Справа №463/5097/21
Провадження №1-кс/463/3143/21
У Х В А Л А

12 травня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя - ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність посадової особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, щодо невнесення відомостей у Єдиний реєстр досудових розслідувань,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді із скаргою щодо невнесення відомостей у Єдиний реєстр досудових розслідувань за його заявою від 8 квітня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення.

Скаргу обґрунтовує тим, що він направив Генеральному прокурору заяву від 8 квітня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення. 27 квітня 2021 року він отримав відповідь Львівської обласної прокуратури, в якій зазначено, що матеріали заяви направленні до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові. Вважає, що дії Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові щодо невнесення відомостей є незаконними та протиправними, просить зобов`язати внести відповідні відомості до реєстру.

Скаржник в судове засідання не з`явився, в скарзі виклав клопотання про розгляд справи без його участі.

Враховуючи положення ч.1 ст.28 КПК України, яка передбачає, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки, а положеннями ч.3 ст.306 КПК України хоч і визначено, що розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, але наслідки неявки у судові засідання такої не визначено, враховуючи те, що скаржник виклав у скарзі клопотання про розгляд скарги без його участі, слідчий суддя вважає, що скаргу слід розглянути у відсутності скаржника на підставі наявних матеріалів.

Представник суб`єкта оскарження Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду заяви повідомлений належним чином, заперечення на скаргу до суду не подав. У зв`язку із наведеним, враховуючи скорочені процесуальні строки для розгляду скарги, вважаю за можливе розглянути скаргу у відсутності суб`єкта оскарження.

Дослідивши матеріали скарги, приходжу до наступного висновку.

Згідно з п.1 ч.1 ст.303 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення може бути оскаржена заявником, представником заявника, потерпілим або його представником.

Із матеріалів скарги убачається, що ОСОБА_3 звернувся до Генерального прокурора із заявою від 8 квітня 2021 року про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.366, 382 КК України, які вчинив, на його думку, суддя Червоноградського міського суду Львівської області ОСОБА_4 в ході розгляду справи №1327/300/2012.

З долученої відповіді Львівської обласної прокуратури від 23 квітня 2021 року вбачається, що заяву ОСОБА_3 направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, за належністю для розгляду. Дані про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудового розслідування відсутні.

Суб`єкт оскарження заперечення на скаргу не подав, вказані скаржником обставини суб`єкт оскарження не спростував, як і факт одержання заяви про вчинення кримінального правопорушення загалом.

З поданої скарги вбачається, що скаржник фактично не погоджується із винесеною суддею ухвалою від 22 лютого 2012 року по справі №1327/300/2012, яку скаржник вважає незаконною.

Так, статтею 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» визначено умови виконання професійних обов`язків суддів та правові засоби, за допомогою яких забезпечується реалізація конституційних гарантій самостійності судів та незалежності суддів. Зокрема, статтею 6 Закону встановлено заборону втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповагу до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації в будь-якій формі з метою завдання шкоди авторитету суддів чи впливу на безсторонність суду.

У справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про статус суддів" (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що "недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом". Відповідно до положення ч.1 ст.126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч.3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом. При цьому, відповідно до положення ч.1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України.

Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади» визначено, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України (254к/96-ВР) судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Рада суддів України у своїх зверненнях неодноразово зазначала, що незгода учасника судового процесу у справі з прийнятим судовим рішенням не може бути приводом до реєстрації заяви, повідомлення про вчинене суддею кримінальне правопорушення. Рада суддів України переконана, що ініціювання кримінального переслідування судді у згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд. Така ситуація є загрозливою для засад демократичного устрою, забезпечення прав та свобод людини і громадянина через можливе зниження їх рівня захисту судом.

Окрім того, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» визначені підстави дисциплінарної відповідальності судді, в тому числі за незаконна відмова в доступі до правосуддя (у тому числі незаконна відмова в розгляді по суті позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги тощо) або інше істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило учасниками судового процесу реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків або призвело до порушення правил підсудності чи підвідомчості. Але при цьому оцінку дій судді при відправленні правосуддя може надаватися лише Вищою радою правосуддя під час перевірки скарги на неправомірність таких дій.

У Висновках №3 (2002) та №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи зазначено, що є неприйнятною притягнення судді до відповідальності за здійснення своїх обов`язків, крім випадку умисного правопорушення при здійснені судових функцій. Консультативна рада європейських суддів наголошує, що зміст конкретних судових рішень контролюється головним чином за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У відповідності до положень ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Отже, звернення в даному випадку до правоохоронних органів із заявою про внесення до ЄРДР відомостей про вчинення суддею злочину, за заявою особи, яка не згідна із прийнятим процесуальним судовим рішення є порушенням конституційних гарантій незалежності суду є недопустимим і ніхто крім суду у встановленому законом порядку не вправі надавати оцінку судовому рішенню.

При цьому слідчий суддя враховує, що із заяви про вчинення злочину вбачається, що доводи скаржника щодо незаконності та необґрунтованості судового рішення були предметом розгляду судом вищої інстанції у встановленому ЦПК України порядку і саме в такому порядку здійснюється перевірка законності судового рішення. Прийняття до розгляду будь-якими особами чи органами, крім відповідного апеляційного або касаційного суду, заяв, у яких особа скаржиться на незаконність судового рішення і здійснення перевірки такого рішення, в тому числі правоохоронними органами, є порушенням незалежності та самостійності суду.

Окрім цього, слід врахувати і позицію, викладену у рішенні Конституційного Суду України від 11 червня 2020 року №7-р/2020 у справі №1-305/2019(7162/19), яким визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), статтю 375 Кримінального кодексу України, оскільки така суперечить принципові верховенства права, а саме такому його елементові, як юридична визначеність, та не узгоджується з принципами незалежності суддів, обов`язковості судового рішення, а отже, суперечить частині першій статті 8, частинам першій, другій статті 126, частині першій, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України.

А тому, з врахуванням неведеного вище, вважаю, що Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, не мало законних підстав для внесення відомостей до ЄРДР щодо вчинення кримінальних правопорушень суддею ОСОБА_4 під час відправлення правосуддя по цивільній справі.

Тому скаргу слід відхилити.

Керуючись вимогами ст.ст.214, 303, 306, 307, 372 КПК України, -

у х в а л и в :

в задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей у Єдиний реєстр досудових розслідувань за заявою ОСОБА_3 про вчинення кримінальних правопорушень від 8 квітня 2021 року - відмовити за безпідставністю.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошенняшляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя: ОСОБА_1