Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6309/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.186, ч.1 ст.187 України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №274/6309/19 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 , діючого в інтересах останнього та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2021 року відносно
ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.1 ст.187 КК України,
в с т а н о в и в:
зазначеним вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2021 року, ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.1 ст.187 КК України та призначено покарання:
- за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки,
- за ч.1 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_9 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Початок строку відбування призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_9 обчислено з 31 березня 2021 року.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 (ід.н. НОМЕР_1 ) 60463 (шістдесят тисяч чотириста шістдесят три) грн. 67 коп. матеріальної шкоди та 20000 (двадцять тисяч) грн. моральної шкоди. В решті позовні вимоги залишено без задоволення.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо обвинуваченого ОСОБА_9 залишено попередній - тримання під вартою, але не довше ніж на два місяці з дня ухвалення вироку.
Зараховано ОСОБА_9 до строку покарання час тримання його під вартою з 12 червня 2020 року до 30 березня 2021 року у відповідності день тримання під вартою одному дню позбавлення волі.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 26 серпня 2019 року приблизно о 03 год. 30 хв. ОСОБА_9 , перебуваючи поряд з будинком АДРЕСА_2 , помітив раніше незнайомого йому ОСОБА_7 .
В цей час у ОСОБА_9 виник умисел на відкрите викрадення майна ОСОБА_7 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_9 умисно наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя ОСОБА_7 , від чого той втратив рівновагу та присів на асфальт. В результаті дій ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_7 було спричинено легкі тілесні ушкодження без короткочасного розладу здоров`я у вигляді забійної рани нижньої губи, неповної екстирпації першого зуба верхньої щелепи з ліва.
Після цього ОСОБА_9 , продовжуючи свої злочинні дії, відкрито викрав майно ОСОБА_7 , а саме: шкіряну барсетку марки «Каrуа», вартістю 1140 грн., у якій знаходився мобільний телефон «iPhone 6», вартістю 4575 грн., грошові кошти в сумі 2700 грн. та 1800 Євро, що становить 49 914 грн., після чого з місця скоєння злочину зник.
У такий спосіб ОСОБА_9 , застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, відкрито викрав майно ОСОБА_7 на загальну суму 58329 грн.
Крім того, 30 травня 2020 року близько 19 год. 30 хв. ОСОБА_9 перебував у приміщенні гаражу № НОМЕР_2 , який розміщений в гаражному кооперативі «Молодогвардійський 1А» в м. Бердичеві, де разом з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вживали спиртні напої.
В цей час та місці у ОСОБА_9 виник злочинний умисел на заволодіння чужим майном. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 вчинив напад на ОСОБА_11 , поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, нанісши один удар кулаком правої руки в область лівої частини обличчя ОСОБА_11 , від чого останній впав на землю. Після цього ОСОБА_9 наніс близько чотирьох ударів ногами в область голови ОСОБА_11 , внаслідок чого заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді забійної рани на чолі, які є легкими тілесними ушкодженнями з короткочасним розладом здоров`я.
Подолавши таким чином опір потерпілого, ОСОБА_9 заволодів належним потерпілому ОСОБА_11 майном, а саме: золотою печаткою 585 ґатунку, вагою 7,27 г, вартістю 11270 грн., яку зняв з пальця правої руки потерпілого, та грошовими коштами в сумі 2000 грн., які витягнув з лівої кишені одягнутої на потерпілому куртки, внаслідок чого заподіяв потерпілому ОСОБА_11 матеріальної шкоди на загальну суму 13270 грн. та з місця вчинення злочину зник.
Дії ОСОБА_9 кваліфіковано судом за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, та за ч.1 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого, правильності кваліфікації його дій, розміру стягнення матеріальної та моральної шкоди, просить оскаржуваний вирок змінити у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, застосувавши до ОСОБА_9 ст.75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням на строк 3 роки. Вказує, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував особу обвинуваченого, зокрема його сімейний стан, що він проживає у фактичних шлюбних відносинах, піклується про дитину жінки від першого шлюбу, до затримання мав намір усиновити її, забезпечував родину, що свідчить про міцність соціальних зв`язків обвинуваченого. Зазначає, що суд не дав оцінки характеристиці з місця роботи обвинуваченого, зокрема з ПП «Брекетуючі технології», відповідно до якої обвинувачений був працевлаштований офіційно, характеризується виключно позитивно. Звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_9 захворів на хронічний вірусний гепатит «С» вже після обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що свідчить про те, що в певній мірі обвинувачений вже покараний. Мотивує свої вимоги тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою клопотання сторони захисту про застосування до обвинуваченого ст.75 КК України за наявності такої кількості пом`якшуючих обставин.
Обвинувачений ОСОБА_9 в поданій апеляційній скарзі, просить змінити вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2021 року та застосувати до нього ст.ст.75, 76 КК України. Вказує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, частково відшкодував заподіяну шкоду, одноразово відшкодувати шкоду, як на тому наполягав потерпілий він та його родина змоги не має, що він вибачився перед потерпілим, перебуваючи в ізоляції від суспільства в повній мірі переосмислив своє життя та зробив належні висновки. Вказує також на те, що має сім`ю та намір усиновити дитину жінки від іншого шлюбу.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди та відмови у стягненні з ОСОБА_9 здійснених ним процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта змінити, збільшивши розмір відшкодування завданої йому моральної шкоди з 20000 грн до 108000 грн та стягнувши з ОСОБА_9 здійснені ним процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта у розмірі 15000 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд при визначенні розміру моральної шкоди безпідставно не взяв до уваги Психологічний висновок від 20.11.2019 року №02/11-2019, згідно з яким на дату винесення вироку, розмір моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення становив 108 000 грн. зазначає, що здійснення психологічного дослідження здійснювалось спеціалістом у галузі психології ОСОБА_12 , яка має освіту вищу психологічну, стаж експертної роботи більше 9 років, досвід роботи медичним психологом з 2000 року, а експертом у кримінальному провадженні згідно Закону України «Про судову експертизу» може бути не тільки атестований судовий експерт, а й інший фахівець з відповідних галузей знань. Наголошує, що жодна сторона кримінального провадження не ставили під сумнів кваліфікацію залученого експерта та правову спроможність вказаного Психологічного висновку, на його спростування ні обвинувачений, ні захисник будь-яких доказів не надавали, про призначення іншої експертизи не просили. Вказує, що згідно «Методики психологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань особі та відшкодування моральної шкоди», навіть не приймаючи до уваги Психологічний висновок, сам факт заподіяння йому тілесних ушкоджень, без врахування негативних наслідків, пов`язаних із викраденням його майна, дає підстави для стягнення з обвинуваченого моральної шкоди у розмірі 12 мінімальних заробітних плат. Крім того, зазначає про порушення судом ст.ст.118, 124 КПК України у зв`язку із відмовою у стягненні документально підтверджених процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта.
В запереченнях на апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, потерпілий вказує, що суд першої інстанції правомірно не знайшов підстав для застосування до ОСОБА_9 положень ст.75 КК України, призначене покарання відповідає вимогам ст.65 КК України. Зазначає, що спричинену матеріальну та моральну шкоду обвинувачений не відшкодував, здійснення поштового переказу в розмірі 4000 грн., що становить незначну частину завданої йому шкоди за 2 тижні до закінчення судового розгляду справи та лише через півтора роки після вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, його разовий характер, свідчить про те, що його єдиною метою було надати можливість захиснику посилатись на цю обставину як таку, що пом`якшує покарання, без реального наміру дійсно відшкодувати шкоду. Звертає увагу, що обвинувачений фактично не визнає вину та заперечує розмір викраденої у нього грошової суми, а тому враховане судом щире каяття є сумнівним. Також, зазначає, що враховуючи що обвинувачений вчинив два тяжкі злочини, перебування його поряд з малолітньою дитиною, для якої він не є рідним батьком не піде їй на користь, оскільки діти, як правило, копіюють модель поведінки своїх батьків (усиновителів).
В запереченнях на апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 прокурор Бердичівської окружної прокуратури ОСОБА_13 вказує, що стороною захисту не наведено жодних обґрунтованих підстав для зміни судового рішення, які зазначені у ст.409 КПК України, а тому просить відмовити у задоволенні апеляційний скарг обвинуваченого та його захисника, а вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2021 року залишити без змін. Зазначає, що судом в повній мірі враховано обставини, що пом`якшують покарання, зокрема щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку, ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особи обвинуваченого, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані ними апеляційні скарги, думку потерпілого, який просив задовольнити подану ним апеляційну скаргу та відмовити в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, підтримку прокурором апеляційних вимог потерпілого, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, їх кримінально-правова кваліфікація, доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 , ч.1 ст.187 КК України в апеляційному порядку сторонами кримінального провадження не оскаржено, а тому вирок суду в цій частині апеляційним судом не переглядається. Предметом апеляційного розгляду у цій справі є призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , а також розмір відшкодування моральної шкоди та процесуальних витрат, пов`язаних із залученням спеціаліста психолога на користь потерпілого ОСОБА_7 .
Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінальних покарань», передбачено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 дотримався вище наведених вимог закону.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок суворості та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч1 ст.187 КК України, які у відповідності до норм ст.12 КК України, є тяжкими злочинами, його суспільну небезпеку та наслідки, конкретні обставини та спосіб вчинення злочинних дій, ставлення обвинуваченого до вчиненого.
Належно враховано судом й характеризуючі особу обвинуваченого дані, зокрема, те, що ОСОБА_9 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності (а.87-88 т.2), зареєстрований з матір`ю 1964 року народження (а.93 т.2), за місцем реєстрації характеризується як особа, скарг на поведінку якої не надходило (а.94 т.2), ДОП Бердичівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області характеризується посередньо (а.95 т.2); раніше притягувався до адміністративної відповідальності (а.85 т.2), має ряд серйозних захворювань (а.224 т.3), працював неофіційно.
В якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття, часткове добровільне відшкодування завданого збитку на незначну суму, що підтверджено і потерпілим.
В якості обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, суд визнав вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, при призначенні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції взяв до уваги і позицію потерпілого ОСОБА_14 щодо призначення покарання, який просив призначити максимальну міру покарання на максимальний строк.
Європейський суд з прав людини, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти Росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти Росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_9 призначене у виді позбавлення волі, в межах санкцій кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186, ч.1 ст.187 КК України, ближче до нижньої їх межі, за своїм видом і розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим у наслідок суворості у суду не має.
Доводи обвинуваченого та його захисника про те, що суд не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, частково відшкодував заподіяну шкоду, працював, захворів на гепатит С є безпідставними, оскільки ці обставини судом взято до уваги при призначенні покарання у сукупності з іншими обставинами провадження.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при призначенні покарання безпідставно не врахував, що обвинувачений ОСОБА_9 працював офіційно, має сім`ю та міцні соціальні зв`язки, бажання усиновити дитину цивільної дружини, апеляційний суд не бере до уваги, так як, на думку колегії суддів, вказані обставини у сукупності не свідчать про необхідність призначення іншого розміру покарання. Крім того, вказані обставини існували і на час вчинення кримінальних правопорушень і не стали стримуючим фактором для ОСОБА_9 від противоправних дій.
В апеляційній скарзі не зазначені конкретні обставини або докази, які б свідчили про невідповідність покарання, призначеного обвинуваченому судом першої інстанції, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень. Вище наведені обставини виключають підстави для застосування положень ст.75 КК України та пом`якшення обвинуваченому покарання.

Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі обвинуваченого та його захисника - відсутні.
Що стосується доводів потерпілого ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції необґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, колегія судді зазначає наступне.
Положеннями ч.2 ст.127 КПК України встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно до вимог ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України, за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно до положень ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.
Відповідно до ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.
Як установлено ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.
Як убачається з матеріалів провадження, потерпілим ОСОБА_7 заявлено відповідний цивільний позов, в якому останній, окрім матеріальної шкоди, просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на його користь моральну шкоду, завдану внаслідок вчиненого щодо нього злочину в сумі 75114 грн., а також процесуальні витрати в розмірі 15 000 грн. пов`язані із проведенням експертизи (а.16-22 т.3).
Згідно заяви потерпілого про зміну предмета цивільного позову, потерпілий ОСОБА_7 вважає, що розмір моральної шкоди, яку необхідно стягнути з обвинуваченого, складає 18 мінімальних заробітних плат відповідно до Психологічного висновку від 20.11.2019 року №2/11-2019 року (а.123 т.3).
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
При цьому, в роз`ясненнях, що містяться у п.п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.
У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.
У роз`ясненнях, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
На переконання апеляційного суду, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції враховував глибину фізичних та душевних страждань потерпілого ОСОБА_15 , який втратив можливість використання власного майна, вимушений був вживати заходів для відновлення попереднього стану здоров`я, нервувати через здійснення досудового розслідування та судового розгляду, його вік, матеріальний стан обвинуваченого, а також те, що умисними діями обвинуваченого потерпілому були спричинені легкі тілесні ушкодження та ґрунтуючись на принципах розумності та справедливості прийшов до висновку, що сума компенсації моральної шкоди у розмірі 20000 грн буде відповідати глибині його душевних страждань, що узгоджується із роз`ясненнями, викладеними у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
При цьому як під час розгляду провадження у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду потерпілим не надано медичних документів, які б свідчили про погіршення стану його здоров`я, наявність/виникнення хвороб, інших розладів, які б підтверджували його доводи викладені в апеляційній скарзі про те, що подія, яка сталася щодо нього набула психотравмуючого значення, оскільки призвела до перешкоджання у реалізації найважливішої людської потреби залишатися здоровою.
В той же час, внаслідок вчинення відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_7 , останньому згідно висновку експерта №661 від 24.09.2019 року було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді забійної рани нижньої губи, неповної екстирпації першого зуба верхньої щелепи зліва, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що в свою чергу на переконання апеляційного суду не може свідчити про те, що він не залишився здоровим (а.47 т.1).
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки Психологічному висновку від 20.11.2019 року №02/11-2019 спеціаліста у галузі психології є помилковими, оскільки судом першої інстанції в повній мірі надана правова оцінка розміру моральної шкоди та відповідно до вимог діючого КПК України у вироку зазначені мотиви, з яких судом не взято до уваги цей висновок.
Зокрема, позиція суду першої інстанції про неврахування вказаного Психологічного висновку у зв`язку із тим, що дане психологічне дослідження проведено спеціалістом, а не атестованим судовим експертом в цій галузі, повністю відповідає правовій позиції, яка міститься у Постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року по справі № 752/23814/17-ц, з чим погоджується і колегія суддів.
При цьому, апеляційний суд також звертає увагу на те, що спеціалістом у галузі психології прийнято до дослідження лише документи і пояснення, які подані позивачем та не проаналізовано всі докази, які містяться в матеріалах справи, його не було попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків, призначення такого психологічного дослідження для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду.
Аргументи потерпілого ОСОБА_15 про те, що розрахунок розміру відшкодування моральної шкоди має відповідати розміру компенсації моральної шкоди, визначеної спеціалістом у галузі психології ОСОБА_12 , то вони, на думку апеляційного суду, не узгоджуються зі змістом наведених вище положень ч.3 ст.23 ЦК України, відповідно до яких саме судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди залежно від визначених законом критеріїв.
Крім того, апеляційний суд також погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат, пов`язаних з проведенням вказаного психологічного дослідження у зв`язку із неврахуванням його судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано прийнято рішення щодо часткового задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_15 .
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника та потерпілого залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31 березня 2021 року відносно ОСОБА_9 без змін.
На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді :