Суворовський районний суд міста Одеси Справа № 523/3668/20
Провадження №1-кп/523/982/20
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и

28.08.2020 року

Суворовський районний суд м.Одеси у складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора Одеської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , представника потерпілого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду кримінальне провадження №0003084 від 15.08.2019 із звинувачення:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, українця, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, раніше не засудженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
Встановив:
Судом встановлено, , що 14.08.2019 року, приблизно о 14:00 годині, ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Honda Civic» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у світлий час доби по асфальтованому, сухому дорожньому покриттю проїзної частини, здійснював маневр повороту ліворуч з вул. Чорноморського козацтва на вул. Отамана Головатого, на перехресті з Миколаївською дорогою в Суворовському районі міста Одеси. Водій ОСОБА_7 , діючи самовпевнено, будучи вкрай неуважним, не слідкував за дорожньою обстановкою та її зміною, повертаючи ліворуч на вищезазначеному перехресті та під`їзді до пішохідного переходу, не надавши дороги пішоходу, допустив наїзд передньою лівою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_4 , яка в цей час перетинала проїжджу частину вул. Отамана Головатого по регульованому пішохідному переходу справа на ліво відносно напрямку руху автомобіля «Honda Civic» р.н. НОМЕР_1 .

В результаті неуважних дій водія ОСОБА_7 , пішоходу ОСОБА_4 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритий перелом лівої променевої кістки в типовому місці зі зміщенням кісткових уламків, закритий перелом щилоподібного виростку лівої ліктьової кістки, синець лівої верхньої кінцівки які згідно з п. 2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

В умовах даної дорожньо транспортної події, при виїзді на перехрестя та під`їзді до пішохідного переходу належні дії водія автомобіля «Honda Civic» р.н. НОМЕР_1 , регламентувалися вимогами п. 16.2, 18.2 ПДР, згідно з якими, на регульованих пішохідних переходах і перехрестях при повороті ліворуч на сигнал світлофора, який дозволяє рух транспортним засобам, водій зобов`язаний дати дорогу пішоходам, для чого повинен заздалегідь зменшити швидкість, а при необхідності зупинитися, щоб не створювати ним перешкоди або небезпеки.

Належним виконанням вимог пунктів 16.2, 18.2 ПДР України водій автомобіля «Honda Civic» р.н. НОМЕР_1 гарантовано мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, саме його фактичні дії перебувають в причинному зв`язку з настанням події.

Обвинувачений свою вину у вчиненому діянні визнав повністю, підтвердив в своїх показаннях сутність пред`явленого йому обвинувачення та додатково пояснив, що виконував поворот під час якого, не надав дорогу потерпілій та скоїв зіткнення. Про вчинену необережність обвинувачений жалкує, щиро кається.
Потерпіла ОСОБА_4 , підтвердила обставини викладені у обвинувальному акті, та пояснила суду, що перетинала пішохідний перехід на дозволяючий сигнал світлофору, та водій ОСОБА_7 , скоїв наїзд на неї, цивільні вимоги предявлені до обвинуваченого підтримала у повному обсязі та просила задовольнити їх.

Суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні ним злочину, фактичні обставини якого ним та ніким із учасників процесу не оспорюються, об`єктивно та повністю підтверджується наявними в матеріалах досудового розслідування доказами, дослідження яких не здійснювалось в повному обсязі, згідно з ч.3 ст.349 КПК України.
При цьому судом з`ясовано правильність розуміння ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_4 , змісту вказаних обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позицій та роз`яснено про правові наслідки, а саме позбавлення права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Судом дії обвинуваченого, ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тілесні ушкодження середньої тяжкості.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд приймає до уваги характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце мешкання, позитивно характеризується, його особисте ставлення до вчиненого діяння.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому суд відносить щире каяття, повне визнання своєї провини, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.
Також з огляду реєстру матеріалів досудового розслідування та вивченням обвинувального акту встановлено, що здійснювалось залучення експертів для проведення авто-технічної експертизи, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати, загальна сума яких складає 4774 (чотири сімсот сімдесят чотири) гривень.
Цивільний позов пред`являвся потерпілою ОСОБА_4 , до обвинуваченого ОСОБА_7 , у вигляді матеріальної шкоди у розмірі 1051 ( одна тисяча пятдесят одна) гривня, та моральну шкоду у розмірі 100000 ( сто тисяч) гривень.
Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961 IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961 IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV).

Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 754/1108/15-ц (провадження № 61-20780св18).

Відповідно до пунктів 2, 3 статті 20 Закону № 1961 IV у разі ліквідації страховика за його власним рішенням визначені договором обов`язки цього страховика виконує ліквідаційна комісія. У разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов`язки за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов`язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та (або) майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов`язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом.

