Житомирський апеляційний суд
Справа №274/7340/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 537 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
захисника: ОСОБА_7
засудженого: ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 березня 2021 року про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду м.Житомира від 19 березня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Рішення суду обґрунтовано тим, що враховуючи відсутність у Конституції України та законах України у суду повноважень замінювати покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, не суперечність застосування покарання у виді довічного позбавлення волі нормам міжнародного права, на даний час відсутні правові підстави для задоволення заяви засудженого.

В своїх апеляційних скаргах, які є ідентичними по змісту, захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_8 просять скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву засудженого про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, замінити мені невідбуте покарання за вироком апеляційного суду Миколаївської області від 12.05.2004 року у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк. Посилаються на те, що ухвала суду є незаконною, необгрунтованою, необ`єктивною , невмотивованою , яка не відповідає основним засадам КПК України, визначених у ст. 7, 8, 9,10 , ст.370 КК України, нормам КК України, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладеним в ухвалі дослідженим матеріалам та нормам КК України, міжнародним нормам та правилам, ст..ст. 3,6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Вказують, що у своєму рішенні суд не повністю навів зміст правової позиції, викладеної у її правовій позиції, яка була заявлена в судовому засіданні 19.03.2021 року, а саме не вказав про пояснення щодо відповідності вимог. засудженого, викладених у його клопотанні та доповненні рішенню ЄСПЛ, рішенню ЄСПЛ "Пєтухов проти України(2)" від 12.03.2019 року ,іншим нормам національного та міжнародного права, не вказано про її щодо того, що суд повинен прийняти рішення, яке має відповідати вказаному рішенню Європейського Суду з прав людини, ст.ст. 7,8,9, 370 КПК. України, ст. 3 ,5,6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як рішення, прийняте з порушенням вказаних норм та з порушенням висновків рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України(№2)" від 12.03.2019 року, інших рішень ЄСПЛ, міжнародних норм та правил, не відповідатиме ст. 370 КГІК України та основним засадам КПК України, викладеним у ст.7, 8,9 КГІК України, та іншим нормам КПК , України та Конституції України. Суд не спростував їх доводів, не надав обгрунтування своїх висновків щодо них. Вказуютбь, що посилання у вказаній ухвалі суду на зміст п. 193-194,201 рішення ЄСПЛ "Пєтухов проти України(2)" від 12.03.2019 р. для обгрунтування відмови в задоволенні мого клопотання є неправильним, вибірковим та частковим, а інші норми мотивуючої частини даного рішення ЄСПЛ та резолютивна частина залишились не в полі зору та поза увагою суду. Судом не надано оцінку та обгрунтування іншим дослідженим в судовому засіданні обставинам та документам поясненням учасників судового розгляду. Зазначають, що згідно до наданої ДУ «Бердичівська виправна колонія (№70)» характеристики, наданої ДУ «Бердичівська виправна колонія (№70)" ОСОБА_8 позитивно характеризуюся за місцем відбування покарання, має заохочення, а застосовані відносно нього стягнення давно погашені, на даний час з об`єктивних причин не має змоги бути працевлаштованим ,про що надав пояснення в судовому засіданні, є громадянином Російської Федерації. ОСОБА_8 у своєму клопотанні просив суд звернути увагу на те, що вирок відносно нього було винесено за злочин, який він вчинив у молодому віці, коли йому виповнилося 19 років, причиною став І конфлікт між його сім`єю та сім`єю потерпілих, в результаті чого їх матері було і нанесено тяжкі тілесні ушкодження, за який винні особи (потерпілі) не понесли і відповідальності, до кримінальної відповідальності він притягувався вперше, раніше не судимий, безпосередньої участі у вчиненні злочину він не приймав. Неврахування судом вказаних рішень ЄСПЛ передбачає таку правову позицію, що для засуджених до довічного позбавлення волі строк покарання фактично закінчується його фізичною смертю, а така позиція є незаконною і негуманною, та ще, якщо врахувати, що засуджена особа до довічного позбавлення волі визнала свою винуватість, розкаялась, стала на шлях виправлення ,чи досягла свого виправлення є очевидним порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод . Посилання на те , що така особа може скористатися поданням клопотання про помилування після відбуття встановленого Законом строку покарання згідно до рішень ЄСПЛ не може замінити можливість застосування заміни покарання більш м`яким або застосування умовно-дострокового звільнення від покарання, та, як показує практика, інститут помилування в Україні майже не діє, а ЄСПЛ у рішенні «Пєтухов проти України(2)» вказав, що це може призводити до зловживань з боку держави, та, що неправильно обмежуватись лише посиланням на існування правових норм про можливість звернення з клопотанням про помилування до Президента України (згідно до ст..ст. 85,87 КК України), як вказано у рішенні ЄСПЛ "Ласло Магьяр проти Угорщини"(№73593/10 від 20.05.2014 року) помилування не відповідає вимогам ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що довічно засуджений до позбавлення волі має право знати, що він має робити для того , аби була розглянута можливість його звільнення(п.п.57-58). Стверджують також, що фактично та юридично відносно засуджених до позбавлення волі не дотримуються норми ст. 1 КВК України ( мета і завдання кримінально-виконавчого законодавства України), ст. ст. 5 (принципи кримінально-виконавчого законодавства виконання і відбування покарань), ч.2 ст.6 (виправлення і ресоціалізація засуджених та їх основні засоби), ч.2 ст.7 (основи правового статусу засуджених), ч.1 абз.2 ст.8 КВК України (основні права засуджених).

В судовому засіданні захисник та засуджений доводи та вимоги апеляційних скарг підтримали, просили їх задовольнити, надали пояснення, відповідні доводам апеляційних скарг.

Прокурор заперечив проти апеляційних скарг захисника та засудженого, як безпідставних, а ухвалу суду першої інстанції просив залишити без змін. Зазначив, що наразу в національному законодавстві відсутні механізми врахування висновків ЄСПЛ, зазначених в відповідних рішеннях, на які посилається сторона захисту, тому задовольнити заяву засудженого повноважень суд не має.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисника та засудженого не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.3-4 ст.370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог Закону суд першої інстанції дотримався та прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 .

Так, як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений 12 травня 2004 року Апеляційним судом Миколаївської області за ст.ст. 187 ч. 4, 194 ч. 2, 263 ч. 1, 115 ч. 2 п.п. 1, 4, 6, 12, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яка є його особистою власністю.

Засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в ДУ "Бердичівська виправна колонія (№ 70)", звернувся з заявою про заміну йому покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. В своїй заяві ОСОБА_8 посилався на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Пєтухов проти України (2)" від 12.03.19, як на джерело права, і мотивує своє клопотання тим, що, на його думку, застосований до нього вид покарання - довічне позбавлення волі, хоча і передбачений КК України, однак суперечить міжнародним правовим нормам (за твердженням заявника - "нормам акту вищої юридичної сили: рішення ЄСПЛ), згідно з якими довічне позбавлення волі, яке не передбачає перспективи умовно-дострокового звільнення осіб, засуджених до такого покарання, суперечить статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В подальшому надіслав доповнення до клопотання з аналізом практики Європейського суду з прав людини щодо інституту помилування. В судовому засіданні засуджений клопотання підтримав з підстав, зазначених у них.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини "Пєтухов проти України (2)" від 12.03.19 ЄСПЛ повторює, що Договірні держави користуються широкою свободою розсуду, вирішуючи питання щодо належної тривалості покарання у виді позбавлення волі за конкретні злочини. Сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить статті 3 Конвенції. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого (п. 193). Тим не менш, Суд зазначив, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Характер встановленого за статтею 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду (п. 194).

Отже, ЄСПЛ визначив, які заходи повинна вжити Україна для виправлення ситуації з встановленим порушенням (вжити заходи загального характеру - впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі), при цьому Судом окремо обумовлено, що застосування довічного позбавлення волі будь-яким чином не суперечить вимогам Конвенції. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (більше ніякими джерелами права).

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні вказав, що стосується визнання порушення статті 3 Конвенції у зв`язку з неможливістю скоротити строк довічного позбавлення волі заявника, Суд вважає, що визнання порушення і є достатньою справедливою сатисфакцією (п. 201).

Отже, враховуючи відсутність у Конституції України та законах України у суду повноважень замінювати покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, не суперечність застосування покарання у виді довічного позбавлення волі нормам міжнародного права, тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову в задоволенні його заяви про заміну довічного позбавлення волі на повзбавлення волі на певний строк.

З прийнятим судом першої інстанції колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе погодитися.

Також слід зазначити, що предметом дослідження судом першої інстанції при прийняті такого рішення були саме ті обставини, які були наведені в заяві засудженого Вороніна в обгрунтуваня вказаних вимог, які є тотожними вимогам та доводам апеляційних скарг як захисника, так і самого засудженого, тому доводи не грунтуються на вимогах закону, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду провадження.

Загальні засади кримінального провадження, а саме на положення ч.6, ст. 9, ст.ст.7, 12 КПК України, як і положення Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практика Європейського Суду з прав людини, на які посилається засуджений та його захисник, в даному випадку не надають повноважень суду для вирішення питання про звільнення особи від подальшого відбуття покарання, призначеного вироком, що набрав законної сили, заміни покарання на строкове, тощо.

При цьому, посилання як захисника, так і засудженого в їх апеляційних скаргах на порушення Конституції України та на Рішення Європейського Суду з Прав Людини, зокрема «Петухов проти України» хоч і заслуговують на увагу, але як вірно закцентовано увагу судом першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду 08.07.2020 року, розглянувши кримінальну справу з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України №2», зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції.

Враховуючи вищенаведені обставини, підстави до задоволення апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 і самого засудженого ОСОБА_8 та скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 березня 2021 року про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, - без змін.

Ухвала апеляційного набирає чинності негайно після оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: