КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУНС 381/1869/18 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Справа № 11-кп/824/593/2021
Категорія ч. 1 ст. 115 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2020 року у кримінальному провадженні №000277 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Рівне, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2020 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Судом також вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Судом першої інстанції визнано доведеним, що ОСОБА_8 вчинив умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині за наступних обставин.
Так, 21 березня 2018 року, близько 11 год 30 хв, ОСОБА_8 , перебуваючи в будинку АДРЕСА_1 , діючи з ревнощів та прямим умислом, направленим на позбавлення життя своєї дружини ОСОБА_9 , кухонним ножем наніс їй один удар в ліву частину грудної клітки, тобто у життєво важливий орган, внаслідок чого настала смерть потерпілої безпосередньо на місці події.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 13/д/58 від 25 травня 2018 року тілесні ушкодження у виді колото-різаної рани грудної клітки зліва, проникаючої в плевральну порожнину з ушкодженням лівої легені, виявлені при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_9 , відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпечності для життя та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті останньої.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2020 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_8 із ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України та призначити ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України.

Захисник фактично не погоджується з висновками суду в частині правової кваліфікації вчиненого ОСОБА_8 діяння. Вважає, що досліджені в суді докази є достатніми для висновку про те, що дії ОСОБА_8 підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 121 КК України.

На обґрунтування своєї позиції захисник посилається на те, що показання обвинуваченого про обставини нанесення тілесного ушкодження дружині та твердження про відсутність умислу на її вбивство нічим не спростовані. При цьому судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, які доводять, що ОСОБА_8 після нанесення дружині ножового поранення надавав їй допомогу та самостійно викликав швидку медичну допомогу. Зокрема, поза увагою суду залишилося те, що раніше ОСОБА_8 тілесні ушкодження дружині не заподіював, заздалегідь не підшуковував знаряддя злочину, а використав кухонний ніж, який спонтанно потрапив під руку. Після нанесення дружині одного удару ножем більше жодних тілесних ушкоджень не наносив та не продовжував свої дії, хоча і бачив, що ОСОБА_9 жива. Усвідомлюючи, що дружина жива, ОСОБА_8 мав реальну можливість нанести їй ще удари ножем або будь-які інші тілесні ушкодження, щоб спричинити смерть, чого не зробив, бо не мав умислу на позбавлення ОСОБА_9 життя. Навпаки ОСОБА_8 допоміг дружині зайти до будинку, де викликав швидку медичну допомогу та став надавати останній першу допомогу, закриваючи їй рану, щоб утримати кров. Не намагався він приховати знаряддя злочину, або приховати обстановку злочину. Після того як усвідомив, що дружина померла з розпачу порізав собі вени на руках. Саме такі обставини, на думку захисника, свідчать про відсутність у ОСОБА_8 умислу на вбивство ОСОБА_9 .

Захисник також посилається на те, що судом не було враховано всі дані, які характеризують особу обвинуваченого, зокрема, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягався, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, скарг на нього не надходило.

Обвинувачений ОСОБА_8 , виходячи з доводів апеляційної скарги, ставить питання про зміну вироку суду першої інстанції в частині правової кваліфікації вчиненого ним злочину та пом`якшення у зв`язку з цим покарання.

За позицією обвинуваченого, доказами у справі не доведено наявності у нього умислу на вбивство дружини, а тому його дії за ч. 1 ст. 115 КК України кваліфіковані невірно.

Звертає увагу на те, що обвинувачення фактично ґрунтується на його показаннях, які судом враховано вибірково, а механізм нанесення удару ножем потерпілий викладений у вироку невірно.

Зокрема, обвинувачений вважає, що судом не надано оцінки його показанням в частині того, що передувало нанесенню удару ножем дружині, а це було побиття його за обставин, які він не пам`ятає невідомою особою, спричинення йому тілесних ушкоджень та дуже погане самопочуття, що суд взагалі поставив під сумнів, хоча міг перевірити шляхом призначення відповідної експертизи. Також зазначає, що судом безпідставно не враховано його показання, які відповідають доказам у справі, в тому числі узгоджуються з показаннями експерта в суді, про те, що він намагався надати дружині допомогу, викликав лікарів швидкої медичної допомоги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційні скарги, заперечення прокурора щодо доводів апеляційних скарг, частково дослідивши за клопотанням сторони захисту докази у провадженні, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих скарг, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у провадженні та, на переконання колегії суддів, з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, отже дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 в умисному вбивстві ОСОБА_9 .

Твердження сторони захисту про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України є необґрунтованими та спростовуються встановленими фактичними обставинами кримінального правопорушення.

Так, ч. 1 ст. 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
За нормативним визначенням умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини, коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.
У свою чергу ч. 2 ст. 121 КК України передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

З юридичної точки зору для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, беруться до уваги докази щодо змісту та спрямованості умислу винного. Питання про умисел вирішується з урахуванням усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, зокрема, і його способу, знаряддя злочину, кількості, характеру та локалізації заподіяних тілесних ушкоджень та причин припинення посягання. При цьому згідно з усталеною правозастосовною практикою, у тому числі відповідно до роз`яснень, наведених у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», основним критерієм є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві на відміну від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, її настання охоплюється умислом винного; якщо винний діяв із умислом на вбивство, тривалість часу, що минув із моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням обвинуваченого під час судового розгляду, який не заперечував факт заподіяння ножем тілесного ушкодження потерпілій, від якого і настала її смерть, але стверджував про відсутність умислу на вбивство потерпілої, посилаючись при цьому на те, що всіх обставин події не пам`ятає, оскільки у свідомості перебував частково. Крім того, показав, що дружина над ним кепкувала з приводу його головного болю, оскільки він не пам`ятав, що відбувалося на передодні та хто його побив, також сказала, що піде від нього жити до ОСОБА_10 , що він сприйняв як жарт, але щоб вона перестала насміхатись він схопив ніж зі столу та хотів налякати її. Пояснити навіщо наніс удар ножем не може, але після нанесення такого удару відвів дружину в кімнату, намагався зупинити кров із рани, викликав швидку медичну допомогу, тобто не бажав її смерті.

Такі показання обвинуваченого вмотивовано розцінено судом як позиція захисту та спосіб пом`якшення кримінальної відповідальності.

В основу вироку суд першої інстанції, крім показань обвинуваченого щодо механізму заподіяння тілесного ушкодження, детально повідомленого ним під час слідчого експерименту, що не заперечувалося стороною захисту і в суді, обґрунтовано поклав низку доказів, які безпосередньо дослідив під час судового розгляду, в тому числі показання потерпілої ОСОБА_11 матері ОСОБА_9 , яка повідомила, що під час спільного життя між подружжям постійно виникали сварки та ОСОБА_8 неодноразово спричиняв її дочці, про що остання їй розповідала, тілесні ушкодження, у зв`язку з чим вона декілька разів мала намір розірвати шлюб із ОСОБА_8 , але останній за допомогою спільного вживання алкоголю, що відбувалося досить часто, мирився з ОСОБА_9 ; а також висновки експертиз та документи, які в сукупності та взаємозв`язку між собою об`єктивно відтворюють фактичні обставини події вчиненого злочину та свідчать про його юридичну кваліфікацію.

Зокрема, суд першої інстанції у своєму рішенні обґрунтовано послався на фактичні дані, що містяться:

у протоколі огляду місця події від 21.03.2018 з додатком - фототаблицею, де зафіксовано обстановку в будинку АДРЕСА_1 , в якому було виявлено труп ОСОБА_9 з колото-різаним пораненням грудної клітки (том 1 а. с. 61-83);

у протоколі слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_8 від 22.03.2018 та відеозаписі цієї слідчої дії, відповідно до яких ОСОБА_8 за участі захисника на місці вчинення злочину показав механізм заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, а саме за яких обставин, яким чином він завдав один удар ножем в ліву частину грудної клітки потерпілої та що цьому передувало (том 1 а. с. 109-113);

у висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 № 13/д/58 від 25.05.2018 в сукупності з висновком експертного дослідження № 58 від 25.05.2018, якими встановлено у ОСОБА_9 наявність колото-різаної рани грудної клітки зліва, проникаючої в плевральну порожнину з ушкодженням лівої легені та синець на лівій молочній залозі. Смерть ОСОБА_9 настала від сліпого проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки з ушкодженням лівої легені, що супроводжувалось внутрішньою крововтратою. Колото-різана рана виникла від дії одностороннє-гострого колюче-ріжучого предмету типу клинка ножа, що мав обух «П»- подібного перетину з найбільшою товщиною слідоутворюючої частини близько 1 мм та лезо. Не виключена можливість, що тілесні ушкодження у ОСОБА_9 могли виникнути за обставин, вказаних ОСОБА_8 під час допиту та проведеного з ним слідчого експерименту. Не виключена можливість, що після нанесених ушкоджень, у потерпілої залишилась здатність до активних дій після їх заподіяння (ходити, повзати, тощо) (том 1 а. с 206-207, 208-209). При цьому у судовому засіданні експерт ОСОБА_12 роз`яснила, що колото-різане поранення грудної клітки з ушкодженням лівої легені стало безпосередньою причиною смерті ОСОБА_9 , яка могла настати через малий проміжок часу максимально до 30 хвилин після спричинення ножового поранення;

у висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 10-1/900 від 04.05.2018 про те, що на кофті, вилученій у ОСОБА_8 виявлено плями крові, які походять як від нього, так і від ОСОБА_9 (том 1 а.с. 144-186);

у повідомленні № 474/1-35 від 23.10.2019 головного лікаря філії Комунального закладу Київської обласної ради «Київський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» «Фастівської станції екстреної медичної допомоги», за змістом якого 21.03.2018 об 11:41 було зафіксовано виклик № 180 за адресою: АДРЕСА_1 до жінки ОСОБА_9 , 44 роки. Виклик здійснив ОСОБА_8 з номера телефону НОМЕР_1 , який повідомив, що його жінка, яка пересувається за допомогою милиць, впала на порозі і пробила грудну клітку, також є кровотеча з рота. 21.03.2018 о 11:59, прибувши на місце виклику, бригада ЕМД № 803 виявила: труп жінки ОСОБА_9 , встановивши попередній діагноз «Біологічна смерть до приїзду ЕМД. Труп жіночої статі; вплив не уточненого фактора» та чоловіка ОСОБА_8 , встановивши попередній діагноз «Різана рана лівого передпліччя. Венозна кровотеча. Підозра на алкогольне сп`яніння» (том 3 а. с. 6);

у карті виїзду екстреної медичної допомоги № 180, а саме про те, що 21.03.2018 об 11:44 год. зафіксовано виклик до жінки ОСОБА_9 з приводу травми грудної клітини, кров із рота. Виїзд бригади ЕМД відбувся об 11:46, прибуття - об 11:59, де на місці зафіксовано смерть жінки до приїзду бригади ЕМД (том 3 а. с. 4-5);

в інформації ПрАТ «Київстар», відповідно до якої 21.03.2018 абонент з номером НОМЕР_1 телефонував на номер абонента 103 об 11:35:4, тривалість розмови «0» та об 11:37:01, тривалість розмови «149 с» (том 3 а. с.139-140).

Також за висновком судово-психіатричної експертизи № 226 від 11.04.2018 під час скоєння інкримінованих йому дій ОСОБА_8 на психічні захворювання не страждав, в тому числі не знаходився в тимчасовому хворобливому стані, він правильно орієнтувався у оточуючому, у нього відмічалася певна послідовність та цілеспрямованість дій, в його поведінці в той період були відсутні ознаки маячення, галюцинацій та розладнаної свідомості; під час проведеного обстеження ознак психічного захворювання у ОСОБА_8 не виявлено, він міг і може усвідомлювати свої дії та керувати ними; примусових заходів медичного характеру він не потребує, але страждає на хронічний алкоголізм, перебуває в стані активної залежності, тому потребує лікування від алкоголізму (том 1 а.с. 191-192).

Проаналізувавши такі докази та врахувавши при цьому дані слідчого експерименту, під час якого ОСОБА_8 , повідомивши про те, що удар ножем був нанесений дружині саме після того як вона сказала, що не хоче з ним жити та піде від нього до іншого чоловіка, на місці показав як він подолав певну відстань, на якій знаходився в той час від потерпілої, взяв зі столу у дворі ніж, наблизився до потерпілої впритул і наніс їй удар цим ножем в грудну клітку, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що обвинувачений мав на меті спричинити смерть потерпілій на ґрунті ревнощів та реалізував його, про що свідчать обставини, які передували нанесенню потерпілій удару ножем та фактичні дії обвинуваченого, пов`язані з цим, а саме нанесення із значною силою удару потерпілій ножем, локалізація поранення - грудна клітка, де розміщені життєво важливі органи (зокрема, серце, легені), а також наслідки смерть потерпілої, яка настала протягом нетривалого часу від спричинення ножового поранення.
За встановлених судом обставин, які не спростовані доводами апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що обвинувачений свідомо припускав можливість настання наслідків у вигляді смерті, а тому доводи про відсутність умислу на вчинення вбивства не знаходять свого підтвердження.

Не доводить відсутність умислу на вбивство і поведінка обвинуваченого в частині його дій, пов`язаних із викликом швидкої медичної допомоги, оскільки розцінюється колегією суддів як усвідомлення своїх дій та бажання відвернути їх наслідки. Даний факт було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання, проте він не впливає на кваліфікацію злочину й не виключає притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності за протиправне позбавлення життя іншої людини.
Додатково досліджуючи доводи сторони захисту в цій частині, колегія суддів зауважує, що відповідно до даних протоколу огляду місця події від 21.03.2018 труп ОСОБА_9 з колото-різаним пораненням грудної клітки було виявлено в кімнаті на підлозі поруч з диваном, на якому крові потерпілої виявлено не було, що не узгоджується з показаннями обвинуваченого про те, що після нанесення удару ножем він відвів дружину в кімнату, поклав її на ліжко та до приїзду лікарів прикладав рушники до рани. До того ж обвинувачений показав в суді, що він зрозумів, що дружина померла, ще до приїзду екстреної медичної допомоги.

Що стосується виклику екстреної медичної допомоги, то він відбувся з номера абонента «Київстар», яким користувалася потерпіла, при цьому перший дзвінок об 11:35 припинився без фактичного з`єднання, що вже викликає сумнів у достовірності показань обвинуваченого про те, що він відразу ж викликав швидку з метою надання дружині медичної допомоги. Разом із цим, під час розмови з оператором екстреної медичної допомоги об 11:41 обвинувачений повідомив недостовірні відомості про те, що ОСОБА_9 впала на порозі і пробила грудну клітку, водночас відомості в цьому ж повідомленні обвинуваченого про те, що є кровотеча з рота потерпілої, на думку колегії суддів, можуть свідчити про вкрай тяжкий її стан, що повинен був розуміти обвинувачений. При цьому бригада ЕМД № 803, прибувши на місце події об 11:59, виявила труп ОСОБА_9 , смерть якої настала до цього часу, що і було зазначено в карті виїзду екстреної медичної допомоги.

Враховуючи наведене, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження суспільно небезпечне діяння ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України обґрунтовано отримало юридично-правову оцінку за ч. 1 ст. 115 КК України, натомість аргументи сторони захисту про необхідність його кваліфікації за ч. 2 ст. 121 цього Кодексу є безпідставними. Тому апеляційне прохання обвинуваченого та захисника про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення не підлягає задоволенню.

Що стосується доводів обвинуваченого стосовно упередженості суддів та неповноти судового розгляду з огляду на не дослідження його доводів про те, що вночі з 20 на 21 березня 2018 року невідомою особою йому були спричинені тілесні ушкодження внаслідок чого не всі події він запам`ятав та не все, що відбувалося, розумів, то колегія суддів вважає їх непереконливими.
Об`єктивних даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_8 напередодні події злочину отримав тілесні ушкодження, що могло б призвести до втрати ним пам`яті або неадекватності дій, матеріали кримінального провадження не містять. Такі доводи обвинуваченого досліджувалися судом першої інстанції та визнані безпідставними, з чим погоджується колегія суддів, оскільки вони спростовуються висновком судово-психіатричної експертизи № 226 від 11.04.2018, з якого, крім іншого, слідує, що під час скоєння інкримінованих йому дій ОСОБА_8 не знаходився в тимчасовому хворобливому стані, він правильно орієнтувався у оточуючому, у нього відмічалася певна послідовність та цілеспрямованість дій, в його поведінці в той період були відсутні ознаки маячення, галюцинацій та розладнаної свідомості, він міг і може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Крім того, як встановили експерти, ОСОБА_8 страждає на хронічний алкоголізм та перебуває в стані активної залежності.

Підстав не довіряти висновку судово-психіатричної експертизи, проведеної у передбаченому законом порядку компетентними експертами, які мають вищу освіту у своїй галузі й тривалий стаж експертної роботи (30 років та 10 років), немає.

З матеріалів кримінального провадження жодних обставин, які б викликали сумнів у неупередженості суддів під час розгляду кримінального провадження не вбачається, а сама по собі незгода ОСОБА_13 з конкретним рішенням колегії суддів за результатами розгляду його клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи не може свідчити про упередженість та необ`єктивність суддів.

При цьому колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 332 КПК України проведення повторної експертизи можливо в передбачених цією статтею випадках, яких суд не встановив, а тому в межах повноважень відхилив клопотання обвинуваченого.

Не встановлено колегією суддів порушення судом першої інстанції вимог ст. 22 КПК України щодо змагальності сторін або інших вимог кримінального процесуального закону, які в розумінні КПК України є істотними і тягнуть за собою безумовне скасування вироку.

Покарання ОСОБА_8 призначено з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

При призначенні покарання, яке ОСОБА_8 має відбувати реально, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до особливо тяжких, конкретні обставини його скоєння та непоправні наслідки, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання, думку потерпілої, а також дані про особу ОСОБА_8 , який за місцем постійного проживання характеризується посередньо, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав факт виклику обвинуваченим швидкої медичної допомоги безпосередньо після вчинення злочину, а також його щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину. Обставиною, що обтяжує покарання, суд врахував вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя.

Приймаючи до уваги, що судом першої інстанції були враховані всі обставини, які впливають на обрання заходу примусу, в тому числі ті, на які в апеляційній скарзі посилається захисник, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України на строк 10 років є справедливими, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підстав вважати це покарання явно несправедливими через суворість не вбачається.

Враховуючи, що вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 відповідає вимогам ст. ст. 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, колегія суддів, не встановивши підстав для його зміни або скасування, відмовляє в задоволенні поданих апеляційних скарг.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2020 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4