Ухвала
Іменем України

23 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 505/1280/19
провадження № 51-5590 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Красноокнянського районного суду Одеської області від 12 грудня 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від

18 серпня 2020 року щодо останнього,

встановив:
Вироком Красноокнянського районного суду Одеської області від 12 грудня 2019 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що 04 лютого 2019 року, близько 20 год 40 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля повітряної залізобетонної електричної опори

АДРЕСА_1 , під час сварки, виниклої на ґрунті неприязних відносин, усвідомлюючи протиправність своїх дій та суспільно-небезпечний характер свого діяння, діючи з прямим умислом, направленим на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , наніс останньому 5 ударів кулаком правої руки в область обличчя, не менше 4 ударів правою ногою в область тулуба та декілька ударів в область голови, тулуба та кінцівок предметом довгастої форми з твердою травмуючою поверхнею, яка має виступи та нерівності, спричинивши таким чином потерпілому тілесні ушкодження у вигляді саден та синців обличчя, перелому грудини, перелому ребер по середній ключичній лінії справа та зліва, а також уламкового перелому кісток носу, що через короткий проміжок часу в ході травматичного процесу викликало носову кровотечу, з наступним заковтуванням крові потерпілим і заповненням просвіту його дихальних шляхів, що призвело до небезпечного для життя стану - глибокої аспірації дихальних шляхів (асфіксії), яка супроводжується комплексом розладів центральної нервової системи, гострим порушенням дихальної та серцево-судинної діяльності, які належать до тяжких тілесних ушкоджень, і призвели до смерті ОСОБА_6 в період часу з 21 до 22 години, в результаті механічної асфіксії, розвинутої від заковтування в дихальні шляхи рідкої крові та згортків крові.
Безпосередньою причиною смерті являється механічна асфіксія в результаті глибокої аспірації, що повністю закрила просвіт дихальних шляхів рідкою кров`ю та згортками при уламковому переломі носа. Тобто, дана травма знаходиться у прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_6 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Красноокнянського районного суду Одеської області від 12 грудня 2019 року - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування вказує, що судом першої інстанції допущено істотних порушень вимог ст. ст. 291, 314, 348 КПК України, які полягають у тому, що обвинувальний акт не містить обов`язкової вказівки на тілесне ушкодження, яке перебуває в прямому причинному зв`язку зі смертю, а тому суд повинен був повернути його прокурору. Також суд не роз`яснив ОСОБА_5 суть обвинувачення. У вироку не наведено, якими прямими діями засудженого було спричинено асфіксію потерпілому, спосіб її спричинення, та докази, що доводять наявність умислу на спричинення асфіксії.
Зазначає, що судом апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. 23 КПК України, не здійснено безпосереднього дослідження експертиз, що має значення для правильного встановлення причинних зв`язків між діянням обвинуваченого та смертю потерпілого. На думку захисника ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки серед іншого не містить рішення щодо його заперечення на ухвалу підготовчого судового засідання.
Також посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, при цьому вказує, що за встановлених обставин дії ОСОБА_5 помилково кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що потягли смерть, а не за ч. 1 ст. 119 КК України - вбивство через необережність.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, і вбивства через необережність здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною.
Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони вказаного злочину є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження у прямій, і непрямій формі. Зокрема, непрямий умисел наявний тоді, коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на певні обставини, які могли б їх відвернути, якщо у засудженого не було чітко визначеного у свідомості уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків. Питання про умисел винного або його відсутність необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку засудженого та потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.
Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання не усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, було зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, серед іншого на підставі:
- показань обвинуваченого ОСОБА_5 , який визнав вину у побитті ОСОБА_6 повністю, та повідомив обставини нанесення тілесних ушкоджень потерпілому;
- протоколу огляду від 05 лютого 2019 року з фототаблицями, відповідно до якого було оглянуто місце події та виявлено труп ОСОБА_6 ;
- висновку судово-медичної експертизи № 21 від 15 березня 2019 року, згідно якої смерть ОСОБА_6 знаходиться у причинному зв`язку з наявними тілесними ушкодженнями і настала в результаті механічної асфікції, розвинутої від заковтування рідкої та згортків крові у дихальні шляхи, внаслідок глибокої аспірації крові при уламковому переломі носа. Тілесні ушкодження у ОСОБА_6 могли бути спричинені в результаті нанесення множинних ударів кулаками, взутими ногами, а також тупим предметом, можливо довгастої форми з твердою травмуючою поверхнею, яка має виступи та нерівності. Ушкодження в області голови та обличчя відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Протягом деякого проміжку часу в ході травматичного процесу уламковий перелом кісток носа викликав кровотечу з наступним заковтуванням крові і заповненням просвіту дихальних шляхів та привів до небезпечного для життя стану глибокої аспірації дихальних шляхів (асфіксії), яка супроводжується комплексом розладів центральної нервової системи, гострим порушенням дихальної та серцево-судинної діяльності і належать до тяжких тілесних ушкоджень; ушкодження у вигляді переломів грудини та ребер відповідать тілесним ушкодженням середньої тяжкості, а у вигляді саден та синців верхніх та нижніх кінцівок належать до легких тілесних ушкоджень;
- висновку додаткової судово-медичної експертизи № 27/Д-2019р. від 09 листопада 2019 року, яким встановлено, що виявлені тілесні ушкодження на тілі ОСОБА_6 в області голови у вигляді чисельних саден, синців обличчя і уламкового перелому кісток носа, який в своєму подальшому травматичному процесі викликав носову кровотечу і за умов в даному конкретному випадку того, що потерпілий перебував в горизонтальному положенні (лежачи на спині) рідка кров та її згустки поступали в дихальні шляхи по задній стінці носоглотки, в трахею та головні бронхи аж до дрібних бронхіол 2 та 3 порядку, призвели до небезпечного для життя стану глибокої аспірації дихальних шляхів (асфіксії), яка супроводжується комплексом розладів центральної нервової системи, гострим порушенням дихальної та серцево-судинної діяльності та належать до тяжких тілесних ушкоджень. Для виключення потрапляння крові в дихальні шляхи достатньо було змінити положення тіла (встати чи повернутись на бік), але, з урахуванням наявних у ОСОБА_6 двобічних уламкових переломів ребер та поперечного перелому грудини, самостійно потерпілий не міг прийняти вертикальне або ж наближене до такого положення в результаті наявного в нього достатньо сильного больового синдрому. Таким чином, приймаючи до уваги зазначене, в даному конкретному випадку уламковий перелом кісток носа з послідовною кровотечею перебуває в причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого ОСОБА_6 .
Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, а також враховуючи встановлені фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та кваліфікував його дії, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
При вирішенні питання щодо призначення ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції відповідно вимог статей 50, 65-67 КК України врахував: характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно по ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, обставину, що пом`якшує покарання визнання вини, а також вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та стосовно особи похилого віку, як обставини, що обтяжують покарання.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, яке слід відбувати реально, оскільки саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.
Вирок суду першої інстанції в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги, суд погодився із висновками місцевого суду щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, при цьому зазначив, що призначене покарання у виді позбавлення волі повністю відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та принципам законності, невідворотності та співмірності, і є достатнім для досягнення цілей покарання.
При цьому доводи апеляційної скарги захисника щодо перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України були предметом ретельної перевірки апеляційного суду, який дійшов висновку, що за встановлених фактичних обставин у даному кримінальному провадженні обвинувачений, наносячи удари в область голови, обличчя та тулубу потерпілого ОСОБА_6 , усвідомлював, що може заподіяти тяжку шкоду його здоров`ю, передбачав такі наслідки і бажав або свідомо припускав їх настання, однак не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю буде фактично ним заподіяно, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обвинувачений діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, який не був направленим на позбавлення життя потерпілого, а тілесне ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, було безпосереднім наслідком заподіяних обвинуваченим ряду ударів руками та невстановленим предметом в область голови потерпілого - життєво важливого органу, що обвинувачений чітко усвідомлював.
З таким висновком повністю погоджується колегія суддів Верховного Суду, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.
Доводи захисника щодо порушення положень ст. ст. 291, 314, 348 КПК України були предметом детального аналізу суду апеляційної інстанції, який з цього приводу зазначив, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки в ньому містяться: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, у зв`язку з чим дійшов висновку, що посилання захисника в апеляційній скарзі на незрозумілість обвинувачення та необхідність повернення прокурору обвинувального акту для усунення недоліків, не ґрунтується на вимогах закону, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.

