Провадження № 1-кс/947/7982/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.06.2021 року

Слідчий суддя Київського районного суду м.Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши в судовому засіданні клопотання слідчогоСВ Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Київської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001066 від 21.06.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, досудовим розслідування встановлено, що ОСОБА_5 неодноразово зверталась із заявами до Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області щодо незаконного заволодіння транспортним засобом, а саме: автомобілем марки «ФОРД ФОКУС» 2016 р/в, д/н НОМЕР_1 , який їй належить, проте відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносились через відсутність у даних випадках складу злочину. Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.06.2019 зобов`язано слідчого Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області внести відомості до ЄРДР та розпочати досудове розслідування

Постановою Одеської обласної прокуратури про доручення здійснення розслідування іншому органу досудового розслідування від 21.12.2020 дане кримінальне провадження було передано до Київського ВП в м.Одесі для подальшого швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування.

3 матеріалів вбачається, що в період часу з 2014 по 2018 рік ОСОБА_5 проживала разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 . 18.12.2018 рішенням Малиновського районного суду в м. Одесі було розірвано шлюб між ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час знаходження в шлюбі ОСОБА_5 для власного користування придбала автомобіль марки «ФОРД ФОКУС» 2016 р/в, д/н НОМЕР_1 , який зареєструвала на себе, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 18.01.2018. Факт покупки автомобіля підтверджується рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22.02.2021 року, яким встановлено, що гр. ОСОБА_5 за запозичені кошти у брата і його дружини придбала транспортний засіб автомобіль марки «ФОРД ФОКУС» 2016 р/в, д/н НОМЕР_1 ,VIN-код НОМЕР_3 , в підтвердження наявна розписка, тим самим підтверджує, що майно, не підлягає поділу, і належить гр. ОСОБА_5 .

Під час допиту в якості потерпілої ОСОБА_5 , пояснила, що її колишній чоловік ОСОБА_6 незважаючи на відсутність дозволу на користування автомобілем, незаконно, всупереч її волі, заволодів автомобілем марки «ФОРД ФОКУС» 2016 р/в, д/н НОМЕР_1 ,VIN-код НОМЕР_3 , та досі користується ним на свій розсуд, а також, на даний час переховує від органів досудового розслідування та законного власника. При цьому до розірвання шлюбу автомобілем не користувався, та на нього не претендував. Цивільних справ, що до розподілу майна у потерпілої та її колишнього чоловіка на даний час не має.

Відповідно до постанови слідчого вказаний автомобіль, ключ від нього та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 18.01.2018 на ім`я ОСОБА_5 визнано речовим доказам по кримінальному провадженні, у зв`язку з цим необхідно на нього накласти арешт та зберігати при кримінальному провадженні, з метою проведення всіх необхідних слідчих (розшукових) дій та встановлення істини по суті.

Слідчий зазначає, що на вищезазначене майно виникла необхідність накласти арешт, так, як існують безспірні підстави та підозри що воно є доказом злочину, було об`єктом кримінально протиправних дій та набуте кримінально-протиправним шляхом, зберігає на собі інформацію, що має важливе доказове значення, містить відомості які можуть бути використані як докази факту та обставин що встановлюються під час кримінального провадження. У зв`язку з тим що особи, причетні до вчинення вказаного злочину, обізнані про те, що за викладеними фактами здійснюється досудове розслідування та розуміючи важливість збереження теперішнього стану автомобіль марки «ФОРД ФОКУС» 2016 р/в, д/н НОМЕР_1 ,VIN-код НОМЕР_3 для досудового розслідування можуть спотворити, метою накладання арешту є запобігання можливості його приховування, пошкодження, перетворення, відчуження.

Слідчий в судове засідання не з`явилась надавши до суду заяву про розгляд клопотання в її відсутність.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя приходить до наступного переконання.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 року) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 року), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 року) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Так, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

При цьому, у відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Згідно ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до абзацу 1 ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
З поданого клопотання вбачається, що досудове розслідування в рамках даного кримінального провадження здійснюється за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України.

В даному клопотанні слідчий зазначає, що вищезазначене майно є доказом злочину, було об`єктом кримінально протиправних дій та набуте кримінально-протиправним шляхом, зберігає на собі інформацію, що має важливе доказове значення, містить відомості які можуть бути використані як докази факту та обставин що встановлюються під час кримінального провадження, тому з метою збереження речового доказу, запобіганню спробам пошкодження, перетворення, відчуження необхідно накласти арешт на вищезазначене майно.

Однак, ні в клопотанні, ні в доданих до клопотання матеріалах, слідчим жодним чином не обґрунтовується можливість досягнення завдань застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Так, при дослідженні матеріалів, наданих з клопотання, було встановлено, що слідчим не доведено мети накладення арешту майна, передбаченою ч.2 ст.170 КПК України, оскільки матеріалами, долученими до клопотання не доведено факту незаконного заволодіння зазначеним автомобілем. Слідчий суддя зазначає, що в клопотанні навіть не зазначено, коли відбулось можливе незаконне заволодіння транспортним засобом (зникнення транспортного засобу).

Крім того, в судовому засіданні встановлено, та доведено матеріалами клопотання, що фактичне місцезнаходження транспортного засобу «ФОРД ФОКУС» 2016 р/в, д/н НОМЕР_1 ,VIN-код НОМЕР_3 не встановлено, тому слідчий суддя приходить до переконання, що слідчим у клопотанні не доведено необхідність в накладенні арешту та яким чином буде виконано ухвалу про арешт автомобіля.

Також, у даному кримінальному провадженню жодній особі не повідомлено про підозру, та не заявлено цивільний позов.

В судовому засіданні також не доведено, що на теперішній час існує загроза можливості пошкодження, перетворення, відчуження вищезазначеного майна.

На підставі викладеного, враховуючи, що слідчим не обґрунтовано необхідність в застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, тому з урахуванням норм національного законодавства та практики ЄСПЛ, слідчий суддя приходить до переконання, що слідчим у клопотанні не доведено необхідність в накладенні арешту на зазначене майно, у зв`язку із чим клопотання слідчого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання слідчогоСВ Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Київської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001066 від 21.06.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1