КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 червня 2021 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001564 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Баку Республіки Азербайджан, громадянина Республіки Азербайджан, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Сумгаїті Республіки Азербайджан, громадянина Республіки Азербайджан, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Аху Республіки Азербайджан, громадянина Республіки Азербайджан, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Баку Республіки Азербайджан, громадянина Республіки Азербайджан, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України;

за участю прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,
ОСОБА_15 , ОСОБА_16
перекладача

ОСОБА_17 С Т А Н О В И Л А :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 просить вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року змінити, застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_9 положення ст. 75 КК України та змінити правову кваліфікацію дій виключивши з інкримінованого йому кримінального правопорушення кваліфікуючу ознаку повторність.

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_9 , захисник ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просять вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року, обвинувачених ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України та призначено покарання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 кожному окремо у виді чотирьох років позбавлення волі, ОСОБА_7 у виді шести років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ухвалено обчислювати з 17 лютого 2019 року з моменту їх затримання.
Запобіжний захід ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою залишено без зміни до набрання вироком законної сили.
Змінено запобіжний захід ОСОБА_10 із застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, із взяттям його під варту в залі суду.
Зараховано ОСОБА_10 у строк відбування покарання строк перебування під вартою з 17 лютого 2019 року до 05 березня 2019 року.
Заставу у розмірі 185 300 грн. повернуто заставодавцю.
Скасовано арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2019 року.
Цим вироком також вирішене питання щодо відшкодування процесуальних витрат.

В доводах апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_9 зазначає, що незгодний з вироком суду першої інстанції, вважає його надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання, для виправлення винного.
Апелянт вказує, що 30 серпня 2019 року під час проголошення вироку, він не був присутнім, йому не роз`яснили зміст вироку, чим було порушено його права, як громадянина іноземної держави.
Також обвинувачений ОСОБА_9 звертає увагу на те, що суд у резолютивній частині вироку не вказує кого саме зобов`язує роз`яснити йому, як обвинуваченому зміст такого вироку, його значення, порядок оскарження у разі незгоди з покаранням, а також строки і порядок набрання вироком законної сили.
Щодо призначеного покарання, то апелянт зазначає, що воно є надто суворим.
Звертає увагу на те, що він має обставини, які пом`яшують покарання, а саме: визнання вини в повному обсязі, щиросердне каяття та активне сприяння слідству у розкритті злочину.
Апелянт вказує, що для кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 186 КК України відсутня така кваліфікуюча ознака, як «проникнення в інше приміщення».
Обвинувачений також звертає увагу на те, що судом було встановлено, що ним не було завдано жодних тілесних ушкоджень потерпілому, що також має важливе значення для кваліфікації його дій.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає також про відсутність в матеріалах справи відомостей про належне повідомлення потерпілого, що позбавило суд можливості, зокрема, з`ясувати про наявність у потерпілого матеріальних чи моральних претензій до нього, як обвинуваченого по справі.
Обвинувачений підсумовує, що враховуючи дані про його особу, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин, вважає, що суд призначив йому надто суворе покарання, яке є майже максимальним в межах санкції статті.

В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_13 вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання є несправедливим та не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Так, апелянт зазначає, що при призначенні покарання ОСОБА_9 суд не врахував те, що він раніше не судимий та безпідставно зазначив кваліфікуючу ознаку вчинення кримінального правопорушення повторно, не взявши до уваги положення ч. 1 ст. 62 Конституції України.
Крім того, на думку захисника ОСОБА_13 , суд також належним чином не врахував те, що обвинувачений ОСОБА_9 має місце проживання в Києві, має міцні соціальні зв`язки, а завдана ним шкода була відшкодована шляхом повернення годинника і потерпілий до обвинуваченого не має будь-яких претензій.

В доводах апеляційних скарг захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , що діють відповідно в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , які є аналогічними за змістом, апелянти зазначають, що вирок суду ухвалений із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а також призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених.
Апелянти вказують, що суд всупереч вимог ч. 2 ст. 314 КПК України провів підготовче судове засідання без участі потерпілого, при цьому звертають увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що потерпілого було належним чином повідомлено про таке засідання.
Крім того, захисники також звертають увагу на те, що в підготовчому судовому засіданні судом не було заслухано думки сторони захисту щодо можливості призначення обвинувального акту до розгляду.
Разом з тим, апелянти зазначають, що суд, всупереч положень ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого засідання за клопотанням прокурора продовжив раніше застосований обвинуваченим запобіжний захід у виді тримання під вартою, в той час, як продовження строку тримання під вартою у підготовчому судовому засіданні кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Також апелянти звертають увагу на те, що судом не було з`ясовано чи отримували обвинувачені обвинувальний акт на азербайджанській мові, оскільки наявні в матеріалах справи розписки складені українською мовою та не містять підпису перекладача, який би засвідчив, що обвинуваченим було перекладено зміст цієї розписки.
Захисники вказують, що під час проведення судового розгляду 05 червня 2019 року в судове засідання не з`явився обвинувачений ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_18 , однак суд, всупереч імперативних вимог ст. 323 КПК України, продовжив розгляд справи та поставив на обговорення питання щодо продовження обвинуваченим строків тримання під вартою.
Крім того, як зазначають апелянти, під час судового засідання 25 липня 2019 року судом було знову поставлено на обговорення питання про можливість розгляду справи за відсутності потерпілого, повідомленого належним чином. Однак, звертають увагу на те, що в матеріалах справи наявні лише дві довідки, складені секретарем судового засідання про те, що ним було повідомлено представника потерпілого та довірену особу потерпілого, в той же час, в матеріалах відсутні відомості про наявність у потерпілого представника, а повідомлення «довіреної особи» не є належним повідомленням в розумінні положень ст. 135 КПК України.
Поза увагою суду залишились також надані обвинуваченими під час їх допиту показання, які хоч і визнали свою вину у вчиненому злочині, однак їх показання кардинально відрізняються від обвинувачення, при цьому головуючим не було поставлено на обговорення питання згідно ч. 2 ст. 349 КПК України про зміну обсягу доказів, які будуть досліджуватись.
Про поверхневий розгляд справи, на думку захисників, свідчить також те, що суд не надав належної оцінки долученому прокурором висновку експерта № 042-547-2019 від 21 березня 2019 року, відповідно до якого у потерпілого було виявлено садна 3, 4, 5 пальців лівої кисті руки, які віднесено до легкого тілесного ушкодження, в той час як в обвинувальному акті вказано, що потерпілому було завдано тілесні ушкодження у вигляді рваної рани безіменного пальця лівої руки.
Апелянти вказують, що 30 серпня 3019 року було проголошено вирок лише у присутності обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, за відсутності перекладача, обвинувачених, інших захисників та прокурора,з неврученням вироку на мові, якою володіють обвинувачені, що є прямим порушенням прав обвинувачених, та порушенням принципу кримінального процесу, закріпленому в ст. 29 КПК України.
В апеляційній скарзі захисники також не погоджуються із призначеним обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 судом першої інстанції покаранням, яке на їх думку, є несправедливим та не відповідає особам обвинувачених та тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення.
Захисник ОСОБА_15 також зазначає про те, що суд вийшов за межі своїх повноважень та фактично взяв на себе функцію обвинувачення, зокрема, судом самостійно було встановлено, що слідчим відділом Шевченківського районного суду м. Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 011437 від 27 жовтня 2018 року, в якому обвинуваченому ОСОБА_10 повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки даних доказів в матеріалах справи не має.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_15 зазначає про те, що в матеріалах справи в томі 2 на диску із пояснювальним записом «Робоча копія. Справа № 761/15015/19, провадження № 1-кп/761/1917/2019. Серійний номер диску 6543, використаний об`єм 613 Мб дата с/з 27.08.19» відсутній запис судового засідання від 27 серпня 2019 року, під час якого судом було допитано обвинуваченого ОСОБА_7 , прийнято рішення про допит обвинуваченого ОСОБА_9 , та відкладено судове засідання у зв`язку із зайнятістю прокурора у іншому судовому провадженні.
Натомість, як зазначає апелянт, на диску міститься звукозапис засідання, яке не має до даного провадження жодного відношення, в той час як суд у вироку посилається на показання ОСОБА_7 , як на доказ його винуватості, а також на основі цих показань призначив йому покарання.
Тому, підсумовує захисник, відповідно до ч. 2 ст. 412 КПК України, рішення суду підлягає безумовному скасуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 лютого 2019 року приблизно о 01 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні ресторану «Buena Vista», по вул. Великій Житомирській, 8/14 в м. Києві спільно з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , звернули свою увагу на раніше незнайомих громадянина Великобританії ОСОБА_19 , в якого на лівій руці знаходився годинник марки «Rolex Oyster Perpetual», виготовлений із золота, та ОСОБА_20 , які сиділи в приміщенні ресторану. В цей час у них виник злочинний умисел, направлений на відкрите, а для ОСОБА_7 та ОСОБА_9 повторне викрадення чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого.
З цією метою вони спільно розробили злочинний план, відповідно до якого вони мали дочекатися поки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 вийдуть з приміщення ресторану «Buena Vista» на вулицю.
В цей момент ОСОБА_7 мав підійти до ОСОБА_20 , розпочати розмову необґрунтованого характеру та дочекатися поки ОСОБА_19 втрутиться в їх розмову, щоб відкрито повторно заволодіти його годинником. В цей момент ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 мали слідкувати за діями ОСОБА_20 , оточуючих громадян та у разі виникнення небезпеки повідомити про це ОСОБА_7 , а у випадку вчинення опору з боку ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , застосувати до них фізичну силу для того, щоб ОСОБА_7 міг заволодіти годинником марки «Rolex Oyster Perpetual».
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите, а для ОСОБА_7 та ОСОБА_9 повторне викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, діючи відповідно до розробленого злочинного плану, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_7 , 17 лютого 2019 року приблизно о 01 год. 50 хв., перебуваючи біля ресторану «Buena Vista», який знаходиться по вул. Великій Житомирській, 8/14 в м. Києві, дочекавшись поки вийдуть з ресторану ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , підійшов до останньої та розпочав розмову необґрунтованого характеру. В цей момент ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перебували неподалік від ОСОБА_7 та слідкували за діями ОСОБА_20 та оточуючих громадян.
Після чого до ОСОБА_7 підійшов ОСОБА_19 та почав висловлювати вимоги до останнього, щоб він припинив спілкування з ОСОБА_20 , так як останній розмова з ним неприємна.
В цей момент приблизно о 01 год. 52 хв. ОСОБА_7 схопив за ліву руку ОСОБА_19 та почав зривати з його руки годинник марки «Rolex Oyster Perpetual», завдавши ОСОБА_19 фізичного болю, однак останній почав чинити опір ОСОБА_7 та висловлювати вимоги припинити свої протиправні дії.
В цей момент відповідно до розробленого злочинного плану до ОСОБА_19 підбігли ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, схопили його за руки та верхній одяг, відтіснили до автомобіля, припаркованого на узбіччі дороги, щоб ОСОБА_19 не міг втекти, подолавши опір останнього, а в цей момент ОСОБА_7 , зриваючи з руки ОСОБА_19 годинник марки «Rolex Oyster Perpetual», завдав останньому тілесних ушкоджень у вигляді рваної рани зап`ястя лівої руки. ОСОБА_19 продовжив їм висувати вимогу припинити свої протиправні дії, направлені на відкрите, а для ОСОБА_7 та ОСОБА_9 повторне відкрите викрадення чужого майна, однак вони на вимоги ОСОБА_19 не реагували, а навпаки, продовжували вчиняти протиправні дії відносно останнього.
Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 зірвав з руки ОСОБА_19 годинник марки «Rolex Oyster Perpetual», однак потерпілий, чинячи їм опір, схопив годинник марки «Rolex Oyster Perpetual» за браслет та утримував його в руці, не даючи змоги ОСОБА_7 заволодіти ним, однак останній, застосовуючи силу до ОСОБА_19 , вирвав з його руки годинник марки «Rolex Oyster Perpetual», виготовлений із золота, серійний номер 6838969 вартістю 131 273 гривень 33 копійки, завдавши останньому тілесних ушкоджень у вигляді рваної рани безіменного пальця лівої руки.
Всього ОСОБА_8 , ОСОБА_10 відкрито, а ОСОБА_7 та ОСОБА_9 відкрито повторно викрали чуже майно (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого за попередньою змовою групою осіб, яке належить громадянину Великобританії ОСОБА_19 на суму 131 273 гривень 33 копійки, завдавши останньому значної шкоди, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, тобто вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 186 КК України.

Під час апеляційного розгляду обвинувачені та захисники підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурор заперечував щодо задоволення апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Одним із доводів апеляційних скарг є те, що судом допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які полягали у розгляді провадження за відсутності потерпілого та його належного повідомлення про дату, час та місце розгляду провадження судом, що є безумовною підставою для скасування судового рішення та призначення нового судового розгляду судом першої інстанції.
Колегія суддів вважає такі доводи непереконливими.
Відповідно до відомостей про потерпілого, викладених в обвинувальному акті, потерпілим визнаний громадянин Великобританії ОСОБА_19 , який зареєстрований та проживає в цій країні. Як видно з матеріалів кримінального провадження, на час вчинення кримінального правопорушення він тимчасово перебував на території України.
Відповідно до матеріалів провадження, як підготовче судове засідання, так і у подальшому судовий розгляд відбувався за відсутності потерпілого. Матеріали провадження містять дані про його повідомлення через особу, яка проживає в Україні і добре знає потерпілого. Оскільки суд мав лише дані про місце проживання потерпілого у Великобританії, та за відсутності інших, зокрема електронних засобів зв`язку з ним, колегія суддів вважає, що його повідомлення про дату, час та місце розгляду кримінального провадження в такий спосіб є прийнятним. Тому розгляд судом кримінального провадження за відсутності потерпілого за таких обставин колегія суддів не вважає істотним порушенням кримінального процесуального закону.
Також колегія суддів зазначає, що як під час підготовчого судового засідання, так і судового розгляду судом виносилось на обговорення питання про можливість розгляду провадження за відсутності потерпілого. Сторони провадження, зокрема і особи, які в апеляційних скаргах вказують на це як на істотне порушення кримінального процесуального закону, не заперечували проти розгляду провадження за відсутності потерпілого.
Наступним доводом сторони захисту є порушення судом вимог ч. 3 ст. 349 КПК, оскільки обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під час їх допиту дали показання щодо фактичних обставин кримінального правопорушення, які відрізняються від тих, які викладені в обвинувальному акті, а саме вони вказували на те, що ОСОБА_10 в момент заволодіння годинником перебував в автомобілі, і жодних активних дій щодо потерпілого не вчиняв. Апелянти зазначають, що в такому випадку суд повинен був прийняти рішення про дослідження всіх доказів, оскільки обвинувачені фактично оспорювали обставини інкримінованого їм кримінального правопорушення.
Однак такі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими.
Так, як видно із звукозапису судового засідання, прокурором було запропоновано під час судового розгляду обмежитись допитом обвинувачених та дослідженням даних про їх особу, з чим погодилися всі учасники судового провадження. Приймаючи рішення про недоцільність дослідження всіх доказів, головуючий суддя роз`яснив сторонам провадження положення ч. 3 ст. 349 КПК України, зокрема те, що вони будуть позбавлені права оскаржити в апеляційному порядку обставини які ними не оспорюються.
Також головуючий суддя щоразу підчас допиту кожного з обвинувачених цитувала обвинувачення, викладене в обвинувальному акті і ретельно з`ясовувала, чи відповідає воно показанням обвинувачених, на що обвинувачені відповідали, що фактичні обставини в обвинувальному акті викладені правильно і вони з ними погоджуються.
Так обвинувачений ОСОБА_7 показав, що умисел на заволодіння годинником потерпілого виник тоді, коли всі обвинувачені перебували в ресторані, де також були потерпілий і свідок ОСОБА_20 . Також обвинувачений дав показання, що коли він підійшов до ОСОБА_20 , ОСОБА_10 сидів в автомобілі. Однак на уточнююче запитання головуючого судді ОСОБА_7 показав, що ОСОБА_10 вийшов з автомобіля і в момент заволодіння годинником був поряд. На запитання судді, що робили інші обвинувачені, коли він, ОСОБА_7 , зривав з руки потерпілого годинник, останній відповів, що було все так, як викладено в обвинувальному акті.
Обвинувачений ОСОБА_10 під час допиту в суді першої інстанції дав показання, що умисел на заволодіння годинником виник тоді, коли він з іншими обвинуваченими були в ресторані, де поряд за столом сидів потерпілий з дівчиною. З ресторану він вийшов першим та сів до автомобіля. Коли всі також вийшли з ресторану, він залишив автомобіль та підійшов до них. ОСОБА_7 розмовляв з дівчиною, а він безпосередньо перед вчиненням злочину розмовляв з потерпілим.
Інші обвинувачені під час їх допиту в суді також підтвердили, що вони погоджуються з викладеними в обвинувальному акті фактичними обставинами кримінального правопорушення.
Крім того, колегія суддів зазначає, що під час судового розгляду жоден із захисників не заявляв клопотання про зміну обсягу дослідження доказів у зв`язку з тим, що показання обвинувачених відрізняються від викладених в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального провадження.
Отже, наведеними доказами спростовуються доводи апелянтів про те, що судом допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які полягали у не дослідженні всіх доказів під час судового розгляду.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження захисником обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_10 за угодою був адвокат ОСОБА_21 .
Під час підготовчого судового засідання адвокатом ОСОБА_13 , який є захисником обвинуваченого ОСОБА_9 за призначенням, заявлено клопотання про припинення його повноважень, оскільки в судовому засіданні бере участь захисник за договором про надання правової допомоги. Після з`ясування думки самого обвинуваченого ОСОБА_9 , який заявив, що бажає щоб його захист здійснював адвокат ОСОБА_13 , суд відмовив у задоволенні клопотання.
Колегія суддів вважає, що судом не порушено право обвинуваченого на захист, оскільки суд дав обвинуваченому ОСОБА_9 можливість вибрати того захисника, якого він бажав мати.
Беручи до уваги те, що обвинувачені не є громадянами України, не володіють українською мовою, якою складено обвинувальний акт і якою ведеться судочинство, суд, у відповідності до приписів ч. 3 ст. 349 КПК України повинен був ретельно з`ясувати, чи в повній мірі вони розуміють зміст висунутого обвинувачення та обставини, які ніким з учасників судового розгляду не оспорюються.
Колегія суддів вважає, що цих вимог закону суд першої інстанції дотримався у повному обсязі.
Як видно з матеріалів кримінального провадження судовий розгляд відбувався за участю перекладачів з української на азербайджанську та з азербайджанської на українську мови.
Так, починаючи з 27 серпня 2019 року в розгляді кримінального провадження брав перекладач ОСОБА_22 .
Положення ст. 68 КПК України не містять вимог, хто може бути залученим як перекладач, зокрема щодо його освіти. Відповідно до п. 3 ч. 3 цієї норми закону, перекладач зобов`язаний здійснювати повний і правильний переклад. З огляду на це перекладачем може бути та особа, яка володіє відповідною мовою в такому обсязі, щоб повно та правильно здійснити переклад.
