справа № 492/620/20
УХВАЛА
Іменем України
про повернення обвинувального акту

23 вересня 2020 року м.Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника потерпілого ОСОБА_4 , захисника-адвоката ОСОБА_5 , представника персоналу органу пробації ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції в залі судового засідання м.Арциз Одеської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000012, внесеному 16 січня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, -
встановив:
На розгляд Арцизького районного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України.
До суду від захисника-адвоката надійшла скарга, підтримана ним та обвинуваченою під час підготовчого судового засідання про визнання неправомірним визнання слідчим СВ Арцизького ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 потерпілим у наявному кримінальному провадженні Арцизьку районну державну адміністрацію Одеської області, посилаючись на те, що грошові кошти, розтрата яких інкримінується обвинуваченій, надійшли на рахунок Комунального закладу «Арцизький районний центр первинної медико-санітарної допомоги», які були власністю вказаного закладу, а в подальшому були перераховані з його рахунку на рахунок Комунального підприємства «Арцизьке районне будівельно-комунальне господарство», у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання Арцизької районної державної адміністрації Одеської області потерпілою стороною у наявному кримінальному провадженні.
Також, до суду від захисника-адвоката надійшло клопотання, підтримане ним та обвинуваченою під час підготовчого судового засідання, про повернення обвинувального акту прокурору, посилаючись на те, що обвинувальний акт не відповідає п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, а саме у обвинувальному акті: не вказано розмір грошових коштів, які були розтрачені за кожним платіжним дорученням та актом виконаних робіт; за кожним підписаним актом виконаних робіт не зазначено який обсяг робіт не відповідає дійсності; виклад фактичних обставин та правова кваліфікація є суперечливими, внаслідок чого формулювання обвинувачення не конкретизоване та суперечливе.

Під час підготовчого судового засідання прокурор, який брав участь у підготовчому судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції, думку якого підтримав представник потерпілого, вважав: за необхідне призначити обвинувальний акт до судового розгляду та доручити представнику персоналу органу пробації скласти та надати суду досудову доповідь відносно обвинуваченої; скаргу захисника-адвоката розглянути при дослідженні доказів; клопотанняпро повернення обвинувального акту прокурору необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Представник персоналу органу пробації в судовому засіданні вважав за можливе скласти та надати суду досудову доповідь відносно обвинуваченого.

Суд, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, розглянувши заявлені в підготовчому судовому засіданні скаргу та клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, заслухавши сторін кримінального провадження, прийшов до висновку про задоволення клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, залишення скарги захисника-адвоката без розгляду, повернення цивільного позову заступнику керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , виходячи з наступного.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт, серед іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення.

Вирішуючи питання щодо відповідності обвинувального акту вимогам закону, суд враховує висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16, відповідно до якого аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Суд звертає увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Отже, виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення в обвинувальному акті має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням, зокрема, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченої склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак. Крім того, виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення в обвинувальному акті повинні бути викладені окремо щодо кожного самостійного злочину, які створюють реальну сукупність, але в порушення вимог загальної частини КПК України прокурор таких вимог не дотримався і виклав фактичні обставини та формулювання обвинувачення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України без розмежування самостійних складів злочинів один від одного.

Диспозиція ст. 191 КК України передбачає кримінальну відповідальність відповідно за: привласнення чи розтрату чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні; привласнення, розтрату або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем; дії, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб; дії, передбачені частинами першою, другою або третьою цієї статті, якщо вони вчинені у великих розмірах.

З об`єктивної сторони ст. 191 КК передбачає три різні форми вчинення злочину: привласнення, розтрата чужого майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем. Їх загальною ознакою є особливе відношення винного до майна, яким він заволодіває. Особа в цих випадках не є сторонньою для майна: воно їй ввірене, перебуває в її віданні або особа внаслідок службового становища має певні повноваження щодо цього майна. Юридичною підставою для такого відношення винного до майна є цивільно-правові відносини, договірні відносини, спеціальне доручення, службові повноваження. Іншими словами, суб`єкт злочину здійснює повноваження щодо майна на законній підставі: наділений правомочністю щодо розпорядження, управління, доставки, зберігання майна тощо.

Розтрата це незаконне безоплатне відчуження, використання, витрачання майна, яке було ввірене винному чи перебувало в його віданні (продаж, дарування, споживання, передача іншим особам тощо).

Частина 2 ст. 191 КК передбачає привласнення, розтрату або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем. Специфіка цієї форми в тому, що майно, яким винуватий заволодіває, не ввірене йому, не перебуває у його безпосередньому віданні, але внаслідок службового становища суб`єкт злочину має право оперативного управління цим майном.

Зловживання службовим становищем як спосіб заволодіння майном означає, що особа порушує свої повноваження і використовує організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарчі функції всупереч інтересам служби для незаконного і безоплатного обертання чужого майна.

Закінченим злочин у цій формі визнається з моменту незаконного безоплатного заволодіння майном або незаконної передачі його третім особам.

Суб`єктивна сторона прямий умисел, корисливі мотиви та мета.

Диспозицією ч. 2 ст. 366 КК України передбачено кримінальну відповідальність, зокрема, за внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, якщо воно спричинило тяжкі наслідки.

Обов`язковою ознакою службового підроблення є його предмет офіційні документи.

Об`єктивна сторона службового підроблення полягає у перекрученні істини в офіційному документі, вчиненому службовою особою з використанням свого службового становища. Цей злочин виявляється тільки в активній поведінці службової особи і може бути вчинений однією з декількох альтернативно передбачених в ч. 1 ст. 366 КК дій, зокрема, внесенні до документів неправдивих відомостей.

Внесення до документів неправдивих відомостей означає включення інформації, яка цілком або частково не відповідає дійсності, до справжнього офіційного документа. Отже, у всіх цих ситуаціях зміст справжнього документа змінюється лише частково частина відомостей у ньому відповідає дійсності, а частина має неправдивий характер. При цьому форма документа та всі його реквізити відповідають необхідним вимогам.

Суб`єктивна сторона службового підроблення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, характеризується тільки прямим умислом, оскільки службова особа завідомо усвідомлює неправдивий характер тих відомостей, які вносяться нею до офіційних документів. Внесення до таких документів відомостей, неправдивий характер яких службова особа не усвідомлює, виключає склад підроблення і за наявності умов, зазначених у ст. 367 КК, може потягти за собою відповідальність за службову недбалість.

У частині 2 ст. 366 КК сформульований матеріальний склад злочину, при вчиненні якого службове підроблення заподіює тяжкі наслідки. Суб`єктивна сторона цього злочину може бути виявлена в умисній або змішаній формі вини. При цьому саме підроблення може бути вчинено тільки з прямим умислом, а психічне ставлення винного до тяжких наслідків може бути як умисним, так і необережним. У цілому злочин, передбачений ст. 366 КК, є умисним.

Як вбачається з обвинувального акту у викладі фактичних обставин та формулюванні обвинувачення у вчиненні ОСОБА_7 злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, не зазначено кваліфікуючих ознак:

- по епізоду розтрати чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем у великих розмірах: кому належить майно, розтрата якого інкримінується обвинуваченій, враховуючи, що згідно з обвинувальним актом шкоду було завдано державі в особі Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, однак власника не зазначено, що позбавляє суд можливості встановити, чи є Арцизька районна державна адміністрації Одеської області належним потерпілим; які саме наданій їй повноваження ОСОБА_7 порушила і які саме організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарчі функції використала всупереч інтересам служби для незаконного і безоплатного обертання чужого майна; на чию користь було здійснено розтрату майна, оскільки в обвинувальному акті взагалі не вказана особа, яка здійснила зняття грошових коштів з рахунку Комунального підприємства «Арцизьке районне будівельно-комунальне господарство» та витратила їх на власний розсуд; коли грошові кошти були незаконно передані третім особам, тобто момент закінчення злочину; вид умислу (прямий); під час підписання актів та платіжних доручень чи усвідомлювала обвинувачена, що роботи не будуть виконані в повному обсязі та чи охоплювалися дії обвинуваченої під час підписання актів та платіжних доручень єдиним умислом на розтрату чужого майна у зазначеному в обвинувальному акті розмірі; не зазначено чи злочин триваючий чи ні, якщо так, то дати початку та закінчення вчинення злочину; мотив та мета (корисливі); який розмір шкоди заподіяно у зв`язку з підписанням кожного акту приймання виконаних будівельних робіт, враховуючи, що в обвинувальному акті вказаний загальний розмір шкоди без розмежування її по кожному акту;

- по епізоду службового підроблення: дати, часу та місця вчинення злочину; які саме неправдиві відомості обвинувачена внесла до офіційних документів, враховуючи, що згідно з обвинувальним актом вказані документи були виготовлені невстановленою досудовим слідством особою, а обвинувачена лише їх підписала; чи не є службове підроблення способом розтрати чужого майна, який інкримінується обвинуваченій; вид умислу (прямий); чи усвідомлювала ОСОБА_7 неправдивий характер тих відомостей, які вносяться нею до офіційних документів; які тяжкі наслідки настали внаслідок службового підроблення та психічне ставлення обвинуваченої до вказаних наслідків (умисел, необережність).

Враховуючи викладене, судом встановлено, що в обвинувальному акті не описана об`єктивна, а також суб`єктивна сторона злочинів, що свідчить про неконкретне обвинувачення, у зв`язку з чим порушено право обвинуваченої на захист, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення і, безперечно, порушує право обвинуваченої на захист, яке гарантується кожній особі за приписами п. «с» ч. 3 ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», положення якої імплементовані у ст. 20 КПК України.
Відсутність визначення конкретних обставин вчинення злочинів, тобто відсутність обов`язкових елементів складу інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, обумовлює неможливість ефективного захисту від обвинувачення та перешкоджає суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

У всякому разі, не вдаючись до аналізу доказовості фактичних обставин події, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_7 висунуте неконкретне обвинувачення, чим порушено її право на захист.

Суд прийшов до висновку, що всупереч вимогам ст. 291 КПК України в обвинувальному акті не повністю викладені фактичні обставини злочину, які прокурор вважає встановленими, та формулювання обвинувачення.

