Категорія: ч.1 ст.122 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с. Гірка Полонка Луцького району Волинської області, мешканець АДРЕСА_1 , із середньою освітою, розлучений, пенсіонер, раніше не судимий,
засуджений за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
До вступу вироку в законну силу до ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання із покладенням на нього передбачених ст.194 КПК України обов`язків, а саме: не виїжджати за межі Волинської області без дозволу суду.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Цивільний позов КП «Луцької міської клінічної лікарні» до ОСОБА_7 про відшкодування витрат, пов`язаних з лікуванням потерпілого ОСОБА_9 , задоволений.
Стягнуто із ОСОБА_7 на користь КП «Луцька міська клінічна лікарня» витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого ОСОБА_12 , у сумі 11 617 (одинадцять тисяч шістсот сімнадцять) гривень.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволений частково.
Стягнуті з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальна шкода в розмірі 9710 (дев`ять тисяч сімсот десять) гривень 61 коп. та моральна шкода в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.
В порядку ст.100 КПК України, вирішено доля речових доказів.
Згідно з вироком суду, 13.06.2019 близько 15 год. 00 хв. обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 , в житловому будинку та на подвір`ї за вказаною адресою, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи з прямим умислом, з метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпечність своїх дій, під час спільного розпиття алкогольних напоїв, умисно наніс ОСОБА_9 численні удари руками та ногами у голову і тіло потерпілого, в результаті чого останній отримав,згідно з висновком судово-медичної експертизи № 513 від 12.08.2018, тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді забою головного мозку з епідуральними геморагічними напластуваннями в тім`яній ділянці справа, закритої травми грудної клітки у вигляді переломів 4,5 ребер справа з забоями нижніх доль обох легень, які належать до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для їх загоєння та лікування необхідний час більше 21 доби; ран на потилично-тім`яній ділянці голови зліва, в ділянці спинки носа, шкіри та слизової нижньої губи, на лівій виличній ділянці, підшкірної гематоми навколо правого ока, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для їх загоєння необхідний час більше шести діб; множинних саден голови, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.
У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого оскаржує рішення суду з мотивів незаконності і необґрунтованості. Вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Стверджує, що у діях його підзахисного наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а не ч.1 ст.122 КК України. З огляду на наведене, просить вирок суду скасувати, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України закрити кримінальне провадження, а у задоволенні цивільного позову відмовити.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляцію у повному обсязі і просили скасувати вирок суду та закрити кримінальне провадження, міркування прокурора, потерпілого та його представника, які подану апеляцію заперечили в повному обсязі та просили вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Стаття 94 КПК України визначає, що слідчий, прокурор, суд повинні оцінювати докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ при цьому не має наперед встановленої сили.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дотримуючись вказаних вимог закону, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив усі представлені стороною обвинувачення докази на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, а саме: умисному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, тобто умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, і надав їм належну правову оцінку.

У суді першої та апеляційної інстанцій вину у вчиненні інкримінованого злочину обвинувачений визнав частково і пояснив суду, що, дійсно, 13.06.2019 у денну пору доби він з ОСОБА_9 перебували на його кухні та розпивали алкогольні напої. Під час цього ОСОБА_7 сказав ОСОБА_9 щоб він йшов додому, на що останній відмовився та сказав, що ОСОБА_7 обіцяв завезти його додому. Однак, враховуючи, що ОСОБА_7 вже перебував у стані алкогольного сп`яніння та розумів, що не може сісти за кермо, він наніс один удар кулаком в обличчя ОСОБА_9 і в подальшому витягнув його з кухні будинку на подвір`я, закрив вхідні двері та пішов спати. Крім того, ОСОБА_7 додав, що, можливо, під час того, як він витягував ОСОБА_9 з кухні на подвір`я, міг випадково спричинити якісь інші тілесні ушкодження, оскільки ОСОБА_9 був у стані сильного алкогольного сп`яніння, чинив опір та не хотів нікуди йти. В подальшому ОСОБА_7 прокинувся від того, що на подвір`ї гавкав його пес, а коли він вийшов з будинку, то побачив силует людини, який вийшов з двору. Після цього побачив, що на його подвір`ї лежить ОСОБА_9 , весь в крові та в нього приспущені штани. ОСОБА_7 взяв мобільний телефон і зателефонував знайомому ОСОБА_13 , який згодом приїхав, а також у поліцію та швидку допомогу, які в свою чергу теж приїхали. ОСОБА_7 забрали працівники поліції, а ОСОБА_9 карета швидкої допомоги. Крім того, ОСОБА_7 додав, що частковість визнання ним вини полягає у тому, що він, дійсно, наніс удар кулаком в обличчя потерпілого, але лише один удар. Можливо, коли виштовхував ОСОБА_9 з будинку на подвір`я, спричинив інші тілесні ушкодження.
У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого посилається на те, що кваліфікація дій його підзахисного за ч.1 ст.122 КК України є неправильною, однак, на переконання апеляційного суду, такі доводи не заслуговують на увагу і спростовуються сукупністю наявних у матеріалах кримінального провадження доказів, які у повній мірі були досліджені судом першої інстанції.

Зокрема, у своїх показаннях у місцевому та апеляційному судах потерпілий ОСОБА_9 вказав, що 13.06.2019 він повертався з міста Луцька і вирішив зателефонувати до ОСОБА_14 , який є сватом ОСОБА_7 . Вони зустрілися в магазині, купили горілку, пиво та сиділи розпивали. Згодом до них приїхав ОСОБА_7 , який також придбав горілки та пива, і вони всі разом сиділи, спілкувалися та розпивали алкогольні напої. Коли мали розходитися, ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_9 поїхати до нього додому в гості та продовжити спілкуватись і випивати. ОСОБА_9 не хотів йти в гості та пішов у сторону автобусної зупинки, однак ОСОБА_7 під`їхав до зупинки на автомобілі і знову запропонував ОСОБА_9 поїхати до нього в гості, на що останній погодився. Дорогою вони купили пива і поїхали до ОСОБА_7 додому. Це відбулося після 15 год. 00 хв. В подальшому вдома у ОСОБА_7 вони спілкувалися, при цьому пили горілку, пиво, їли рибу. Чому і як виник конфлікт, ОСОБА_9 не пам`ятає, оскільки перебував у стані алкогольного сп`яніння, однак пам`ятає, що він сидів біля холодильника на кухні. У цей час ОСОБА_7 підійшов до холодильника і наніс йому один удар невідомим предметом ззаду в потилицю, однак чим саме не знає, в результаті чого ОСОБА_9 впав на землю. Після цього ОСОБА_7 почав наносити удари ногами, а в подальшому тягнув ОСОБА_9 на вулицю, внаслідок чого останній вдарився головою у сходи та втратив свідомість. Коли потерпілий прийшов у свідомість та відкрив очі, то ОСОБА_7 знову почав наносити удари ногами, а коли потерпілий закрив очі, то ОСОБА_7 зупинявся та не наносив удари, тому ОСОБА_9 намагався більше не відкривав своїх очей. Після того, як ОСОБА_7 із застосуванням фізичної сили витягнув на вулицю потерпілого, останній відчув, як обвинувачений поливав його водою зі шлангу, та відкрив очі. У цей час ОСОБА_7 побачив, що потерпілий відкрив очі та знову почав бити ОСОБА_9 , внаслідок чого останній, імовірно, втратив свідомість, оскільки не пам`ятає, а прийшов до свідомості коли були лікарі карети швидкої допомоги. Хто викликав швидку допомогу, йому не відомо. Крім того, потерпілий звернув увагу, що під час спільного спілкування та розпиття алкогольних напоїв вдома в ОСОБА_7 вони були лише вдвох.
Допитана у суді першої інстанції ОСОБА_15 показала, що вона є дружиною потерпілого ОСОБА_9 13.06.2019 вона вранці прийшла з роботи та лягла спати. Того ж дня близько 14 год. 00 хв. вона зателефонувала до ОСОБА_9 , який повідомив, що він зараз з друзями в магазині, спілкуються та п`ють по 100 г., на що ОСОБА_15 попросила, щоб він йшов додому. В подальшому, близько 15 год. 00 хв. вона знову зателефонувала до ОСОБА_9 , на що він аналогічно відповів, що з друзями, однак вона почула, що ОСОБА_9 уже в стані алкогольного сп`яніння та попросила йти додому, на що він сказав, що скоро буде. Того ж дня близько 16 год. 40 хв. вона зателефонувала до ОСОБА_9 , який підняв трубку, однак не говорив, а вона почула лише його стогін, після чого телефон вимкнувся. До 18 год. 00 хв. зв`язку з ним не було. Коли телефон ОСОБА_9 ввімкнувся, вона знову зателефонувала до нього, однак трубку підняв якийсь чоловік та запитав, хто вона така, на що ОСОБА_15 відповіла, що вона дружина власника цього телефону, на що їй повідомили, що це працівники поліції, а її чоловік ОСОБА_9 перебуває в реанімаційному відділенні лікарні та попросили приїхати впізнати його за фотографіями. Потім вона приїхала до працівників поліції та їй пред`явили фото, на яких вона за обличчям не впізнала ОСОБА_9 , а впізнала лише за щиколоткою. В подальшому поїхала до лікарні, де перебував її чоловік. Про конфлікт між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 вона дізналася від працівників поліції та знайомих людей, а в подальшому їй розповів сам ОСОБА_9 .
Свідок ОСОБА_16 у місцевому суді показав, що 13.06.2019 у денну пору доби в магазин, де він працює, приходили ОСОБА_7 та ОСОБА_9 . Вони купували пиво. Будь-яких негативних емоцій між ними не було, вони спілкувались та жартували між собою.
Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 вказали, що 13.06.2019 в період часу з 16 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. до ОСОБА_19 тричі телефонував ОСОБА_7 і просив про допомогу, при цьому сказавши, що на нього напали злодії. Свідок ОСОБА_19 сів у свій автомобіль та дорогою забрав ОСОБА_18 з ОСОБА_17 . Прибувши до будинку ОСОБА_7 , вони зайшли на подвір`я і побачили на землі біля дверей будинку невідомого чоловіка з тілесними ушкодженнями. Він був весь у крові та стогнав. У цей час за ними відразу приїхали родичі ОСОБА_7 , які викликали швидку допомогу та працівників поліції, а свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 поїхали у своїх справах, так як зрозуміли, що допомоги вже не потрібно. Потім вони дізнались, що побитим чоловіком був ОСОБА_9 .
Крім вище наведених показань, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, об`єктивно підтверджується іншими дослідженими місцевим судом доказами.

Зокрема, протоколами огляду місця події від 13.06.2019, 14.06.2019, 17.06.2019 безпосередньо зафіксована обстановка та сліди вчинення кримінального правопорушення (а.к.п.67-73).
16.09.2019 при проведенні слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_9 детально розповів та відтворив механізм нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_7 (а.к.п.91-93).
Згідно зі ст.86 КПК України, вищенаведені докази отримані у порядку, встановленому КПК України, а, отже, є допустимими.

Піддавати їх сумніву у апеляційного суду немає підстав.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07 лютого 2003 року № 2 регламентовано, що відповідно до ст.76 КПК України для встановлення причин смерті, тяжкості й характеру тілесних ушкоджень призначення експертизи є обов`язковим. Водночас треба мати на увазі, що висновки судово-медичних експертиз містять лише медичну оцінку наслідків злочинного діяння і саме в такому розумінні вони повинні оцінюватися судами при вирішенні питання про доведеність винуватості особи у злочині, обставин його вчинення та про його кримінально-правову кваліфікацію.

Висновком експерта № 513 від 12.08.2019 встановлено, що згідно даних представленої медичної документації у ОСОБА_9 було виявлено тілесні ушкодження…, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для їх загоєння та лікування необхідний час більше 21 доби... та категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (а.к.п.86-88).
Вказаний висновок у судовому засіданні місцевого суду підтвердила і експерт ОСОБА_20 .
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції належним чином досліджені та дана належна правова оцінка експертизі і поясненням експерта ОСОБА_20 , допитаної у місцевому суді.

Тому твердження сторони захисту про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а саме:умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, на переконання апеляційного суду, є необґрунтованими і безпідставними.

