Справа № 191/4386/19
Провадження № 1-кп/191/376/19
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участі секретаря ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Синельникове Дніпропетровської області кримінальне провадження №0000916 від 13 червня 2019 року за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Синельникове Дніпропетровської області, громадянина України, освіта повна загальна середня, розлученого, не працюючого, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст.89 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України,

прокурора ОСОБА_4
потерпілої ОСОБА_5
потерпілого ОСОБА_6
представника потерпілої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

Обвинувальним актом у кримінальному провадженні №0000916 від 13 червня 2019 року ОСОБА_3 було пред`явлено обвинувачення в тому, що він вчинив кримінальне правопорушення при наступних обставинах.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2007 року №2-420/2007 ОСОБА_3 зобов`язано сплачувати кошти (аліменти) на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15 січня 2007 року. Однак, ОСОБА_3 , знаючи про свій обов`язок щодо сплати аліментів, маючи умисел на ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів (аліментів) на утримання сина ОСОБА_9 , ігноруючи рішення суду та ухиляючись від його виконання, починаючи з січня 2014 року не сплачував аліменти, внаслідок чого порушив та продовжує порушувати право дитини на повноцінне життя та всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток. ОСОБА_3 , маючи офіційне місце роботи та постійне джерело доходів, а також після звільнення з організації про свої доходи від тимчасових заробітків не декларував, про суми заробітку та джерела доходів державного виконавця не повідомляв і з доходів гроші на утримання дитини (аліменти) не сплачував, будь-якої іншої допомоги дитині не надавав, тобто добровільно рішення суду не виконував, на попереджувальні листи Синельниківського МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області про необхідність погашення заборгованості та сплачувати аліменти не реагував, в результаті чого у нього у період часу з січня 2014 року до 13 червня 2019 року утворилася заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 48150 грн. 71 коп., що сукупно перевищує суму виплат за три місяці відповідних платежів.
Вказане формулювання обвинувачення, викладене органом досудового розслідування, закінчено кваліфікацією дій обвинуваченої ОСОБА_3 за ч.1 ст.164 КК України як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).
Суд вважає недоведеним обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, з наступних підстав.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення не визнав і пояснив, що дійсно з нього рішенням суду стягнуті аліменти на утримання сина. Однак від виконання судового рішення він умисно не ухилявся. Спочатку 2014 року він втратив роботу і займався її пошуками, в подальшому він офіційно працював і вважав, що за місцем роботи бухгалтерією підприємства з нього стягуються аліменти. На даний час він має намір погасити існуючу заборгованість по аліментам.

Потерпіла ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що вона є колишньою дружиною обвинуваченого ОСОБА_10 . У них є спільна дитина ОСОБА_6 , на утримання якого обвинувачений зобов`язаний сплачувати аліменти на підставі судового рішення. Обвинувачений ОСОБА_3 був обізнаний про свій обов`язок сплачувати аліменти на утримання дитини, однак не вчиняв жодних дій, щоб посприяти у їх виплаті. Спочатку аліменти їй надходили, але не кожного місяця. В подальшому виплата аліментів була припинена і вона особисто зверталася за місцем роботи обвинуваченого з метою їх отримання і приблизно два року тому 3 або 4 рази їй в бухгалтерії виплачували аліменти в сумі 10000 або 11000 грн. В подальшому бухгалтер повідомила, що вона цього робити не буде оскільки завантажена іншою роботою. Декілька разів на рік вона зверталася до державного виконавця, який навіть не знав про офіційне місце роботи її колишнього чоловіка, тобто не мала бажання належним чином здійснювати виконання судового рішення. Останній раз вона отримала аліменти у 2020 році в сумі 1400,00 грн. Обвинувачений ОСОБА_3 з сином давно не спілкується, жодної іншої допомоги не надає.
Потерпілий ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що він проживає разом з мамою і бабусею. З батьком давно не спілкується. Наскільки йому відомо останнього часу аліменти він не сплачував.
Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що вона працювала в ТОВ ЦЧСП «Ніколь-Індастрі» разом з обвинуваченим ОСОБА_3 біля п`яти років. Він був звільнений з роботи у грудні 2018 року у зв`язку зі скороченням штату на підприємстві. Виконавчі листи про стягнення з обвинуваченого аліментів до підприємства не надходили. Декілька разів вона бачила колишню дружину обвинуваченого на території підприємства, однак з якого приводу остання приходила на підприємство їй невідомо.
Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що вона працювала в ТОВ ЦЧСП «Ніколь-Індастрі» разом з обвинуваченим ОСОБА_3 з квітня 2018 року. Він був звільнений з роботи у 2018 році. Виконавчі листи про стягнення з обвинуваченого аліментів до підприємства не надходили.
Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що вона працює державним виконавцем і в її провадженні перебуває виконавчий лист про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини. Аліменти боржником сплачувалися, але не постійно, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Остання виплата була здійснена у жовтні 2020 року в сумі 1500,00 грн. Декілька разів обвинувачений з`являвся до державного виконавця, приносив квитанції про сплату аліментів, попереджався про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів. Потерпіла також з`являлася до державного виконавця, отримувала виконавчий лист з метою передання його за місцем роботи обвинуваченого. У зв`язку з чим роботодавець не перераховував аліменти з заробітної плати боржника їй невідомо, хоча виконавчий лист надсилався за місцем роботи боржника. На той період часу роботодавець повинен був самостійно перераховувати аліменти стягувану, а державному виконавцю надавати звіти про виконання. Таких звітів в матеріалах виконавчого провадження немає.
Згідно ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Оцінюючи зібрані по справі докази на предмет доведеності зазначених сторонами кримінального провадження обставин, суд приймає до уваги приписи ч.1 ст.94 КПК України, якою встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
При оцінці доказів суд також враховує положення ч.3 ст.62 Конституції України, яка передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Під ухиленням від сплата аліментів розуміються дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь дитини (дітей) визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку, наприклад такі як приховування заробітку (доходу), що підлягає облікові при відрахуванні аліментів.
Ухилення від сплати аліментів утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, лише у випадку, коло воно є злісним. Про злісний характер ухилення можуть свідчити тривалість ухилення, продовження ухилення після попередження про необхідність виконання свого обов`язку та можливість кримінальної відповідальності, неодноразові звернення потерпілого чи інших осіб до винної особи з цього приводу тощо.
В той же час не може визнаватися злісним ухилення від сплати аліментів, яке хоча і тривало значний проміжок часу чи мало систематичний характер, але в діях особи немає ознак ухилення від сплати аліментів, наприклад несплату аліментів особою через неможливість знайти роботу, дії інших осіб, які створювали перешкоди для стягнення аліментів тощо.
Під час судового розгляду встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 має сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2007 року №2-420/2007 ОСОБА_3 зобов`язано сплачувати кошти (аліменти) на користь ОСОБА_5 на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на одну дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15 січня 2007 року.
На підставі виконавчого листа №2-420 2007, виданого 14 лютого 2007 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області, державним виконавцем було відкрито виконавче провадження.
Таким чином, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 був зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини на підставі чинного судового рішення.

В межах здійснення виконавчих дій по виконавчому провадженню обвинувачений ОСОБА_3 починаючи з 2014 року декілька разів викликався до державного виконавця з приводу виконання рішення суду про стягнення аліментів, однак такі виклики адресувалися на адресу проживання боржника у АДРЕСА_2 (т.2 а.с.38, 39, 40, 49, 64, 67), тоді як його дійсним місцем проживання є АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що державним виконавцем не здійснювалися всі необхідні дії з метою встановлення дійсного місця проживання боржника, хоча останній декілька разів з`являвся до виконавчої служби, що було підтверджено свідком ОСОБА_13 у судовому засіданні.
Однак під час судового розгляду суду не надано жодного належного і допустимого доказу, який би підтверджував факт обізнаності обвинуваченого про неотримання потерпілою аліментів за період його роботи в ТОВ Українсько-Чеське спільне підприємство «Ніколь Індастрі» і як наслідок факт злісного ухилення від виконання такого обов`язку.
Так, надані стороною обвинувачення докази не містять підписів обвинуваченого у документах виконавчого провадження, відсутні відомості про фактичне відправлення таких документів поштою, виклики адресувалися на невірну адресу проживання боржника, відсутні відомості про попередження боржника щодо кримінальної відповідальності за ст.164 КК України до 29 серпня 2016 року.
Крім того, згідно копії трудової книжки (т.2 а.с.87) обвинувачений ОСОБА_3 з 15 лютого 2012 року до 30 грудня 2013 року офіційно працював в ТОВ «Метал Холдінг Трейд», про що було відомо державному виконавцю, оскільки з Акту державного виконавця від 11 квітня 2014 року (т.2 а.с.36) вбачається, що у зв`язку зі звільненням боржника з ТОВ «Метал Холдінг Трейд» виконавчий лист було направлено по територіальності. При цьому у вказаному Акті зазначено, що заборгованість по аліментам відсутня, тоді як сторона обвинувачення звинувачує ОСОБА_3 у злісному ухиленні від сплати аліментів з січня 2014 року.
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 зазначили, що виконавчі листи з метою утримання із заробітної плати обвинуваченого ОСОБА_3 аліментів до підприємства не надходили.
З показань допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_13 вбачається, що обвинувачений ОСОБА_3 частково сплачував аліменти під час свого офіційного працевлаштування, у зв`язку з чим за місцем роботи не відраховувалися аліменти їй невідомо.
Отже, жодних доказів здійснення державним виконавцем певного контролю за виконанням роботодавцем боржника виконавчого листа щодо відрахування аліментів із заробітної плати останнього, як і доказів з`ясування причин такого не відрахування, матеріали виконавчого провадження не містять.
Таким чином, суд приходить до висновку, що невиконання судового рішення про стягнення аліментів відбувалося не у зв`язку зі злісним ухиленням обвинуваченого від сплати аліментів, а у зв`язку з неналежним ставленням працівників виконавчої служби, а також бухгалтерії підприємства за місцем роботи обвинуваченого до своїх обов`язків.
Крім того, обвинувальний акт не містить відомостей про час, місце, конкретизований спосіб та інші достовірні обставини вчинення кримінального правопорушення, досліджені судом докази не містять наявності попереджень обвинуваченого про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів до 29 серпня 2016 року, тривалого і наполегливого ухилення від виконання цього обов`язку, прямої відмови від сплати аліментів чи вчинення будь-яких дій з метою уникнути утримань за виконавчим листом.
При цьому доводи обвинувачення про наявність заборгованості по аліментам не можуть слугувати достатніми для висновку про наявність складу кримінального правопорушення, оскільки фабулою ч.1 ст.164 КК України передбачена кримінальна відповідальність не за наявність чи допущення виникнення такої заборгованості, а саме за бездіяльність, яка полягає у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).
Вказане свідчить про те, що всупереч вимогам п.1 ч.1 ст.91 КПК України стороною обвинувачення не доведено наявність в діях обвинуваченого складу.
Аналіз свідчень обвинуваченого, потерпілої в суді, зважаючи в кожному випадку на рівень їх аргументованості, переконливості та послідовності, а також інших факторів, дає підстави вважати покази обвинуваченого в частині заперечення факту ухилення від сплати аліментів правдивими, оскільки вони узгоджуються із наявними у справі письмовими доказами.
Суду не представлено достатніх даних, які б підтверджувалися належними і допустимими доказами, з яких би вбачалося вчинення ОСОБА_3 інкримінованого йому кримінального правопорушення, наявності самого факту злісного ухилення від сплати аліментів.
Також суд вважає помилковим визнання на стадії досудового розслідування ОСОБА_5 потерпілою, оскільки за даною категорією кримінальних правопорушень потерпілими визнаються діти, на утримання яких повинні сплачуватися аліменти, а їх батьки можуть визнаватися лише представником потерпілого.
Із врахуванням наведених вище мотивів, дотримуючись принципів верховенства права, законності, змагальності сторін, диспозитивності кримінального судочинства, суд тлумачить усі сумніви на користь обвинуваченого, тому відкидає докази обвинувачення щодо діянь, кваліфікованих слідчим за ч.1 ст.164 КК України.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею Закону України про кримінальну відповідальність він передбачений.
Згідно ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Суд вважає, що достатні підстави для ухвалення обвинувального вироку відсутні.
Згідно п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
За таких обставин, згідно ч.6 ст.284, п.1 ч.1 ст.373 КПК України обвинувачений ОСОБА_3 підлягає виправданню за відсутністю складу кримінального правопорушення.
Клопотання сторони захисту про визнання недопустимими копії виконавчого провадження і протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 16 жовтня 2019 року суд вважає необґрунтованими, оскільки оригінали матеріалів виконавчого провадження вилучити неможливо у зв`язку з необхідністю виконання судового рішення, а надані суду їх копії належним чином посвідчені і можуть бути використані в якості доказів у кримінальному провадженні.

Згідно ст.ст.1, 2, 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд роз`яснює, що в місячний термін ОСОБА_3 має право звернутися до суду першої інстанції, що розглядав справу, з вимогою про відшкодування шкоди, спричиненої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Цивільного позову по справі не заявлено.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Речові докази по справі відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.284, 369, 370, 371, 372, 373, 374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, і виправдати його в зв`язку із недоведеністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, закрити.
Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, а виправданому і прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1