Згідно з пунктом 1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі недостатності коштів та майна страховика учасника МТСБУ, що визнаний банкрутом та (або) ліквідований, для виконання його зобов`язань за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Отже, обов`язок із виконання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності покладено на страхову компанію до завершення процедури її ліквідації в особі ліквідаційної комісії, а у разі недостатності коштів (майна) на МТСБУ.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них передбачена статтею 35 Закону № 1961-IV. Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страховика за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страховика про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Як вбачається з встановлених обставин справи, цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди була застрахована у ТДВ "СК" "Київ РЕ" поліс№ АМ/4893252, яка на момент скоєння ДТП діяла.

Таким чином, відповідальність ОСОБА_7 , була застрахована у встановлену законом порядку та потерпіла не надала підтвердження звернення до вказаної страхової компанії за відшкодуванням матеріальної шкоди.

Беречу до уваги вище наведене, суд вважає за необхідне відмовити у цій частині цивільного позову а саме стягненя матеріальної шкоди.
В обґрунтування заявленої моральної шкоди потерпіла в позовній заяві та усно в суді пояснила, що отримані тілесні ушкодження призвели до фізичного болю, душевних страждань, порушило умови її повсякденного життя, Спричинило вимушену перерву як у активній соціальній поведінці, так і в особистих планах, а також обумовило необхідність проходження подальшого діагностування та лікування.
Також, при встановлених в суді обставинах отримання потерпілою з вини обвинуваченого вищевикладених середньої тяжкості тілесних ушкоджень, слід дійти висновку, що це безумовно потягло для потерпілої позбавлення певних елементів благополуччя, фізичних та психологічних страждань і суттєвих негативних змін в її подальшому житті. Беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань потерпілої, обставини, при яких була спричинена шкода її здоров`ю, ступінь вини обвинуваченого, який не здійснив жодної добровільної дії з можливого відшкодування понесених потерпілою витрат на лікування, враховуючи вимоги ст.ст.23,1167,1168 ЦК України і роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд вважає справедливим задовольнити заявлені вимоги про відшкодування спричиненої ОСОБА_4 , моральної шкоди частково. На думку суду, сума в 20 000 грн. буде справедливою і співрозмірною з понесеними потерпілою моральними стражданнями.
На підставі викладеного, оцінюючи обставини скоєного кримінального правопорушення, характер та ступінь тяжкості, а також суспільну небезпеку вчиненого за необережності діяння, суд, при визначенні виду та міри покарання обвинуваченому, враховуючи особу ОСОБА_7 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, у ході судового розгляду свою вину визнав повністю, його вік, особисте ставлення до скоєного, ту обставину, що він має постійне місце мешкання, позитивно характеризується, приймаючи до уваги думку прокурора та потерпілої щодо призначення обвинуваченому покарання не повязаного з позбавленням волі.
Суд приходить до висновку про те, що мірою виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів має бути основне кримінальне покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням випробувального терміну.
Суд вважає за недоцільне, призначати обвинуваченому додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст.286 КК України у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, враховуючи особу обвинуваченого, ставлення до скоєного.
Разом з цим, суд приймає до уваги ту обставину, що під час досудового розслідування щодо ОСОБА_7 заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися та в подальшому за відсутністю клопотань учасників процесу запобіжний захід відносно обвинуваченого у ході судового провадження не обирався.
Питання речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 100, 349, 369-371, 373-374, 394-395 КПК України,-
УХВАЛИВ:
ОСОБА_7 , визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України та призначити йому покарання у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 , від відбування основного покарання з випробуванням на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_7 , виконувати покладені на нього обов`язки, а саме:

- за ч. 1 п. 1 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції);

- за ч. 1 п. 2 повідомляти уповноважений орган з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції) про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- за ч. 2 п. 2 не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції).
Заявлені цивільні позови під час судового розгляду потерпілими в частині матеріальної шкоди задовольнити у розмірі 20 000 (двадцяти) тисяч гривень.
Речові докази вважати повернутими.
Стягнути з засудженого ОСОБА_7 , на користь потерпілої ОСОБА_8 суму моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень (двадцять) тисяч гривень.
В частині матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_8 відмовити з підстав вказаних у мотивувальній частині.
Судові витрати на проведення судових експертиз у сумі 4774 гривні 00 копійок стягнути з засудженого ОСОБА_7 .
Строк оскарження вироку 30 (тридцяти) діб до Одеського апелляційного суду області з дня його проголошення усіма учасниками судового розгляду.

Суддя Суворовського районного суду м.Одеси ОСОБА_1