Суд звертає увагу на те, що статтею 314 КПК України не передбачено можливості виправлення технічних чи інших помилок, а також внесення додаткових відомостей до обвинувального акту чи реєстру після їх надходження до суду, зокрема, у підготовчому судовому засіданні. Законом також не передбачено поділу недоліків обвинувального акту на суттєві та не суттєві чи такі, що перешкоджають розгляду або не перешкоджають розгляду справи по суті. Статтею 291 КПК України чітко передбачено категоричний перелік відомостей, які має містити обвинувальний акт. Виключень щодо можливості визнання несуттєвим недотримання прокурором чи слідчим будь-якої із вказаних вимог, законом не передбачено.

Главою 28 КПК України, якою врегульовано процедуру судового розгляду, не передбачено процедури виправлення недоліків обвинувального акту.

Таким чином, зазначені порушення в обвинувальному акті позбавляють суд можливості призначити судовий розгляд вищевказаного обвинувального акту і його розглянути.

Суд вважає, що вказані недоліки унеможливлюють якісно і в повній мірі здійснити судовий розгляд за правилами ст. 337 КПК України, призведуть до порушення права потерпілої сторони відшкодування завданої злочином шкоди, основоположного принципу кримінального процесуального права забезпечення права обвинуваченого на захист від висунутого обвинувачення, оскільки судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а вищенаведене є обставинами, що перешкоджають судовому розгляду даного обвинувального акту. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 374 КПК України та згідно роз`яснень, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 КПК України. Засуджений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням часу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину, тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставини, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання. Вказані вимоги не можуть бути виконані судом, виходячи з наданого до суду обвинувального акту.
Наведені обставини свідчать про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам закону, що з урахуванням положень ст. ст. 2, 7, ч. 6 ст. 9, ст. ст. 21, 22, ст. 291 КПК України визнається судом істотним порушенням вимог КПК України, яке фактично нівелює принципи безсторонності, об`єктивності та неупередженості суду до початку судового розгляду та унеможливлює призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, та з урахуванням положень п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, є підставою для повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків.

Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, що відповідно до вимог ст. 314 КПК України є підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

Що стосується скарги захисника-адвоката про визнання неправомірним визнання слідчим СВ Арцизького ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 потерпілим Арцизьку районну державну адміністрацію Одеської області, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Главою 26 КПК України визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування.

Встановлений ч. 1 ст. 303 КПК України перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування є вичерпним. Тому скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді за правилами статей 314-316 КПК.
Згідно з вимогами ст. 291 КПК України до початку судового розгляду суду надаються обвинувальний акт, реєстр матеріалів досудового розслідування; цивільний позов; розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову. Надання суду інших документів до початку судового розгляду забороняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 КПК України протоколи слідчих (розшукових) дій та інші долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні за ініціативою суду або за клопотанням учасників судового провадження та пред`явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, а в разі необхідності - також іншим учасникам кримінального провадження.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що крім обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування, цивільного позову та розписки підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову на стадії підготовчого провадження суду інші матеріали кримінального провадження не можуть бути надані, а розгляд скарги сторони захисту потребує дослідження саме документів кримінального провадження, суд позбавлений можливості в підготовчому судовому засіданні розглянути по суті вищевказану скаргу захисника-адвоката, оскільки така скарга підлягає розгляду на стадії судового розгляду на підставі обвинувального акту після дослідження в порядку ст. 358 КПК України документів кримінального провадження. Беручи до уваги, що обвинувальний акт у наявному кримінальному провадженні підлягає поверненню прокурору, суд позбавлений можливості розглянути зазначену вище скаргу захисника-адвоката, оскільки вона підлягає розгляду під час судового розгляду на підставі обвинувального акту, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про залишення вказаної скарги захисника-адвоката без розгляду.

Суд прийшов до висновку, що цивільний позов заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_9 в інтересах держави в особі Арцизької районної державної адміністрації Одеської області про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, про який прокурор не висловив свою думку під час підготовчого судового засідання, підлягає поверненню заступнику керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , так як судом не вирішуються питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду обвинувального акту, оскільки обвинувальний акт у наявному кримінальному провадженні підлягає поверненню прокурору.

Керуючись ст. ст. 314-316, 336, 369-372, 376 КПК України, суд, -
постановив:
Скаргу захисника-адвоката ОСОБА_5 про визнання неправомірним визнання слідчим СВ Арцизького ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 потерпілим Арцизьку районну державну адміністрацію Одеської області залишити без розгляду, з підстав, викладених у мотивувальній частині ухвали суду.
Клопотання захисника-адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України,повернути прокурору, який затвердив обвинувальний акт, для усунення виявлених недоліків протягом розумного строку з дня набрання законної сили ухвалою суду про повернення обвинувального акту та отримання обвинувального акту для усунення його недоліків.
Цивільний позов заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_9 в інтересах держави в особі Арцизької районної державної адміністрації Одеської області про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, повернути заступнику керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_9 .

Копію наявної ухвали суду негайно направити прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Арцизький районний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Суддя
Арцизького районного суду ОСОБА_1