Як видно з матеріалів провадження суд, виконавши вимоги частин 4 та 5 ст. 68 КПК України, допустив ОСОБА_23 до участі в судовому розгляді як перекладача і сторони провадження проти цього не заперечували. Відповідно до звукозапису судового засідання, захисником ОСОБА_16 один раз було заявлено, що перекладач не зовсім вірно переклав відповідь обвинуваченого, після чого перекладач уточнив свій переклад і більше будь яких зауважень від сторін провадження не надходило і з підстав некомпетентності перекладача йому відвід не заявлявся. Тому доводи захисника ОСОБА_16 про порушення прав обвинувачених у зв`язку із залученням перекладача ОСОБА_23 є необґрунтованими.
Також необґрунтованими є доводи сторони захисту про відсутність технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове засідання від 27 серпня 2019 року.
Колегією суддів встановлено, що аудіо , відеозапис судового засідання матеріали кримінального провадження містять.
За доводами апеляційних скарг, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є проголошення вироку суду за відсутності всіх обвинувачених.
Відповідно до ч. 2 ст. 318 КПК України судовий розгляд здійснюється за обов`язковою участю сторін кримінального провадження. Глава 28 КПК України "Судовий розгляд" закінчується ст. 368 КПК України "Питання, що вирішуються при ухваленні вироку." В той же час ст. 376 КПК України, яка входить до Глави 29 КПК України "Судові рішення" не передбачає обов`язкової участі сторін провадження, зокрема обвинуваченого, під час проголошення вироку.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, під час проголошення вироку 30 серпня 2019 року присутніми були захисник ОСОБА_21 та обвинувачений ОСОБА_10 .
За приписами ч. 1 ст. 412 КПК України, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
З огляду на це, відсутність під час проголошення вироку всіх обвинувачених не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки на той час судове рішення вже було прийнято.
Доводи захисника ОСОБА_13 про те, що за відсутності вироку, яким би ОСОБА_9 було визнано винуватим, суд не мав права вказувати на таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення кримінального правопорушення повторно, апеляційний суд вважає необґрунтованими.
Так відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 червня 2010 року № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин.
При цьому рішення Великої Палати Верховного Суду щодо відступлення від такої судової практики на даний час відсутнє.
Таким чином, для кваліфікації дій ОСОБА_9 із такою кваліфікуючою ознакою, як вчинення кримінального правопорушення повторно є достатнім наявність щодо нього кримінального провадження за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України у Приморському суді м. Одеси.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд, призначаючи обвинуваченим покаранняв повній мірі дотримався вимог закону.

Призначаючи ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, яке за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України є тяжким злочином, характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх роль у вчиненні кримінального правопорушення, зокрема те, що ОСОБА_7 був ініціатором та підбурювачем вчинення вказаного кримінального правопорушення, дані про особу обвинувачених, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
На підставі цього суд дійшов висновку про призначення обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі на строк, в межах санкції ч. 3 ст. 186 КК України.
Так, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у виді позбавлення волі на строк чотири роки, який є мінімальним, відповідно до санкції ч. 3 ст. 186 КК України.
При цьому колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_7 був ініціатором та підбурювачем вчинення кримінального правопорушення, то суд правильно призначив йому покарання у виді шести років позбавлення волі, що відповідає вчиненому ним кримінальному правопорушенню, а також його ролі у цьому.
Доводи апелянтів щодо залишення поза увагою характеризуючих даних обвинувачених при призначенні покарання, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки всі перелічені ним обставини були враховані судом першої інстанції, що і відображено у вироку суду.
Також колегія суддів погоджується із висновком суду про неможливість перевиховання та виправлення обвинувачених без ізоляції від суспільства.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Отже рішення суду про призначення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, яке вони повинні відбувати реально, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України та є достатнім і необхідним для виправлення обвинувачених та попередження вчиненню нових злочинів
З огляду на наведені мотиви колегія суддів вважає, що судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження не допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування вироку та призначення нового судового розгляду судом першої інстанції.
З урахуванням процедури розгляду кримінального провадження відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, колегія суддів вважає вирок суду законним, обґрунтованим та вмотивованим, тому підстав для його скасування, чи зміни немає.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року, яким обвинувачених ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4