Ухвала
18 лютого2021 року

м. Київ
справа № 350/1746/18
провадження № 51- 2182км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2019 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 27 січня 2020 року в кримінальному провадженні № 0000238 за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Долина Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 січня 2020 року ОСОБА_8 визнано винуватим у порушенні правил дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, та засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 3400 грн.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 61 698 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 20 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо долі речових доказів та стягнення процесуальних витрат.
Районний суд встановив, що ОСОБА_8 03 липня 2018 року близько 16:00 керуючи автомобілем «Mерседес Бенц Віто» на нерегульованому перехресті доріг Н-10 та Т0902 в с. Креховичі Рожнятівського району Івано-Франківської області в порушення вимог пунктів 1.3, 2.3. б), 10.1., 16.13. Правил дорожнього руху України (далі ПДР) не був уважним, не врахував дорожню обстановку перед зміною напрямку руху, не переконався в тому, що виконання маневру повороту ліворуч з головної дороги на другорядну буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, не надав переваги в русі зустрічному автомобілю «Рено Меган», що рухався по рівнозначній дорозі, та створив йому перешкоду, внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів під час якого пасажир автомобіля «Рено Меган» Ляшкевіч Кароль отримав тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати оспорювані вирок та ухвалу через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог засуджений зазначає, що дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) сталася з вини водія автомобіля «Рено Меган», який порушив вимоги пунктів 12.1 та 12.3 ПДР. При цьому вказує на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Стверджує, що повідомлення про підозру у кримінальному провадженні вручено йому неуповноваженою особою, що унеможливлює з`ясування питання про дотримання органом досудового розслідування строків досудового розслідування, оцінки доказів з точки зору їх допустимості та ухвалення обвинувального вироку.
Вважає, що суд першої інстанції неправильно розв`язав цивільний позов і стягнув з нього на користь потерпілого матеріальну шкоду завдану здоров`ю потерпілого, оскільки ця шкода згідно з договором автоцивільної відповідальності підлягала стягненню зі страхової компанії.
Також вважає, що рішення про стягнення з нього на користь потерпілого 20 000 грн у відшкодування моральної шкоди було прийнято місцевим судом без належного урахування обставин ДТП та часткового відшкодування завданої шкоди.
На думку засудженого, при перегляді вироку за апеляційними скаргами сторони захисту суд апеляційної інстанції наведені в них доводи належним чином не перевірив та не дав на них вичерпних відповідей.
З огляду на це вважає, що оскаржувані вирок та ухвала не відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК і підлягають скасуванню.
Позиція учасників в суді касаційної інстанції
У судовому засіданні засуджений та захисники підтримали касаційну скаргу.
Прокурор не погодився з доводами касаційної скарги і просив залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення без зміни.
Іншим учасникам про час і місце розгляду касаційної скарги було належним чином повідомлено, однак вони у судове засідання не прибули, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.
Мотиви Суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, дійшла висновку про необхідність передати матеріали провадження на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII

«Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами

при застосуванні таких норм права.
Частиною 2 ст. 434-1 КПК передбачено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.

У цьому кримінальному провадженні за клопотанням представника цивільного позивача місцевий суд ухвалою від 16 серпня 2019 року залишив без розгляду цивільний позов потерпілого у частинні позовних вимог, заявлених до Івано-Франківського обласного управління ПАТ «Українська пожежна страхова компанія» і у вироку стягнув з засудженого ОСОБА_8 на його користь завдану моральну та матеріальну шкоду.
Своє рішення суд мотивував тим, що потерпілий на власний розсуд обрав спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги відшкодування завданої шкоди до особи, яка завдала шкоди, що узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 12 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), а також тим, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 2 ст. 14 цього Кодексу).
Згідно зі ст. 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК).
При цьому потерпілому, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1192 ЦК підстав.
Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов`язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
З огляду на це колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду у вироку про стягнення завданої шкоди з засудженого, а не зі страховика у вказаному кримінальному провадженні не суперечить вимогам цивільного законодавства.
У той же час у постановах колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2020 року (справа № 756/399/18, провадження № 51-4731км19) та колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року (справа № 133/1041/17, провадження № 51-2909км19), розглядаючи доводи касаційних скарг захисників щодо неправильного вирішення цивільного позову у зв`язку з покладенням обов`язку відшкодування матеріальної шкоди на засудженого, відповідальність якого була застрахована, Верховний Суд скасував рішення місцевого та апеляційного судів в частині вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні і призначив новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Такої самої позиції дотримались і колегій суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постановах від 30 серпня 2018 року (справа № 732/865/16-к, провадження № 51-2568км18) та від 17 жовтня 2019 року (справа № 401/1688/17, провадження № 51-8184км18) якими були залишені без задоволення касаційні скарги страхових компаній на судові рішення про стягнення з них матеріальної та моральної шкоди, завданої потерпілому внаслідок ДТП.
У цих постановах колегії суддів посилаються на постанову Великої Палати від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, у якій зазначено, що «у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.
Колегія суддів вважає, що ця постанова Великої Палати не може бути застосована до вирішення правових питань, що є предметом розгляду у цій справі та справах, зазначених вище. Вказана постанова стосувалася вирішення спору між двома страховими компаніями і відповідний фрагмент цієї постанови стосувався питання, чи має страхова компанія, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдана шкода, право регресу до страхової компанії, яка застрахувала цивільну відповідальність особи, що спричинила шкоду. У своїй постанові Велика Палата дійшла висновку, що згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.
На думку колегії суддів, це питання, що виникло зі спору страхових компаній, у яких застраховані сторони деліктного зобов`язання, цілковито відмінно від питання, чи вправі особа, якій завдана шкода, обирати спосіб отримання відшкодування: або з особи, що відповідальна за шкоду за деліктним зобов`язанням, або зі страховика такої особи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необхідним відступити від правового висновку викладеного раніше у зазначених рішеннях Касаційного кримінального суду Верховного Суду та з метою формування єдиної судової практики при вирішенні питання щодо стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП передати кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.
Керуючись статтями 434-1, 434-2, 441 КПК, колегія суддів
постановила:
Кримінальне провадження за касаційною скаргою засудженого на вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2019 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 27 січня 2020 року щодо ОСОБА_8 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.
Судді:

___________________ ________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3