КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9
обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в режимі відеоконференції з ДУ «Київський слідчий ізолятор» та Ізолятором тимчасового тримання ГУНП у м. Києві апеляційні скарги захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року, якою зокрема обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 продовжено строк тримання під вартою по 30 квітня 2021 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

На розгляді Оболонського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0008030 по обвинуваченням ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 255, ч.3 ст.27, ч.3 ст.146, ч.3 ст.27, ч.4 ст.189 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.189, ч.3 ст.146 КК України, ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.189, ч.3 ст.146 КК України, ОСОБА_16 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 147, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 147, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 345 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_17 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189 КК України.

Під час судового розгляду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_5 заявив клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави, вказуючи на наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які обвинувачуються у вчиненні тяжких і особливо тяжких злочинів, можуть вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України і ці ризики на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02.03.2021 року під час вирішення питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою в порядку ст. 331 КПК України, зокрема обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 продовжено строк тримання під вартою до 30.04.2021 року включно.

На вказану ухвалу захисник ОСОБА_12 діючи в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 02.03.2021 року та постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_10 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, заборонивши йому залишати місце свого проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 177, 178, 183 КПК України та недотримання положень викладених у судових актах Європейського суду з прав людини, оскільки під час вирішення питання про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, який є винятковим, найсуворішим видом запобіжного заходу, прокурор не навів переконливих доводів щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які б слугували підставою для продовження обвинуваченому ОСОБА_10 строку тримання під вартою та не обґрунтував своєї позиції щодо неможливості застосування інших заходів для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
Апелянт зазначає, що в процесі розгляду клопотання прокурора настоятель храму «Знамення» Божої Матері Української православної Церкви о. ОСОБА_18 звернувся до суду із заявою про особисту поруку, в якій письмово поручився за виконання обвинуваченим ОСОБА_10 покладених на нього обов`язків, відповідно до ст.194 КПК України і зобов`язався за необхідності доставити його в суд на першу про те вимогу, однак вказана заява була судом повністю проігнорована.

В інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 апеляційні скарги також подали його захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які, посилаючись на незаконність та необгрунтованість ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року, просять її скасувати в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 та постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на інший більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
В обґрунтування доводів поданих апеляційних скарг, які є аналогічними за змістом та вимогами, захисники посилаються на недотримання судом першої інстанції вимог ст. 370, 177, 193, 194, 196, 199, 331 КПК України та практики ЄСПЛ, а тому вважають оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою і невмотивованою, висновки якої не ґрунтуються на матеріалах справи. На переконання апелянтів сторона обвинувачення, не довела ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а суд формально послався в оскаржуваній ухвалі на наявність ризиків, як на підставу для продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_10 під вартою.

Апелянти вказують, що ризик переховування обвинуваченого від суду прокурор обґрунтовує лише тим, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, що не є достатньою причиною для переховування, так як небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання передбаченого за вчинений злочин. Ризик незаконного впливу на свідків, на думку сторони захисту, має бути підтверджений доказами, зокрема телефонними дзвінками з погрозами чи здійснення на свідків відповідного тиску, звернення свідків до поліції з відповідними заявами, тощо. Проте жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_10 здійснював, продовжує чи має намір здійснювати якийсь тиск на свідків прокурором не наведено. Не надано стороною обвинувачення і жодного доказу в обґрунтування продовження існування ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, перебуваючи, наприклад, під цілодобовим домашнім арештом.
Вважають, що прокурор взагалі не обгрунтував, чому більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти вказаним ризикам і чому ОСОБА_10 не зможе виконувати покладені на нього судом процесуальні обов`язки.
Також апелянти звертають увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_10 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, є полковником запасу, має вищу оскіту, постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, має сім`ю, яка складається з його матері( пенсіонерки), дружини та доньки, характеризується позитивно, є прихожанином храму "Знамення» Божої Матері" що на думку захисників свідчить про можливість застосування до ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, проте ці докази не були досліджені судом при винесенні оскаржуваної ухвали.

В апеляційній скарзі захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 також ставиться питання про скасування ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року стосовно його підзахисного та постановлення нової ухвали, якою обрати ОСОБА_11 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник посилається на порушення судом першої інстанції вимог ст. 177, 194, КПК України та недотримання практики ЄСПЛ, зокрема правової позиції викладеної в рішеннях ЄСПЛ у справах «Харченко проти України», «Ніколова проти Болгарії» «Ноймайстер проти Австрії», в яких звертається увага на те, що сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, що при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто питання можливості застосування альтернативних запобіжних заходів, а тому вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою і невмотивованою, яка постановлена з порушенням норм процесуального права та без врахування доводів сторони захисту.
Також апелянт зазначає, що в клопотанні прокурора не міститься жодних доказів наявності обґрунтованих ризиків, що обвинувачений буде ухилятися від слідства та суду або в інший спосіб перешкоджати кримінальному провадженню.
Крім того вказує, що обвинувачений ОСОБА_11 раніше не судимий, має на утриманні батьків пенсіонерів, неповнолітню дитину, має постійне місце проживання, тривалий строк знаходиться під вартою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та їх захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на підтримку доводів поданих апеляційних скарг; думку прокурорів, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг захисників, вказуючи на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції; перевіривши матеріали контрольного провадження №1-кп/756/712/2021 (справа №760/13530/19), які надійшли з суду першої інстанції та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_19 було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суд першої інстанції дійшов висновку, що ризики, які були враховані слідчим суддею під час обрання обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшилися і продовжують існувати, а інших відомостей, які б свідчили, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за станом здоров`я не можуть утримуватись в умовах слідчого ізолятора або з`явились нові обставини на підтвердження наявності підстав для зміни їм запобіжного заходу на більш м`який судом не встановлено.

Перевіркою ухвали суду про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті в порядку ст. 331 КПК України, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що підстави, у зв`язку з наявністю яких останнім був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися та продовжують існувати.

На противагу апеляційним твердженням захисників щодо недотримання судом першої інстанції практики ЄСПЛ при вирішенні питання про продовження обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зокрема правової позиції викладеної у певних рішеннях цього суду, колегія суддів відмічає, що Європейський Суд з прав людини, зокрема у справі «Лабіта проти Італії» зазначив, що продовжуване утримання особи під вартою може бути виправдане у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

Таким чином, при позбавленні особи волі та продовженні такого заходу забезпечення кримінального провадження, суд повинен враховувати особливості конкретної справи, в якій необхідне тривале утримання особи під вартою у зв`язку з привалюванням суспільного інтересу та безпеки суспільства над правилом поваги до особистої свободи особи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, враховуючи конкретні обставини справи вважає, що в даному випадку, суспільний інтерес та безпека суспільства виправдовує тривале утримання обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під вартою і свідчить про неможливість зміни їм запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, а тому висновки суду першої інстанції про наявність підстав для продовження їм строку тримання під вартою на 60 днів є правильними.

Отже, апеляційні доводи захисників щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи.

Апеляційні твердження апелянтів про наявність у обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 постійного місця проживання та міцних соціальних зв`язків, на переконання колегії суддів не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 строку тримання їх під вартою, а будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинувачених, судом не було встановлено і стороною захисту не доведено, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, аніж тримання під вартою.

За викладеним, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 02.03.2021 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 строку тримання під вартою винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону є обґрунтованою і підстав для її скасування та зміни ОСОБА_10 обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189 КК України та ОСОБА_11 обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 147, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 345 КК України запобіжного заходу на домашній арешт або інший більш м`який запобіжний захід, про що ставиться питання в апеляційних скаргах їх захисників, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року, якою обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 продовжено строк тримання під вартою по 30 квітня 2021 року включно без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3