Справа № 464/3370/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/536/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 рокуколегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у кримінальному проваджені № 0001121 від 27 червня 2020 року про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 13 квітня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробовуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
Згідно ч.1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 5720,75 грн. витрат на залучення експертів.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 13336 (тринадцять тисяч триста тридцять шість) грн. 67 коп.
Арешт автомобіля марки «Peugeot Partner», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_11 накладений ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 02 липня 2020 року скасовано.
Вирішено питання з речовими доказами.
Згідно з вироком ОСОБА_6 26 червня 2020 року приблизно об 15 год., керуючи автомобілем марки «Peugeot Partner» р.н. НОМЕР_1 та рухаючись ним у крайній правій смузі руху по вул. Зеленій у м. Львові в напрямку до вул. Зубрівської у м. Львові, поблизу будинку №256а, порушив вимоги Р.1 п.п.1.5, п.п.1.10; Р.12 п.п.12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, які виразились в тому, що він під час керування транспортним засобом був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, зокрема під час руху, не маючи об`єктивних перешкод для виявлення пішохода, який у цей час перебував позаду транспортного засобу марки «TATA» р.н. НОМЕР_2 та разом із іншими особами здійснював розвантаження товару із вищевказаного вантажного автомобіля, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , в результаті чого останній отримав тупу травму правої ноги у вигляді відкритих переломів дистального метафізу стегнової та середньої третини обох гомілкових кісток та тупу травму лівої ноги у вигляді синця від рівня середньої третини гомілки з переходом на тильно-зовнішню поверхню лівої стопи, що відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.
Не погоджуючись із даним вироком, представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати даний вирок та ухвалити новий, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити покарання в межах санкції статті без застосування умовно-дострокового звільнення, відповідно до ст. 75 КК України, повністю задоволити цивільний позов поданий потерпілим.
В обґрунтування даної апеляційної скарги покликається на те, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що зазначене судове рішення суду першої інстанції є незаконним в частині звільнення ОСОБА_6 від реального відбування покарання. Вказує, що суд першої інстанції при ухваленні вироку вказав на обставини, що пом`якшують покарання, а саме на наявність в його діях щирого каяття, проте суд не навів докази в чому виразились такі його дії. Звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_6 після поступлення ОСОБА_10 в лікарню не цікавився подальшим станом здоров`я потерпілого та результатами лікування, фактично самоусунувся від відшкодування збитків, який потерпілий продовжує нести у зв`язку з призначеним лікуванням. Також, представник потерпілого вважає, що суд першої інстанції не мотивував та не зазначив, з наведенням відповідних доказів, обґрунтованих підстав для визначення саме такого розміру відшкодування, зокрема моральної шкоди, яке на думку потерпілого не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості. Підкреслює, що потерпілий з червня 2020 року по даний час не ходить, переніс декілька складних операцій, терпить фізичну біль при проведенні щоденного масажу на нижні кінцівки та ділянку хребта, згідно призначень лікарів. Також, апелянт не погоджується із вироком суду щодо невизнання факту понесених витрат потерпілим і його сім`єю на роботу лікарів за проведені операції в сумі 28 000,00 грн. та щодо понесених витрат на посилене харчування в сумі 20 000,00 грн.
Заслухавши виступипредставника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 , який підтримав подану апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_8 та прокурора, які заперечили таку, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.
Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.
Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України.
Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.
Що стосується доводів апеляційної скарги стосовно призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , то відповідно до ст. 65 КК України суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, за яких вчинений злочин, в тому числі і ті обставини, які пом`якшують покарання. Дотримання цих вимог з приводу загальних засад призначення покарання необхідне, оскільки саме за допомогою них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Виходячи зі змісту ст. 75 КК України її положення застосовуються лише у тому випадку, коли суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, має обґрунтовані підстави дійти висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.
Обираючи обвинуваченому покарання, суд виходить не тільки із встановленої ст. 50 КК України його мети кари, а й з надання можливості засудженому виправитись та запобігти вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Так, вироком Сихівського районного суду м. Львова від 13 квітня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробовуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців. Згідно ч.1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
При призначенні покарання врахувавтяжкість вчиненого ним злочину, а саме вчинення тяжкого злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше не судимий, наявністю обставин, що пом`якшують покарання, зокрема щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу обвинуваченого, який не одружений, не працює, неповнолітніх та непрацездатних осіб на утриманні немає, щодо якого скарг по місцю проживання не надходило, не перебуває на обліку у психоневрологічному та наркологічному диспансерах, частково відшкодував завдану шкоду,а також дані досудової доповіді про низький ризик повторного правопорушення.
На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявність двох обставин, що пом`якшують покарання, з врахуванням способу вчинення злочину, відсутність тяжких наслідків, позицію обвинуваченого, який вину визнав, слід на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання
На переконання колегії суддів, встановлені судом обставини свідчать про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання у виді позбавлення волі.
Суд апеляційної інстанції вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_6 визначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам статті 65 КК України. Підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його м`якість, колегія суддів не вбачає.
Щодо апеляційної скарги потерпілого в частині стягнення витрат на роботу лікарів та медсестер за проведені операції в розмір 28 000 грн. та щодо понесених витрат на посилене харчування в розмірі 20 000 грн.суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо (ч.1 ст.1195 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом першої інстанції встановлено, що жодних доказів, які б підтверджували понесені позивачем (потерпілим) витрати на оплату роботи лікарів, посилене харчування та реабілітацію (масаж) останнім не надано. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що письмових доказів по даних витратах немає.
Витрати щодо придбання ліків та титанових пластин в розмірі 67487,67 грн. визнаються відповідачем (обвинуваченим) та у відповідності до положень ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Щодо вартості рентгенообстеження, то як вбачається з наданих позивачем копій прибуткових касових ордерів, загальна вартість оплати за рентгенографію складає 849,00 грн.
Таким чоном колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача необхідно стягнути витрати на придбання ліків та титанових пластин в розмірі 67487,67 грн. та вартість рентгенообстеження в розмірі 849,00 грн., а всього матеріальну шкоду в розмірі 68336,67 грн.
Щодо апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_10 в частині позовних вимог про стягнення компенсації за завдану моральну шкоду, то суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Частиною 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст. 23 ЦК України).
Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що внаслідок вчинення злочину обвинуваченим, потерпілий отримав тяжке тілесне ушкодження, а тому вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив з характеру та тривалості його фізичних і моральних страждань, стану його здоров`я, морально-психологічного стану після вчинення відносно нього злочину та отриманих тілесних ушкоджень, їх наслідків, виходячи з принципу розумності та справедливості, та вірно вказав, що позовні вимоги щодо стягнення з обвинуваченого моральної шкоди підлягають частковому задоволенню та призначив моральну шкоду у розмірі 85000 грн.
Поряд з цим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з врахуванням того, що відповідачем (обвинуваченим) частково відшкодована завдана шкода потерпілому в розмірі 5000 доларів США, що становить 140000 грн., відтак з обвинуваченого ОСОБА_6 слід стягнути на користь потерпілого моральну шкоду у розмірі 13336,67 грн. (85000грн. (моральна шкода) + 68336,67 грн. (матеріальна шкода) 140000 грн. (сума відшкодована відповідачем)).
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.
Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим, відтак апеляційні вимоги прокурора не підлягають до задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 13 квітня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4