Категорія:арешт майна. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,
власників майна ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
власника майна ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду справу за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області про відмову в накладенні арешту на майно (ЄРДР № 0001144),
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_11 про накладення арешту на майно, яке було вилучене 01 грудня 2020 року в ході огляду місця події, який проведено за адресою м. Луцьк, вул. Володимирська, 55, а саме автомобіль «Mercedes Benz» д.н.з. НОМЕР_1 жовтого кольору, в рамках досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР № 0001144, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою. Посилається на те, що 11 грудня 2020 року у кримінальному провадженні було змінено правову кваліфікацію з ст. 356 КК України на ч. 3 ст. 185 КК України. Зазначає, що вилучений транспортний засіб визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки він використовувався для вчинення злочину. Вказує на те, що слідчим суддею зроблено помилковий висновок, що майно, на яке необхідно накласти арешт не відповідає вимогам ст. 171 КПК України. Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою клопотання про накладення арешту на майно задовольнити повністю.
Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, прокурора та володільця майна ОСОБА_10 , які підтримував подану апеляційну скаргу та просили скасувати ухвалу слідчого судді та накласти арешт на майно, власників майна та їх представника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили рішення слідчого судді залишити без змін, пояснення слідчого, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до положень ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
Відповідно до вимог ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. В цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна, накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Виходячи з вищевказаних законодавчих принципів, апеляційний суд погоджується з рішенням слідчого судді, в якому слідчий суддя з наведенням достатніх мотивів та посиланням на норми закону обґрунтував своє рішення щодо відмови у накладенні арешту на майно.
Відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя виходив з тих обставин, що матеріалами клопотання не визначено, яким саме із критеріїв, визначених у ч.2 ст.167 КПК України, відповідає майно, що було вилучено, а саме автомобіль марки «Mersedes» модель «Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , до клопотання не додано жодного документу, який би підтверджував право власності на автомобіль, який належить ОСОБА_12 , а користується автомобілем ОСОБА_9 , жоден із них відношення до даного провадження не має.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження 02 грудня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001144 внесено відомості щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, за фактом «01 грудня 2020 року близько 20 години 00 хвилин, невстановлена особа, перебуваючи у приміщенні магазину «Градс», що за адресою м. Луцьк, вул. Володимирська, 55, діючи умисно, самовільно в супереч установленому законом порядку проникли та винесли із вказаного приміщення товаро-матеріальні цінності, право власності яких оспорюється.»
В межах вказаного кримінального провадження прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 звернувся до слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області про накладення арешту на майно, яке вилучене 01 грудня 2020 року в ході огляду місця події, який проведено за адресою м. Луцьк, вул. Володимирська, 55, а саме автомобіль «Mercedes Benz» д.н.з. НОМЕР_1 жовтого кольору.
У клопотанні про арешт майна прокурор зазначив, що вилучений в ході огляду місця події транспортний засіб є речовими доказами та може бути використаний як доказ факту вчинення кримінального правопорушення, а тому з метою забезпечення кримінального провадження шляхом його збереження вважає за необхідне накласти арешт на вказане майно.

Відповідно до положень ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Вимогами п.п.2, 3 ч.2 ст.131 КПК України визначено, що арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст.ст.94, 132, 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно приписів п.1 ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Апеляційний суд, перевіривши клопотання вважає, що воно не відповідає вказаним вимогам кримінального процесуального закону, оскільки воно складається з викладення скороченого змісту фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування та посилання на положення 170 КПК без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.

Крім того, як вбачається із клопотання, в ньому не зазначені мета та правова підстава арешту майна, а лише формально вказано, що є достатні підстави вважати, що вищезазначений автомобіль може бути використано як доказ причетності, доведення чи спростування певних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Втім, жодного доказу стосовно підтвердження даних фактів, в тому числі й тих, які б вказували на існування обставин, що підтверджували твердження прокурора і могли би слугувати підставою для накладення арешту на автомобіль, матеріали судового провадження не містять.

Таким чином, клопотання прокурора будь-яких даних на обґрунтування законності підстав накладення арешту на майно, які би відповідали меті та завданням арешту, воно не містить.
Доводи викладені в апеляційній скарзі про те, що 11 грудня 2020 року у кримінальному провадженні було змінено правову кваліфікацію з ст.356 КК України на ч.3 ст.185 КК України, а тому на автомобіль слід накласти арешт, оскільки він є знаряддям злочину, є необґрунтованими, оскільки клопотання подано до суду в рамках досудового розслідування матеріалів кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України. Крім того, підстави накладення арешту на майно викладені в апеляційній скарзі, суперечать підставам зазначених в клопотанні.

Аналіз клопотання прокурора про накладення арешту на майно та долучені до нього матеріали кримінального провадження дають підстави для висновку, що клопотання не відповідає вимогам закону, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що прокурором не було надано доказів, які б в достатній мірі підтверджували існування підстав для накладення арешту на майно.
Доводи апеляційної скарги прокурора не заслуговують на увагу, оскільки в самому клопотанні про арешт майна належним чином не мотивовані підстави для його задоволення.
На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 грудня 2020 року про відмову в накладенні арешту на майно без змін.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: