ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/623/21 Номер провадження 11-сс/814/362/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
слідчого ОСОБА_7
представника
власника майна адвоката ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 , поданою в інтересах власника майна ОСОБА_9 , на ухвалу слідчого судді Карлівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2021 року, -
ВСТАНОВИЛА :
Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ ВП №3 Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_10 та накладено арешт, шляхом заборони користування та розпорядження на тимчасово вилучене майно, а саме автомобіль марки «САЗ-3507», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , та свіжоспиляну деревину різної породи, діаметру і довжини, яка знаходиться у кузові вказаного автомобіля, об`ємом приблизно 5 м3.
Доручено зберігання автомобіля марки «САЗ-3507», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , та свіжоспиляної деревини різної породи, діаметру та довжини, яка знаходиться у кузові вказаного автомобіля, об`ємом приблизно 5 м3 на території СПД№2 ВП№3 Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області.
Прийняття такого судового судового рішення, слідчий суддя мотивував тим, що стороною обвинувачення доведено, що зазначене вище майно має значення для забезпечення збереження речових доказів, за наявності розумних підозр вважати, що це майно є доказом кримінального правопорушення та наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України. Водночас слідчим суддею зазначено, що незастосування арешту майна у подальшому може перешкодити кримінальному провадженню.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , в інтересах власника майна ОСОБА_11 , просить скасувати ухвалу слідчого судді Карлівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2021 року у частині накладення арешту, шляхом заборони користування та розпорядження на автомобіль марки «САЗ-3507», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №3 Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_10 у частині накладення арешту на автомобіль марки «САЗ-3507», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 .
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що слідчим суддею не враховано те, що: в автомобілі ОСОБА_9 знаходилась деревина, яку на законних підставах перевозив ОСОБА_12 із приватної території, про що останній повідомив при вилученні автомобіля та деревини, надав відповідні документи, а тому автомобіль марки «САЗ-3507», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , не може бути знаряддям злочину та відповідно речовим доказом; на ОСОБА_9 не надходили заяви про вчинення кримінальних правопорушень від будь-яких громадян чи організацій; відсутнє існування обгрунтованої підозри щодо вчинення злочину ОСОБА_9 та ОСОБА_12 .
При цьому, адвокат ОСОБА_8 , в інтересах власника майна ОСОБА_9 , просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Карлівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2021 року, посилаючись на те, що про день та час розгляду клопотання власнику майна та його представнику не було відомо, про постановлення оскаржуваної ухвали слідчого судді адвокату стало відомо 05 квітня 2021 року після отримання поштового конверту із копією ухвали слідчого судді Карлівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2021 року.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу з підстав у ній наведених, слідчого та прокурора, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Згідно ч. 3 ст. 392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення, якщо інше не передбачене цим Кодексом.
З матеріалів провадження вбачається, що оскаржувана ухвала слідчого судді постановлена 31 березня 2021 року без участі ОСОБА_9 та його представника. У матеріалах справи наявний супровідний лист про направлення копії ухвали слідчого судді Карлівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2021 року власнику майна та його представнику, проте доказів отримання останніми копії оскаржуваної ухвали слідчого судді матеріали провадження не містять. За таких обставин, суд апеляційної інстанції виходить з даних, зазначених апелянтом, щодо дати отримання копії ухвали Карлівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2021 року 05 квітня 2021 року.
Зважаючи на те, що копію оскаржуваної ухвали адвокатом ОСОБА_8 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_9 , було отримано лише 05 квітня 2021 року, вказані обставини у цій справі необхідно вважати як об`єктивні перешкоди для подання апеляційної скарги через необізнаність зацікавленої особи з прийнятим слідчим суддею рішенням та його мотивами.
Апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції адвокат ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_9 , подав 07 квітня 2021 року, що підтверджується вхідним штампом Полтавського апеляційного суду, тобто у межах п`ятиденного строку з дня отримання копії оскаржуваного судового рішення.
Зважаючи на викладене вище та те, що оскаржуване судове рішення стосується інтересів ОСОБА_9 , колегія суддів дійшла висновку, що строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Карлівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2021 року апелянтом пропущено не було.
У відповідності до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями статті 3 КПК України на слідчого суддю покладено обов`язок контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, при цьому, окреслено межі такого захисту діяти в порядку, передбаченому КПК України.
Частиною першою, пунктом 7 частини другої статті 131 КПК України встановлено, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення цього провадження, в тому числі арешт майна.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
За положеннями ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.

Згідно з ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1)правову підставу для арешту майна;

2)можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1)можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4)розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6)наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Під час апеляційного перегляду встановлено, що 26 березня 2021 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань у наступному короткому викладі обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: «26 березня 2021 року надійшло повідомлення від працівників СРПП СПД №2 ВП №3 Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області про те, що поблизу с. Василівка Чутівського р-ну Полтавської обл., водій автомобіля САЗ 3507, д.н.з. НОМЕР_1 , перевозить деревину без відповідних документів (а.п. 3).
26 березня 2021 року слідчим ВП №3 Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області проведено огляд місця події, у ході якого виявлено та вилучено вантажний автомобіль САЗ 3507, д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , стовбури свіжоспиляної деревини різних довжини, діаметрів та порід, об`ємом приблизно 5м3, яка знаходилась у кузові цього транспортного засобу (а.п. 7-8).
29 березня 2021 року слідчим ВП №3 Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області ОСОБА_10 вантажний автомобіль САЗ 3507, д.н.з. НОМЕР_1 , та свіжоспиляну деревину різних породи, діаметрів та довжин, яка знаходиться у кузові вказаного автомобіля, об`ємом приблизно 5м3 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000168 від26 березня 2021 року (а.п. 9).
29 березня 2021 року слідчий СВ ВП №3 Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області ОСОБА_10 за погодженням прокурора ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Карлівського районного суду Полтавської області з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, а саме: автомобіль марки «САЗ-3507», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , та свіжоспиляну деревину різної породи, діаметру і довжини, яка знаходиться у кузові вказаного автомобіля, об`ємом приблизно 5 м3, шляхом заборони користування, відчуження та розпорядження з метою збереження даних речових доказів.
31 березня 2021 року слідчим суддею Карлівського районного суду Полтавської області клопотання слідчого задоволено та накладено арешт на зазначене вище майно та доручено його зберігати на території СПД№2 ВП№3 Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області.
Однак, з таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.
З матеріалів провадження вбачається, що апелянтом оскаржується ухвала слідчого судді Карлівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2021 року лише у частині накладення арешту на транспортний засіб, а тому відповідно до ст.404 КПК України в іншій частині оскаржуване судове рішення в апеляційному порядку не переглядається.
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , власником вантажного автомобіля САЗ 3507, д.н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_9 (а.п. 21).
З матеріалів, доданих до апеляційної скарги, вбачається, що ОСОБА_9 уповноважив ОСОБА_13 розпоряджатися належним ОСОБА_9 транспортним засобом САЗ 3507, д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується копією довіреності, яка дійсна до 06 лютого 2023 року.
Допитаний у суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_13 фізична особа-підприємець, пояснив, що у його розпорядженні перебуває автомобіль САЗ 3507, д.н.з. НОМЕР_1 , та зазначив, що на прохання ОСОБА_14 погодився перевезти деревину, яка належить ОСОБА_14 , і доручив здійснити це ОСОБА_12 .
У свою чергу, свідок ОСОБА_14 підтвердив показання свідка ОСОБА_13 , зазначивши, що він, ОСОБА_14 просив ОСОБА_13 перевезти деревину.
Водночас ОСОБА_14 повідомив, що ця деревина є його власністю.
Наведене узгоджується з даними довідки Коломацької селищної ради №2 від 07 серпня 2020 року №347, за якими за адресою домоволодіння ОСОБА_15 : АДРЕСА_2 , захаращено молодою паростю і деревами, а саме порід: береза, тополь, клен, горіх, яблуня, груша, вишня, які підлягають видаленню (а.п. 16).
Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію права власності на нерухоме майно, будинок за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_15 та ОСОБА_14 (а.п. 17).
Наведені обставини не спростовано слідчим та прокурором у судовому засіданні апеляційного суду. У свою чергу, прокурор повідомив, що відсутні дані про те, що деревина, на яку накладено арешт слідчим суддею, є незаконно зрубаною.
З матеріалів провадження вбачається, що слідчий у клопотанні, погодженому прокурором, ставить питання про накладення арешту на майно, з метою збереження речових доказів.
Разом з тим, слідчий суддя, задовольняючи клопотання слідчого та накладаючи арешт, зокрема, на автомобіль, не врахував, що орган досудового розслідування у розумінні ст.132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.
Так, органом досудового розслідування не представлено фактичних даних, які б давали підстави вважати, що транспортний засіб САЗ 3507, д.н.з. НОМЕР_1 , відповідає критерієм, зазначеним у ст.98 КПК України.
Більш того, у судовому засіданні апеляційного суду прокурор не зміг пояснити необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
Колегія суддів звертає увагу на те, що та обставина, що транспортний засіб постановою слідчого визнано речовим доказом у рамках даного кримінального провадження, у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства, не є безумовною підставою для накладення на нього арешту у разі встановлення слідчим суддею чи судом відсутності у такого майна ознак, визначених ст.98 КПК України.
Крім того, слід зазначити, що у даному випадку, клопотання про арешт майна не містить переліку слідчих та процесуальних дій, які будуть проведені із даним матеріальним об`єктом - автомобілем, а подальше перебування майна поза межами володіння особи призведе тільки до порушення права власника та володільцця щодо володіння, користування та розпорядження майном.
Відповідно до частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зважаючи на встановлені вище обставини та відповідні їм правовідносини, апеляційний суд дійшов висновку, що слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про арешт майна, не повною мірою дотримався вимог статей 94, 132, 173 КПК України та Першого протоколу до Конвенції, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала не може вважатись законною та обгрунтованою, а тому підлягає скасуванню з постановленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про відмову у задоволенні клопотання слідчого, погодженого прокурором про накладення арешту на транспортний засіб.

Зважаючи на викладене вище, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , подану в інтересах власника ОСОБА_9 задовольнити.
Скасувати ухвалу слідчого судді Карлівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2021 року у частині накладення арешту на автомобіль.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого ОСОБА_10 , погодженого прокурором ОСОБА_6 у частині накладення арешту на автомобіль «САЗ-3507», д.н.з. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , належить ОСОБА_9 , жителю АДРЕСА_3 .
В іншій частині ухвалу залишити без змін.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4