Так, положеннями п.30 Постанови «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07 лютого 2003 року № 2 визначено, що відповідно до вимог статей 23 і 23-2 КПК судам необхідно з`ясовувати причини й умови, що сприяли вчиненню вбивств чи заподіянню тілесних ушкоджень.

У поданій апеляційній скарзі сторона захисту посилається на те, що у діях ОСОБА_7 , можливо, наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а саме: умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а не умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Однак такі твердження спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який як у суді першої, так і апеляційної інстанцій зауважив, що обвинувачений ОСОБА_7 наносив йому удари ногами, а в подальшому тягнув його на вулицю, внаслідок чого останній вдарився головою у сходи та втратив свідомість. Крім того, обвинувачений знову наносив удари ногами, а коли потерпілий закривав очі, то перший зупинявся. ОСОБА_7 поливав його водою зі шлангу, і коли бачив, що потерпілий відкривав очі, то знову починав бити останнього, внаслідок чого ОСОБА_9 , імовірно, втратив свідомість.
Показання потерпілого також об`єктивно стверджуються і висновком експерта № 513 від 12.08.2019 та показаннями експерта ОСОБА_20 , які свідчать про нанесення ОСОБА_9 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Отже, на переконання суду апеляційної інстанції, обставини вчинення даного злочину в сукупності з дослідженими місцевим судом доказами повністю спростовують версію сторони захисту про вчинення ОСОБА_7 умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, і не дають законних підстав для перекваліфікації його дій на ч.2 ст.125 КК України.
Необхідно звернути увагу і на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, у зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (Рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).
Отже, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, і приймаючи до уваги наявність належних і допустимих доказів, які доводять вину ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтовано визнав його винуватим у вчиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.122 КК України.

Що ж стосується тверджень сторони захисту про призначення ОСОБА_7 надто суворої міри покарання, то вони не беруться апеляційним судом до уваги, так як не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Відповідно до приписів ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який належить до категорії нетяжких, усі обставини кримінального провадження та дані про особу винного.

До обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, місцевий суд відніс вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлені.

Судом першої інстанції також враховано, що ОСОБА_7 раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, є пенсіонером інвалідом 3-ї групи загального захворювання.
ОСОБА_7 своєї вини у вчиненому не визнав та не розкаявся.
Також слід відмітити, що місцевий суд взяв до уваги і позицію потерпілого ОСОБА_9 , який просив суд суворо покарати ОСОБА_7 .
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що така позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Місцевий суд обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, передбачене санкцією ч.1 ст.122 КК України, оскільки інші покарання у виді виправних робіт та обмеження волі, які також передбачені санкцією ч.1 ст.122 КК України, в силу положень ч.2 ст.57 та ч.3 ст.61 КК України, не можуть бути застосовані до ОСОБА_7 , який досяг пенсійного віку.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Отже, призначене ОСОБА_7 покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових злочинів, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Посилання, наведені в апеляційній скарзі захисника про те, що у задоволенні цивільного позову потерпілого в частині відшкодування матеріальної шкоди слід відмовити, а моральної шкоди задовольнити частково, на думку апеляційного суду, є необгрунтованими.
Положення ч.1 ст.128 КПК України регламентують, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Приписами ч.5 ст.128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 1 ст.129 КПК України передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Під час апеляційного розгляду провадження встановлено, що вироком суду цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальна шкода в розмірі 9710 (дев`ять тисяч сімсот десять) гривень 61 коп. та моральна шкода в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.
Суд апеляційної інстанції вважає, що розмір відшкодування моральної та матеріальної шкоди, визначений місцевим судом, у повній мірі відповідає обсягу та характеру, спричинених ОСОБА_9 душевних страждань, нервових потрясінь і психічних страждань, що призвели до різкого погіршення стану його здоров`я, а також вимушених змін у його життєвих стосунках.
На переконання апеляційного суду, у даному випадку при вирішенні цивільного позову потерпілого місцевим судом в повній мірі взяті до уваги вказані обставини та представлені потерпілим документи, зокрема чеки, які підтверджують придбання останнім медикаментів (а.к.п.34-37).
Таким чином, суд апеляційної інстанції не може погодитися також із твердженнями сторони захисту про необхідність зміни вироку суду в частині задоволення цивільного позову потерпілого.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді