ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 543/191/20 Номер провадження 11-кп/814/223/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.121 КК - Т.З.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретарем з участю прокурора захисників обвинуваченихОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000362 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та начальника Семенівського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_12 на вирок Оржицького районного суду Полтавської області від 21 липня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Оржицького районного суду Полтавської області від 21 липня 2020 року

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, непрацюючий, неодружений, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.121 КК України на 8 років позбавлення волі .

ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та мешканець АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою освітою, працюючий вантажником ТОВ «Глобинський м`ясокомбінат», неодружений, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.121 КК України на 8 років позбавлення волі.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнані винуватими в тому, що вони 08 грудня 2019 року близько 03 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, неподалік кафе «Атлант» по вул. Космонавтів, 17, в смт. Семенівка Полтавської області, зустріли незнайомого потерпілого ОСОБА_13 та вчинили з ним сварку на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин.
Під час конфлікту з потерпілим, обвинувачені умисно, групою осіб, нанесли йому удари кулаками рук та ногами у взутті в ділянку голови, по тулубу та по кистях рук, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого ОСОБА_13 помер на місці події.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати вирок, а кримінальне провадження щодо нього закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення або через не встановлення достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
Заперечує факт нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому та зазначає, що не бачив, щоб тілесні ушкодження наносив інший обвинувачений ОСОБА_10 , оскільки до конфлікту між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 відходив на незначний проміжок часу, а коли повернувся, то лише допоміг ОСОБА_10 відтягнути потерпілого на узбіччя.
Вказує про підтвердження його відсутності на місці події ОСОБА_10 , який повідомив, що ОСОБА_9 не брав участі у бійці та не наносив тілесних ушкоджень ОСОБА_13 .
Зазначає, що тілесні ушкодження отримав внаслідок падіння, що підтверджується протоколом огляду місця події від 08 грудня 2019 року та висновком судового експерта №123 від 10 грудня 2019 року, проте ці обставини не були перевірені судом першої інстанції.
Заперечує факт добровільної видачі речей, у які він був одягнений у день, коли сталась подія злочину, оскільки працівники поліції вилучили їх примусово, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також показаннями одного з працівників поліції та понятого.

Стверджує про наявність в матеріалах кримінального провадження суперечностей щодо часу його затримання, оскільки фактично був затриманий о 13 год. 08 грудня 2019 року, а протокол про це складений лише о 18 год. 20 хв. цього дня.

Звертає увагу, що місцевим судом не перевірена причетність до вчинення злочину інших осіб, оскільки згідно з протоколом огляду від 08 грудня 2019 року, на місці події виявлено светр, який не належить ні потерпілому, ні обвинуваченим.

Зазначає, що основний комплекс тілесних ушкоджень, з огляду на висновок експерта, потерпілий отримав вірогідніше за все при неодноразовому падінні з висоти власного зросту.

Вважає, що місцевим судом безпідставно визнано неналежним доказом висновок експерта №379 від 30 грудня 2019 року, відповідно до якого при дослідженні піднігтьового вмісту зрізів нігтьових пластин з рук ОСОБА_9 крові не виявлено, оскільки вказана обставина також свідчить про його непричетність до вчинення злочину.

Наголошує, що місцевим судом, всупереч вимогам ч.1 ст.23 КПК України, в основу обвинувального вироку покладено показання обвинуваченого ОСОБА_10 під час проведення слідчого експерименту, і не взято до уваги показання обвинувачених під час судового розгляду.

Вказує, що показання допитаних судом свідків не містять відомостей на підтвердження його винуватості.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 за мотивів, аналогічних викладеним в апеляційній скарзі обвинуваченого, просить скасувати вирок місцевого суду, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 закрити.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 просить скасувати вирок місцевого суду, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
При цьому зазначає, що ініціатором конфлікту був саме потерпілий ОСОБА_13 , який першим почав наносити ОСОБА_10 удари в обличчя, а його підзахисний діяв захищаючись.

Вказує, що ОСОБА_10 обмовив себе та ОСОБА_9 під час досудового розслідування, оскільки перед проведенням слідчого експерименту був введений в оману працівниками поліції щодо показань, нібито наданих ОСОБА_9 під час проведення з ним аналогічної слідчої дії.

Звертає увагу, що ОСОБА_10 частково визнає свою винуватість у вчиненні злочину.

Наголошує, що місцевий суд безпідставно послався на показання обвинувачених під час досудового розслідування, а не в судовому засіданні.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок місцевого суду щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення через м`якість та ухвалити новий вирок, яким засудити обвинувачених за ч.2 ст.121 КК України на 10 років позбавлення волі кожного.

При цьому зазначає про малозначність факту, що став приводом для нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, та звертає увагу на спосіб вчинення злочину і поведінку обвинувачених у подальшому.

Інші учасники провадження вирок не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених та їх захисників на підтримання доводів апеляційних скарг, думку прокурора про необхідність призначення більш суворого покарання обвинуваченим, дослідивши докази, допитавши свідків, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_10 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні потерпілому ОСОБА_13 , що спричинило його смерть, підтверджуються сукупністю наступних достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.
Так, обвинувачений ОСОБА_10 як в засіданні місцевого суду, так і в апеляційному суді підтвердив обставини конфлікту з потерпілим.
При цьому він стверджував, що ініціатором сварки був ОСОБА_13 , який першим ударив його в обличчя. Після чого розпочалась бійка, під час якої він ( ОСОБА_10 ) також наносив удари потерпілому по різних частинах тіла.
Водночас, ОСОБА_10 пояснював, що під час бійки обвинувачений ОСОБА_9 відійшов і його поряд не було, участі в побитті потерпілого він не брав, а коли повернувся, то лише допоміг відтягти ОСОБА_13 на узбіччя.
Такі показання ОСОБА_10 підтверджуються висновком судово-медичної експертизи №122, відповідно до якого у нього виявлені легкі тілесні ушкодження у вигляді синця в області зовнішнього кута верхньої повіки правого ока з крововиливом в склеру, які утворилися від дії тупих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могли бути пальці рук, стиснуті в кулак.
Також експерт виявив у обвинуваченого переривчаті, полоскоподібні садна на підборідді знизу зліва та садно по задній поверхні ліктьового суглобу по механізму «ковзання-тертя», які могли утворитися внаслідок падіння з висоти власного зросту на площину як із наданням тілу прискорення так і без такого.
При цьому експерт дійшов висновку, що виявлені тілесні ушкодження могли утворитися при обставинах, на які вказує підекспертний, тобто під час бійки із потерпілим (т.2, а.с.31).
Відповідають показання ОСОБА_10 і висновку №105 судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_13 про нанесення йому не менше 6 ударів по голові, 4 по обличчю та більше десяти по різних частинах тулубу в короткий проміжок часу.
При цьому експерт встановив, що садна на переніссі, спинці, крилах носа та кінчику його, перелом кісток носа з носовою кровотечою, яка спричинила аспірацію крові, від якої і настала смерть ОСОБА_13 кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх утворення.
Не виявив експерт і яких-небудь тілесних ушкоджень, характерних для переміщення трупа. (т.2 а.с.52-57).
Також показання ОСОБА_10 узгоджуються з висновками судово-медичних експертиз №23/1564 та №18/1559, відповідно до яких на його одязі та взутті, а також на одязі, вилученому з трупа потерпілого, знайдена кров людини, яка може походити і від ОСОБА_13 і від ОСОБА_10 .
Походження цієї крові від ОСОБА_9 експерт виключає (т.2, а.с.5-7, 14-16).
Підтверджуються показання ОСОБА_10 і даними протоколу огляду місця події ділянки місцевості, де був виявлений труп ОСОБА_13 (т.1. а.с.200-210).
Що стосується слідчого експерименту, проведеного з ОСОБА_10 під час досудового розслідування, то відтворення ним обставин вчиненого злочину, за виключенням показань про причетність до побиття потерпілого обвинуваченого ОСОБА_9 , узгоджуються з наведеними доказами його винуватості.
Ці докази, які апеляційний суд безпосередньо сприймав під час судового засідання і оцінив не лише кожний з них з точки зору належності, допустимості, достовірності, а і їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, підтверджують висновки місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_10 в умисному нанесенні тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_13 , що спричинило його смерть.
При цьому колегія суддів враховує, що з огляду на встановлені обставини злочину, характер та ступінь тяжкості виявлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 , заподіяна потерпілому шкода вочевидь не може бути визнана співрозмірною як з небезпечністю посягання на обвинуваченого ОСОБА_10 , так і з обстановкою захисту.
Адже, відповідно до ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Тому доводи захисника про те, що ОСОБА_10 діяв у стані необхідної оборони є непереконливими.
Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційних скарг про недоведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину з огляду на таке.
Відповідно до ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст.284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.
Згідно з п.3 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Як на докази підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_9 , суд послався на протоколи: слідчого експерименту з участю обвинуваченого ОСОБА_10 ; огляду місця події від 08 грудня 2019 року ділянки місцевості, де був виявлений труп потерпілого, а також домогосподарства ОСОБА_9 , під час якого він добровільно видав свій одяг та взуття; показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 і на висновки судових експертиз.
Повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, дослідивши докази, надані сторонами провадження, допитавши свідків, колегія суддів вважає, що вони не можуть бути визнані достатніми для підтвердження винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину.
Так, обвинувачений ОСОБА_9 заперечував свою винуватість в суді першої та апеляційної інстанцій та пояснював, що дійсно 08 грудня 2019 року близько 03 години йшов разом з ОСОБА_10 по вулиці Космонавтів в селищі Семенівка Полтавської області. Проте під час конфлікту ОСОБА_10 з потерпілим він відійшов у зв`язку з природними потребами. При цьому підсковзнувся та упав, а коли повернувся, то лише допоміг ОСОБА_10 відтягнути потерпілого на узбіччя і ніяких тілесних ушкоджень не наносив.
Такі показання ОСОБА_9 підтвердив у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 .
Крім того, пояснення ОСОБА_9 узгоджуються з протоколом огляду ділянки місцевості, де знаходився труп ОСОБА_13 (т.1. а.с.200-210), відповідно до якого на відстані 9 метрів від трупа у рівчаку виявлені сліди від кросівка, сліди ковзання на ґрунтовій поверхні та слід долоні.
При цьому наявні в матеріалах провадження фотознімки свідчать про те, що виявлені сліди від взуття співпадають з слідами кросівок ОСОБА_9 .
Більше того, судово-медичний експерт у висновку №123 встановив, що виявлений у ОСОБА_9 синець по задній поверхні правого ліктьового суглобу утворився внаслідок падіння з висоти власного зросту на площину, а переривчате садно по тильній поверхні лівої кисті - при ударі об тупий предмет (т.2, а.с.32).
Водночас, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №379, при дослідженні піднігтьового вмісту зрізів нігтьових пластин з правої та лівої рук ОСОБА_9 крові не виявлено (т.1 а.с.230-232).
Оцінюючи протокол слідчого експерименту з участю обвинуваченого ОСОБА_10 , під час якого він стверджував, що ОСОБА_9 також наносив удари потерпілому, з точки зору належності, допустимості, достовірності, колегія суддів приходить до такого (т.2, а.с.39-47).
Приписами ч.4 ст.95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано у порядку, передбаченому ст.225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
В судовому засіданні як місцевого, так і апеляційного суду, обвинувачений ОСОБА_10 пояснював, що під час слідчого експерименту обмовив ОСОБА_9 внаслідок провокативних дій з боку працівників поліції та підтвердив непричетність останнього до побиття потерпілого.
З`ясувавши причини зміни показань ОСОБА_10 , враховуючи, що показання обох обвинувачених у судовому засіданні є логічними, послідовними та узгоджуються як між собою, так і з наведеними вище доказами, колегія суддів вважає помилковими висновки місцевого суду про те, що протокол слідчого експерименту з участю обвинуваченого ОСОБА_10 є належним доказом винуватості ОСОБА_9 .
Що стосується протоколу огляду домогосподарства ОСОБА_9 від 08 грудня 2019 року, під час якого вилучено кросівки, штани та куртку, колегія суддів наголошує про таке (т.1, а.с.211-213).
За загальним правилом, встановленим у ч.2 ст.234 та ч.2 ст.237 КПК України, огляд та обшук житла чи іншого володіння особи здійснюється на підставі ухвали слідчого судді.
У винятковому випадку, передбаченому ч. 3 ст. 233 КПК України, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, однак у такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій (постфактум) звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.
Докази, встановлені внаслідок огляду та обшуку, проведених з порушенням зазначених правил, а також, якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, є недопустимими.
З протоколу цієї слідчої дії вбачається, що 08 грудня 2019 року з 17 год. 55 хв. до 18 год. 20 хв. слідчий провів огляд входу до домогосподарства ОСОБА_9 , під час якого обвинувачений із будинку добровільно виніс та видав речі, в які він був одягнений під час злочину.
Проте, як встановлено в засіданні апеляційного суду, ОСОБА_9 фактично був затриманий працівниками поліції близько опівдня 08 грудня 2019 року.
Як стверджують свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 батьки обвинуваченого ОСОБА_9 , сина забрали працівники поліції і повезли з собою приблизно опівдні.