На переконання колегії суддів касаційного суду, вказані доводи касаційної скарги зводяться до незгоди захисника із пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням.
Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи захисника щодо порушення вимог ст. 23 КПК України, оскільки згідно з доктринальними положеннями кримінального процесуального права при апеляційному перегляді у суду не виникає обов`язку досліджувати докази із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить докази, отримані в суді першої інстанції.

Як убачається зі змісту ухвали, суд апеляційної інстанції під час судового розгляду погодився з оцінкою доказів судом першої інстанції, а тому підстав для безпосереднього дослідження доказів не було.

Таким чином, вказаний суд діяв у межах своїх повноважень та не допустив порушень вимог ст. 23 КПК України, як на те посилається захисник.

Окрім цього, доводи касаційної скарги захисника щодо порушення апеляційним судом вимог ст. 419 КПК України є неспроможними, оскільки ухвала апеляційного суду в повній мірі відповідає приписам кримінального процесуального закону та зокрема містить: короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та виклад позиції інших учасників судового провадження; встановлені судом першої інстанції обставини; а також обставини встановлені судом апеляційної інстанції з посиланням на докази та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; висновки суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зауважує, що процесуальною підставою апеляційного розгляду, за наслідками якої приймається відповідне судове рішення, є апеляційна скарга.

Натомість, заперечення на ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України, можуть бути включенні до апеляційної скарги на судове рішення.

Разом з тим, приписами ст. 419 КПК України не передбачено відображення в резолютивній частині ухвали рішення щодо вказаних заперечень.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, повністю доведена на підставі належних, допустимих, достовірних доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості та обґрунтовано покладені в основу вироку. Покарання призначено у відповідності до вимог статей 50, 65 КК України.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень у касаційній скарзі не наведено, та Судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, слід відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Красноокнянського районного суду Одеської області від 12 грудня 2019 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3