Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 532/308/15-к
Провадження № 1-кп/553/129/2021
У Х В А Л А
Іменем України

10.03.2021м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі колегії суддів:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві клопотання учасників судового провадження про обрання та зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_12 ,

В С Т А Н О В И В:

17 лютого 2021 року до Ленінського районного суду м. Полтави на підставі ухвали Полтавського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року надійшов для розгляду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000192 за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 377, ч. 3 ст. 27 п. п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 377, ч. 3 ст. 27 п. п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 115, п. п. 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України.
У підготовчому судовому засіданні прокурором ОСОБА_6 заявлено клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_12 , який обвинувачується у вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 377, ч. 3 ст. 27 п. п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, із наведенням у поданому клопотанні обґрунтування наявності ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, та інших обставин, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню при застосуванні до нього більш м`яких заходів: неодноразові намагання ОСОБА_12 спільно з ОСОБА_11 за відсутності передбачених законом підстав досягти передачі кримінального провадження на розгляд суду в межах територіальної юрисдикції Апеляційного суду Харківської області; активна підтримка дій обвинуваченого ОСОБА_11 , спрямованих на затягування судового розгляду, у поєднанні зі скаргами на надмірне тримання під вартою; вплив на потерпілих у кримінальному провадженні шляхом вжиття заходів до дискредитації їх представника; порушення вимог режиму, невиконання покладених обов`язків, порушення заборон, встановлених кримінально-виконавчим кодексом України, Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України.
Можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_12 покарання у вигляді довічного позбавлення волі, у разі визнання його винним, свідчить про те, що ризик переховування від суду з часом не зменшився. Ризик того, що обвинувачений ОСОБА_12 може незаконно впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, продовжує існувати, оскільки судовий розгляд має відбуватись з початку. Також відповідно до умов угоди ОСОБА_18 зобов`язаний надати показання як свідок у даному кримінальному провадженні. З урахуванням вказаних обставин, а також попередніх заяв ОСОБА_18 щодо наявності небезпеки для його життя у зв`язку з наданням викривальних показань стосовно інших обвинувачених, ризик можливого незаконного впливу на нього, у разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_12 іншого більш м`якого запобіжного заходу, не зменшився.
Також прокурором наголошено, що застосування до обвинуваченого електронного засобу контролю також не зможе запобігти ризику вчинення обвинуваченим дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки перевірка причин надходження сигналу тривоги потребуватиме значного часу, якщо такі обставини матимуть місце на шляху від міста Кременчука до міста Полтави, відстань між якими становить понад 110 км, що надасть обвинуваченому змогу вчинити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, у тому числі й за допомогою третіх осіб.
З наведених підстав, просив суд обрати ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.
Представник потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 та потерпілий ОСОБА_7 підтримали клопотання прокурора та просили його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_12 та його захисник адвокат ОСОБА_16 заперечували проти клопотання прокурора про продовження строку тримання ОСОБА_12 під вартою з підстав, викладених у письмових запереченнях захисника ОСОБА_16 із доданими до них копіями документів. Зазначив, що клопотання прокурора від 03 березня 2021 року про обрання запобіжного заходу (суто автоматичне його продовження) ОСОБА_12 на наступні 60 днів містить посилання виключно на припущення (тобто на обставини, доказів існування яких не наведено у розумінні об`єктивності процесуальних ризиків), які не можуть братися судом до уваги через те, що не можуть бути ним об`єктивно перевірені. Твердження про тяжкість пред`явленого ОСОБА_12 обвинувачення є фактично єдиним беззаперечним доводом прокурора. Послався на те, що його підзахисному пред`явлене обвинувачення у скоєнні особливо тяжких злочинів. Але це не може бути безкінечною підставою порушення права на особисту свободу невинуватої людини впродовж більш ніж 6 років поспіль. Замість наведення розумного обґрунтування прокурор закидає ОСОБА_12 «вживання заходів, які перешкоджають кримінальному провадженню», ототожнюючи останнього в супереч закону, з його захисниками та не наводить обставин, які вчинені ОСОБА_12 всупереч закону попри його процесуальні обов`язки, визначені ч. 7 ст.42 КПК України. Виходячи саме з суспільного інтересу, об`єктивно визначеного у ст.ст. 2 та 7 КПК України, суд не може ігнорувати недоведеність прокурором обставин існування ризиків втечи та протиправного впливу на учасників кримінального провадження. Всупереч вимог ст.177 та 178 та ч. 3 ст.199 КПК України прокурором не викладені обставини, які б доказово свідчили про наявність або продовження ризиків, що начебто виправдовують перебування ОСОБА_12 під вартою і в наступні 60 днів. Цілком безпідставно та неправомірно прокурор відносить до обставин, пов`язаних з процесуальними ризиками, визначеними у п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, обставини наявності певної правової позиції ОСОБА_12 , яку він послідовно відстоює. Також послався на те, що прокурор ОСОБА_6 на довів суду те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів (зокрема, домашній арешт) не може запобігти вигаданим ризикам та забезпечити дотримання виконання покладених на нього законом процесуальних обов`язків. Також посилався на відсутність висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту у передбачений кримінальним процесуальним законом спосіб, та вважав клопотання прокурора таким, що не підлягає задоволенню.

Крім того, захисником ОСОБА_16 заявлено клопотання, яке було підтримане обвинуваченим ОСОБА_12 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_12 з тримання під вартою на інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, з підстав, що викладені у його письмовому клопотанні. Посилаючись на практику ЄСПЛ, захисник вказує на те, що вже під час перебування в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» згідно отриманих результатів консультації лікарями Полтавської обласної клінічної лікарні обвинуваченому був встановлений ряд медичних діагнозів, перелічених в клопотанні захисника. Він перебуває під диспансерним наглядом в медичній частині установи, але кваліфікованої допомоги йому надати не можуть через брак фахівців і ліків. ОСОБА_12 частково втратив зір, позбувся зубів верхньої щелепи. В нього розвинулася невралгія кінцівок, внаслідок чого він зараз пересувається або за сторонньою допомогою або виключно за допомогою тростини. Відповідно до висновку №17 проведеної з 02 січня по 19 квітня 2019 року за ухвалою Гадяцького райсуду Полтавської області від 21 грудня 2018 року судово-медичної експертизи ОСОБА_12 потребує стаціонарного лікування в зв`язку з кардіологічним захворюванням. В судові засідання Крижановському неодноразово викликалася швидка допомога. Також просив суд прийняти до уваги те, що ОСОБА_12 раніше судимим не був, має відмінні характеристики та не намагався уникати своїх процесуальних обов`язків, міцність його соціальних зв`язків, а також те, що за рахунок його пенсії утримується його дружина - ОСОБА_19 , яка є інвалідом. Також просив враховувати наявність у ОСОБА_12 постійного місця проживання та відсутність доказів того, що за умови застосування до нього будь якого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, він буде намагатися переховуватися від суду, знищувати докази, незаконно впливати на потерпілих або перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким іншим чином. З наведених підстав просив суд змінити ОСОБА_12 запобіжний захід з тримання під вартою на будь-який інший, не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема, на домашній арешт або на особисте зобов`язання.

Прокурор ОСОБА_6 та представник потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 вважали заявлене клопотання про зміну запобіжного заходу необґрунтованим та безпідставним, просили відмовити в його задоволенні.

Обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та їх захисники ОСОБА_14 , ОСОБА_17 та ОСОБА_15 проти задоволення клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечували та просили задовольнити клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_12 запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою.

Допитана в судовому засіданні 04 березня 2021 року в порядку ч. 4 ст. 193 КПК України свідок ОСОБА_20 надала показання про те, що вона є донькою обвинуваченого ОСОБА_12 , а також розповіла про обставини зустрічі 19 травня 2020 року з ОСОБА_18 та предмет їх спілкування щодо впливу з її боку на батька.

Суд, заслухавши учасників судового провадження та показання свідка ОСОБА_20 , дослідивши матеріали клопотань, заперечень та доданих до них документів, дійшов до таких висновків.
Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

При вирішенні питання щодо можливості продовження або зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст.12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам.

Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, серед іншого, переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідка у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ухвалою Гадяцького районного суду Полтавської області від 16 січня 2021 року обвинуваченому ОСОБА_12 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів. Строк дії ухвали закінчується 16 березня 2021 року о 12 год. 30 хв.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_12 , захисника адвоката ОСОБА_21 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 залишено без задоволення, а ухвалу Гадяцького районного суду Полтавської області від 16 січня 2021 року залишено без змін. Згідно мотивувальної частини ухвали суду апеляційної інстанції встановлено правильність висновків суду першої інстанції про доведеність наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також щодо того, що жоден більш м`який запобіжний захід не буде достатнім для запобігання ризикам, на які посилається сторона обвинувачення.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, на які посилається прокурор, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

При вирішенні питання з приводу запобіжного заходу відносно ОСОБА_12 , суд враховує, що ухвалами Гадяцького районного суду м. Полтави від 16 січня 2021 року та Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, та в розумінні ст. 199 КПК України, при розгляді клопотань підлягає оцінці те, чи не зменшились заявлені ризики або чи не з`явилися нові, що виправдовують тримання особи під вартою.

Суд зазначає, що після зміни Полтавським апеляційним судом підсудності судове провадження має бути розпочато з початку, у зв`язку з чим має бути проведений новий допит учасників кримінального провадження, у тому числі свідків та потерпілих, тому, на думку суду, вказаний заявлений ризик не зменшився та продовжує існувати з високою ймовірністю. З урахуванням наведених обставин, суд зазначає, що показання допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_20 не спростовують продовження існування заявленого ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, а також те, що метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, вчинити інші кримінальні правопорушення. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням викладеного, суд вважає, що встановлений раніше ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України наразі не зменшився та продовжує існувати з високою ймовірністю.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд оцінює сукупність обставин, передбачених ст. 178 КПК України, а саме: можливість переховування від суду; незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні; тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватими у скоєні кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, та приходить до висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не можливе, а тому, суд продовжує строк тримання під вартою ОСОБА_12 .

Під час розгляду питання про зміну запобіжного заходу судом вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_12 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначеним ризикам. Проте, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Суд не ігнорує ті аргументи, які наводяться обвинуваченим та його захисником на його користь, проте в даному конкретному випадку суд приходить до переконання, що ці аргументи не переважують вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень у справі.

Під час розгляду клопотання не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою з урахуванням його стану здоров`я чи неможливість отримання медичної допомоги в місцях позбавлення волі.

За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання прокурора та продовження обвинуваченому ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також щодо необхідності відмови в задоволенні клопотання захисту про зміну запобіжного заходу.

Вирішуючи питання в частині посилання прокурора на обрання запобіжного заходу суд зазначає наступне.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017 під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення в суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження.

Виходячи зі змісту статтей 177, 178, 194, 196, 199 КПК України терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні, за своїм правовим значенням. Крім того, обрання є первинним при застосуванні запобіжного заходу , який обирається на певний строк, а продовження вторинна стадія, яка наступає за певних умов, коли строк тримання під вартою закінчується. Вказана позиція висловлена в постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у справі № 505/2898/19 від 23 січня 2020 року.

Враховуючи викладене, суд вважає необхідним при частковому задоволенні клопотання прокурора не обрати, а продовжити запобіжний захід ОСОБА_12 .

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

При цьому одним із зобов`язань України, що випливає з її членства в Раді Європи, є, зокрема, обов`язок забезпечувати належне виконання рішень Європейського суду з прав людини.

Згідно з п. 1 ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду є обов`язковими для виконання.

З огляду на тривалість перебування обвинуваченого ОСОБА_12 під вартою та необхідність здійснення більш ретельного судового контролю за обґрунтованістю застосування даного запобіжного заходу, з урахуванням змісту рішень ЄСПЛ у справах «Левченко та інші проти України» та «Бевз та інші проти України», суд вважає необхідним клопотання прокурора задовольнити частково із продовженням строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 45 днів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 183, 197, 314-316 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Клопотанняпрокурора про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_12 задовольнити частково.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою, продовжити на строк сорок п`ять днів.
Строк дії даної ухвали суду в цій частині з 10 березня 2021 року до 23 квітня 2021 року включно.
У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_16 про зміну обвинуваченому ОСОБА_12 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт або особисте зобов`язання відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня проголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3