Біля 13 год. 30 хв. цього ж дня поліцейські повернулися без сина і забрали його речі: кросівки, штани та куртку. Потім, близько 18 години, працівники поліції приїхали із сином та понятими. Син зайшов у хату з пакетом з речами, після чого вийшов з двору та в подальшому був офіційно затриманий.
Відповідно до протоколу, затриманий ОСОБА_9 був о 17 годині 18 хв. 08 грудня 2019 року, а захисник йому призначений з Регіонального Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги о 17 годині 54 хвилин цього дня, про що свідчить відповідне доручення (т.1, а.с.223, а.с.184).
За таких обставин, враховуючи істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при вилученні речей обвинуваченого, відсутність дозволу слідчого судді на огляд та обшук житла чи іншого володіння особи, неспростовані стороною обвинувачення твердження про тривалий час перебування речей під контролем працівників поліції у поза процесуальний спосіб, з огляду на порушення права обвинуваченого ОСОБА_9 на захист, отримання його пояснень та вилучення речей після затримання без повідомлення про свої права, колегія суддів визнає протокол огляду від 08 грудня 2019 року з додатком (т.1 а.с.211-213) недопустимим доказом.
При цьому колегія суддів враховує, що показання свідка ОСОБА_16 , який був присутній в якості понятого та підтвердив, що вилучення речей ОСОБА_9 відбувалося добровільно, а також пояснення свідка ОСОБА_17 - інспектора поліції, який вів відеозапис слідчої дії, вочевидь не можуть спростувати висновки про недопустимість цього доказу з огляду на встановлені апеляційним судом обставини.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що встановлені внаслідок цієї процесуальної дії докази, а саме висновки судових експертиз щодо дослідження речей ОСОБА_9 є недопустимими й такими, що не можуть бути використані при прийнятті процесуального рішення.
Показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 про перебування обвинувачених у кафе напередодні події, а також свідка ОСОБА_18 , який бачив, як ОСОБА_10 з кимось йшов по дорозі увечері того дня, жодним чином не спростовують доводів ОСОБА_9 про невинуватість у вчиненні злочину.
Інших доказів на підтвердження вини ОСОБА_9 суду першої та апеляційної інстанції не надавалося.
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Якщо висунуті обвинувачення у вчинені кримінально карного діяння, то тягар доведення цих звинувачень, тобто обов`язок щодо пошуку, збирання і надання суду доказів вини обвинуваченого, лежить на стороні обвинувачення.
Пункт 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.
Відповідно до ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Таким чином, колегія суддів, дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, приходить до висновку, що сторона обвинувачення поза розумним сумнівом не довела винуватість ОСОБА_9 , а тому вирок в частині засудження його за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, підлягає скасуванню, а провадження в цій частині - закриттю на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
За таких обставин, необхідно виключити з мотивувальної частини вироку при кваліфікації дій ОСОБА_10 кваліфікуючу ознаку ч.2 ст.121 КК України «вчинене групою осіб».
В зв`язку із зменшенням обсягу обвинувачення, оцінюючи як тяжкість вчиненого злочину, так і конкретні обставини кримінального провадження, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, його ставлення до вчиненого, а саме визнання вини та розуміння наслідків, колегія суддів вважає за необхідне пом`якшити призначене ОСОБА_10 покарання до мінімальної межі, встановленої санкцією цієї частини статті Кодексу.
Відповідно, відсутні підстави для посилення покарання, про що просив прокурор в апеляційній скарзі.
Отже, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_11 необхідно задовольнити. Водночас, апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та начальника Семенівського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_12 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 417 та 418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_11 задовольнити.
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та начальника Семенівського відділу Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_12 задовольнити частково.
Вирок Оржицького районного суду Полтавської області від 21 липня 2020 року щодо ОСОБА_10 змінити.
Виключити з мотивувальної частини вироку при кваліфікації дій ОСОБА_10 кваліфікуючу ознаку ч.2 ст.121 КК України «вчинене групою осіб».
Пом`якшити ОСОБА_10 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, до 7 (семи) років позбавлення волі.
Вирок Оржицького районного суду Полтавської області від 21 липня 2020 року в частині засудження ОСОБА_9 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, скасувати, а провадження в цій частині закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
Звільнити ОСОБА_9 з-під варти в залі суду негайно.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4