Справа № 453/337/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/405/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7
та її захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 квітня 2021 року про продовження строку тримання під вартою,

в с т а н о в и л а :

вищезазначеною ухвалою в клопотанні обвинуваченої та її захисника про зміну запобіжного заходу на домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю відмовлено.

Продовжено строк тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 на шістдесят днів з 13 квітня 2021 року до 11 червня 2021 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 квітня 2021 року, захисник обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу відповідно до якої просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою визначити обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , із застосуванням електронних засобів контролю.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду є невмотивованим та упередженим, про що обвинувачена ОСОБА_7 заявляла у судовому засіданні.

Зокрема, зазначає, що ні прокурором, ні судом не доведено того, що ОСОБА_7 , мати трьох неповнолітніх дітей, яка зареєстрована та проживає разом з ними за єдиною адресою: АДРЕСА_1 , має намір переховуватись від слідства та суду.

Зазначає, що вказані стороною обвинувачення ризики є голослівними, адже обвинувачена не може знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки всі документи вже подані до суду. Не існує ризику та можливості з боку ОСОБА_7 впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста, адже такі в суді уже допитані.

Звертає увагу на те, що на прокурора покладено обов`язок кожного разу доводити не лише ту обставину, що ризики існують, але й ту, що ризики не зменшились.

При цьому єдиною обставиною через яку ОСОБА_7 перебуває під вартою це тяжкість злочину, у якому вона обвинувачується. Наявними доказами її вина у скоєнні злочину не підтверджується.

Вважає, що застосування цілодобового домашнього арешту до ОСОБА_7 буде достатньо ефективним заходом кримінального провадження, адже вона має постійне місце проживання, а для гарантії перебування під постійним наглядом можна зобов`язати органи Національної поліції одягнути на ОСОБА_7 засіб електронного контролю.

Покликається на те, що обвинувачена не позбавлена батьківських прав стосовно своїх дітей, має проблеми зі здоров`ям, в СІЗО її поведінка є добросовісною, скарги на неї відсутні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та її захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, виступ прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарни, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Під час розгляду клопотання судом першої інстанції встановлено, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за який передбачена відповідальність від семи до п`ятнадцяти років позбавлення волі, а також обставини вчинення кримінального правопорушення, в результаті якого настала смерть потерпілого.

Крім того, судом першої інстанції враховано вимоги ст. 178 КПК України, а також необхідність забезпечення своїм рішенням не тільки поваги до особистої свободи обвинуваченої, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, на підставі яких місцевий суд дійшов висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, у справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права обвинуваченої, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_7 місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винною у вчиненні інкримінованого злочину, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченої під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, твердження сторони захисту про те, що обвинувачена має неповнолітніх дітей, постійне місце проживання та в СІЗО її поведінка є добросовісною самі по собі не можуть слугувати підставою для застосування щодо останньої більш м`якого запобіжного заходу, адже наведені обставини не можуть підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинуваченої та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Аргументи апелянта про те, що обвинувачена має проблеми зі здоров`ям до уваги колегією суддів не беруться, оскільки відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» остання має право на медичне обслуговування як особа, взята під варту. Даних про те, що ОСОБА_7 зверталася за медичною допомогою і їй було відмовлено у наданні такої, колегії суддів не представлено.
Крім цього, оцінюючи сукупність обставин, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_7 особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, що призвів до настання смерті потерпілого, суворість покарання, що загрожує їй у разі визнання винуватою у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого підозрюється, а також вчинення такого злочину щодо особи, з якою вона перебувала у сімейних відносинах, колегія суддів не вбачає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.
З огляду на наведене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано продовжено раніше застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

ухвалу Стрийського міськрайонного суд Львівської області від 13 квітня 2021 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4