою, відповідно до заздалегідь спланованих дій, розділивши при цьому свої злочинні ролі, а саме кожна особа усвідомлювала характер дій які вона повинна була виконати з метою досягнення єдиної спільної мети, визначили предметом свого спільного злочинного посягання цінне майно, яке знаходилось в квартирі АДРЕСА_3 , за вищевказаною адресою, яка належить громадянину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому, обвинувачений ОСОБА_6 та Особа 2, вирішили реалізувати їх спільний злочинний умисел спрямований на заволодіння чужим майном проникнувши до квартири раніше незнайомого їм ОСОБА_7 під приводом надання гуманітарної допомоги, та в подальшому оглянувши її визначити цінне майно, яким можливо заволодіти.

Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_6 разом з Особою 2, піднявшись на 3 поверх постукали до вхідних дверей квартири АДРЕСА_3 , які відчинив ОСОБА_7 . Після чого, одразу після відчинення вхідних дверей квартири, ОСОБА_6 та Особа 2, з метою усунення перешкод та проникнення до квартири, повідомили ОСОБА_7 відомості, які не відповідають дійсності, а саме про те, що йому буде надана гуманітарна допомога від держави у вигляді грошових коштів в розмірі 300 гривень, при цьому простягаючи йому в руках дві купюри номіналом 200 гривень, що зацікавило останнього, та він добровільно впустив їх до своєї квартири.

В подальшому, ОСОБА_6 разом з Особою 2, знаходячись в квартирі потерпілого, розділили свої злочинні ролі, а саме ОСОБА_6 спілкувався з ОСОБА_7 відволікаючи його, а особа 2 в цей час оглядала квартиру з метою виявлення цінного майна. Після чого, ОСОБА_6 повідомив, що в них наявні лише 2 купюри по 200 гривень, а матеріальна допомога складає 300 гривень, тому їх потрібно розміняти, на що ОСОБА_7 направився до спальної кімнати, де дістав грошові кошти в сумі 1500 грн., а саме 3 купюри номіналом по 500 гривень, та повідомив, що в нього не має інших, в свою чергу ОСОБА_6 взяв їх з рук потерпілого, та продовжив його відволікати, не віддаючи грошові кошти, а також в цей час помітив золотий ланцюжок з хрестом на шиї ОСОБА_7 , яким також вирішив заволо`діти.

Продовжуючи свій спільний злочинний умисел, ОСОБА_6 перебуваючи поряд з ОСОБА_7 , та помітивши, що Особа 2 також наблизилась до них, несподівано для потерпілого, шляхом ривка зірвав з шиї ОСОБА_7 золотий ланцюжок з хрестом, загальною вагою близько 20 грам, вартістю 13 443 гривень 40 копійок. В цей час, Особа 2 стежила за недопущенням припинення їх протиправних дій особами, що могли проходити вздовж вхідних дверей квартири, по сходах в парадній. Після чого, ОСОБА_6 та Особа 2, усвідомлюючи відкритий характер своїх дій, заволодівши предметом їх спільного злочинного посягання, вибігли з квартири разом з викраденим ними майном та зникли в невідомому напрямку, розпорядившись викраденим в подальшому на власний розсуд, тим самим завдавши потерпілому
ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 14 943 гривень 40 копійок.

Таким чином своїми умисними діями, обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний із проникненням у житло, вчинено повторно та за попередньою змовою групою осіб.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, визнав повністю, розкаявся у скоєному, та пояснив, що він дійсно вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення при обставинах викладених в обвинувальному акті та пояснив, що дійсно разом з іншою особою, вчинив злочин, а саме грабіж відносно потерпілого, фактичні обставини справи не оспорював та підтвердив вищеописані та встановлені судом обставини справи, а саме: дати, час, місця вчинення інкримінованого йому злочину, заволодів грошима в сумі 1500 гр. та хрестиком з ланцюжком, правову кваліфікацію своїх діянь. У скоєному щиро кається, та просив суворо його не карати.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України, та у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким з учасників не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_6 та інші учасники правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності їх позицій немає, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку, суд користуючись правом, наданим ч. 3 ст. 349 КПК України і відсутністю заперечень учасників судового провадження, вважає достатнім обмежитись допитом обвинуваченого ОСОБА_6 та дослідженням матеріалів характеризуючи його особу.
Зазначене повністю узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.
Таким чином, суд, приходить до висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, знайшла своє підтвердження і кваліфікує його дії за ч.3 ст. 186 КК України, за кваліфікуючими ознаками - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний із проникненням у житло, вчинено повторно та за попередньою змовою групою осіб.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, необхідні і достатні для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у відповідності до вимог ст. 65 КК України суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно із ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72КК України.
Як встановлено судом, ОСОБА_6 засуджено вироком Малиновського районного суду м. Одеси за ч. 3 ст. 186 КК України від 21.02.2020 року за ч.3 ст. 186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
Тому, з огляду на те, що ОСОБА_6 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, 13.07.2019 року, тобто до постановлення у відношенні нього попереднього вироку, тому остаточне йому покарання має бути призначено на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , згідно ст. 66 КК України, суд визнає визнання вини, щире каяття у скоєному.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Враховуючі сукупність вищезазначених обставин, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, що ОСОБА_6 визнав вину, його щире каяття у скоєному, таособу обвинуваченого який офіційно не одружений, не працює, раніше судимий, знов вчинив умисний тяжкий злочин, що свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_6 на шлях виправлення не став.
Наведені обставини про сформованість стійкої направленості особистості ОСОБА_6 на вчинення злочинів корисливого характеру і про підвищений ступінь його суспільної небезпечності, та реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, і йому слід призначити покарання у вигляді позбавленням волі, яке необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи фактичні обставини справи, характер вчиненого злочину та ступінь його тяжкості, суд не знаходить підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 ст.ст.69, 75 КК України.
Крім того, призначення покарання у вигляді позбавлення волі ОСОБА_6 , буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.
Згідно ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Потерпілим ОСОБА_7 заявлено цивільний позов стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 56 000 гривень, яка складається із вартості наступного майна: золотого ланцюжка з хрестиком вартістю 15 000 гривень,грошові кошти у розмірі 2000 гривень, золотий перстень з абревіатурою «БМВ» вартістю 10 000 гривень, часи «Rollex» вартістю 25 000 гривень, дві обручки по 2 000 гривень кожна, на загальну суму 4000 гривень, та моральну шкоду в розмірі 55 000 гривень.
Так у відповідності до статті 1166 ЦК України - майнова шкода завдана особистим майновим правам фізичної особи, відшкодовується в особою, яка її завдала.

Суд, дослідивши докази надані потерпілим ОСОБА_7 на підтвердження заявленого цивільного позову до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди у загальному розмірі 56 000 гривень дійшов висновку, що наведений позов підлягає частковому задоволенню в розмірі 13 443 гривні 40 копійок, що є вартістю золотого ланцюжка з хрестиком, та 1500 гривень, якими заволодів обвинувачений ОСОБА_6 в іншій частині позову, відмовити.

Вимога потерпілого ОСОБА_7 в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 вартості золотого персня, часів, двох обручок,виходить за межі обвинувачення у зазначеному кримінальному провадженні, тому в цій частині цивільний позов потерпілому задоволенню не підлягає.
В частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 моральної шкоди в розмірі 56 000 гривень на користь потерпілого ОСОБА_7 , суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка зазнала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно до п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 02.07.2004 р. Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів роз`яснено судам, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за позовом потерпілого суди повинні керуватися відповідними положеннями ЦК України та роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25.05.2001р. № 5).
Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожен при вирішенні суперечок про його цивільні права і обов`язки має право на справедливий і відкритий розгляд в перебігу розумного терміну судом, встановленим законом. При цьому застосовується практика Європейського суду з прав людини в національному судочинстві, як інструмент функціонування Конвенції, яка є частиною національного законодавства.
Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення і т. ін.), враховує стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті та інші обставини.
Необхідно зауважити, що відповідно до ч. 2 ст. 242 КПК України експертиза призначається для визначення розміру шкоди немайнового характеру.
Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, що зазначено в ст. 263 ЦПК України.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заявлена потерпілим ОСОБА_7 моральна шкода у розмірі 55 000 гривень, в судовому засіданні не доведена, а тому задоволенню не підлягає.
Долю речових доказів у кримінальному провадженні належить вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.
Процесуальні витрати у відповідності до ст. 124 КПК України стягнути з ОСОБА_6 ..
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 369, 370, 371, 373, 374, 392, 393, 395 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України та призначити покарання у вигляді 4 (чотирьох) років 3 (три) місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання більш суворим покаранням за цим вироком, менш суворого покарання за вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 21.02.2020 року, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді 4 (чотирьох) років 3 (три) місяців позбавлення волі.
Зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_6 , як часткове відбуте покарання за попереднім вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 21.02.2020 року, термін перебування під вартою з 26.08.2019 року по день набрання вироку в законну силу.

Запобіжний захід ОСОБА_6 в межах кримінального провадження №0002506 від 14.07.2019 року, не обирався.

До набрання вироком законної сили залишити ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою в КУ «Одеська установа виконання покарань (№ 21)».
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_6 матеріальної шкоди задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду у розмірі 14 943 гривні 40 копійок, в іншій частині цивільного позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави за проведення судової трасологічної експертизи №779-Д від 03.10.2019 року у розмірі 1256 гривень 08 копійок.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави за проведення судової товарознавчої експертизи №193 ТГ від 13.03.2020 року у розмірі 1256 гривень 08 копійок.
Вирок може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси протягом 30 діб з дня його проголошення. Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Копія вироку негайно після проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1