Справа № 158/261/21
Провадження № 1-кп/0158/88/21
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2021 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5

захисника обвинуваченого ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці кримінальне провадження № 0000667 від 05.11.2020 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, непрацюючого, із середньою освітою, неодруженого, раніше судимого вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 24.11.2020 року за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки та відносно якого 07.08.2020 року направлено обвинувальний акт до Луцького міськрайонного суду Волинської області за ч. 2 ст. 186 КК України, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_7 , 04.11.2020 року близько 19 год., перебуваючи в АДРЕСА_2 , скориставшись тимчасовою відсутністю власника ОСОБА_8 , керуючись метою таємного викрадення чужого майна, усвідомлюючи кримінальну протиправність своїх дій, будучи у спальній кімнаті вищевказаного будинку, умисно, повторно, вчинив крадіжку ноутбука марки «Lenovo IdeaРad 110-15ІВR» і зарядного пристрою до нього, та в подальшому, розпорядився викраденим майном на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілому ОСОБА_8 майнової шкоди на суму 5033 грн., згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №810 від 18.11.2020 року.

Він же, 10.11.2020 року, близько 18 год. 52 хв., перебуваючи у м. Ківерці, по вул. Соборності, 23, біля магазину «7-23», діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, керуючись метою таємного викрадення чужого майна, усвідомлюючи кримінальну протиправність своїх дій, повторно, шляхом вільного доступу, скориставшись тимчасовою відсутністю власника, таємно викрав мотошолом марки «FXW» червоного кольору, вартість якого, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №811 від 18.11.2020 року, становить 766 грн. 73 коп. та тактичну маску марки «BRIKO», вартістю, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №811 від 18.11.2020 року, 283 грн. 33 коп., які знаходилися на сидінні скутера, що був припаркований біля вищевказаного магазину та належного ОСОБА_9 , чим спричинив їй майнової шкоди на загальну суму 1050 грн. 06 коп.

Разом з тим, ОСОБА_7 16.11.2020 року, близько 22 год., перебуваючи у АДРЕСА_3 , маючи умисел на заволодіння шахрайським шляхом мобільним телефоном, належного ОСОБА_4 , з корисливих спонукань, шляхом зловживання довірою останнього, що полягала у використанні довірливих відносин, заснованих на знайомстві, під приводом того, що йому потрібно зателефонувати, попросив у потерпілого належний йому мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A10», імеі 1: НОМЕР_1 , імеі 2: НОМЕР_2 , та отримавши його згоду, умисно, повторно заволодів вище вказаним мобільним телефоном, після чого, з місця злочину зник і розпорядився мобільним телефоном, на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_4 майнової шкоди на суму 2133 грн.

Окрім того, він же, 05.01.2021 року, о 17 год. 31 хв., перебуваючи у магазині «Автобот», що у м. Ківерці, по вул. Грушевського, 27Б, Волинської області, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, керуючись метою таємного викрадення чужого майна, усвідомлюючи кримінальну протиправність своїх дій, повторно, шляхом вільного доступу, скориставшись тимчасовою відсутністю продавця, таємно викрав грошові кошти із шухляди стола в сумі 2000 гривень, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 майнової шкоди на вищевказану суму.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях визнав повністю та зазначив, що дійсно вчиняв дії, які відповідають обвинувальному акту, а також те, що сам зізнався у скоєному. Від надання детальних пояснень про вчинення вищевказаних кримінальних правопорушень відмовився на підставі ст. 63 Конституції України.

Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви, згідно яких, просили розгляд справи проводити без їх участі, щодо міри покарання поклалися на розсуд суду.

Потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у судовому засіданні, кожен зокрема, зазначили, що претензій до обвинуваченого немають, щодо міри покарання поклались на розсуд суду.

З урахуванням того, що фактичні обставини справи учасниками процесу не оспорюються і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності та істинності їх позицій відсутні, заслухавши думку учасників процесу, роз`яснивши їм зміст ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин і визнає фактичні обставини справи доведеними наявними у справі доказами.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності суд дійшов висновку, що своїми умисними протиправними діями, які виразилися у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, та у заволодінні чужим майном, шляхом зловживання довірою, вчиненому повторно, ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту першого частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 року (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Так, до обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне часткове відшкодування завданого збитку.

До обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України, суд відносить рецидив злочину.

Окрім цього, суд враховує дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних, корисливих злочинів, знову вчинив умисні корисливі злочини, що свідчить про небажання останнього ставати на шлях виправлення, не працює, його відношення до вчиненого, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а саме: їх класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

Щодо обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд зазначає наступне.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше судимий вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 24.11.2020 року за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнено останнього від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки (набрав законної сили 28.12.2020 року). Крім того, ОСОБА_7 також вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.09.2020 року засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі та на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців (набрав законної сили 26.01.2021 року).

Згідно положень ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Також, відповідно до ч. 5 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив два або більше злочинів, суд призначає покарання за ці нові злочини за правилами, передбаченими у статті 70 цього Кодексу, а потім до остаточного покарання, призначеного за сукупністю злочинів, повністю чи частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком у межах, встановлених у частині другій цієї статті.

Згідно роз`яснень, що містяться в абз. 2 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частинами статті) КК України, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається та в абз. 6 п. 25 цієї Постанови коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70 КК України, так і ст. 71 КК України: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК України; потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків.

Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України - у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі, в межах санкції ч. 2 ст. 190 КК України - у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом частково складання призначених покарань, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі; згідно ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, шляхом частково складання призначених покарань, покарання призначеного вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 24.11.2020 року, та покарання за цим вироком, призначивши йому покарання у виді 4 років 2 місяців позбавлення волі; в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України - у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі, та на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання слід частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 24.11.2020 року та остаточно призначити останньому покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке слід відбувати реально, що на думку суду буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинив обвинувачений ОСОБА_7 , визнання його людської гідності передбачає надання йому можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Разом з тим, щодо вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.09.2020 року варто зазначити, що за правовим висновком Верховного Суду від 27 березня 2018 року в провадженні № 51-717км18 щодо застосування ч. 4 ст. 70 КК України, коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення першого вироку інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, або звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

До набранням даного вироку законної сили, залишити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Цивільних позовів по справі заявлено не було.

Витрати за проведення судово-товарознавчих експертиз в загальній сумі 2288,30 грн. стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави.

Долю речових доказів вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Визнати винним ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, призначивши покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України - у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 190 КК України - у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань за даним вироком та за вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 24.11.2020 року, призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 (чотирьох) років 2 (двох) місяців позбавлення волі.

Визнати винним ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, призначивши покарання у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Згідно ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 24.11.2020 року та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.09.2020 року виконувати самостійно.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 слід рахувати з моменту фактичного затримання 26.01.2021 року.

До набрання вироком законної сили залишити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати в сумі 2288 (дві тисячі двісті вісімдесят вісім) грн. 30 коп., пов`язані із залученням експерта для проведення судових товарознавчих експертиз.

Речові докази по справі:

- CD-R диск 700 Mb «Verbatim», на якому наявні відеофайли з камер спостереження магазину «Автобот» залишити при матеріалах кримінального провадження;

- ноутбук марки «Lenovo IdeaPad 110-151BR» і зарядний пристрій до нього залишити потерпілому ОСОБА_8 ;

- мотошолом марки «FXW» та тактичну маску марки «BRIKO» - залишити власнику ОСОБА_9 ;

- кросівки синього кольору «Asies GFL-BLAST» та балонову куртку з капішоном «PEAK» - повернути ОСОБА_7 .

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Волинського апеляційного суду через Ківерцівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя Ківерцівського районного суду ОСОБА_1