Постанова

іменем України
29 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 754/2764/17

провадження № 51- 7007 км 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду

від 20 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001215, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 383 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки; за ч. 1 ст. 135 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Цим же вироком ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 383 КК та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 23 липня 2016 року о 22 годині 40 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Опель Астра», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по пр. Лісовому зі сторони вул. Жукова в напрямку вул. Мілютенка в м. Києві, в порушення вимог п.п. 1.5., 2.3«б», 18.1 Правил дорожнього руху України, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу біля кругового перехрестя з вул. Мілютенка, позначеного дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому знаходилась пішохід ОСОБА_10 , не зменшив швидкість і не зупинився, щоб дати їй дорогу, продовжив рух та вчинив наїзд на останню, в результаті чого пішохід ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких 24 липня 2016 року настала смерть останньої.
Крім того,ОСОБА_6 , здійснивши наїзд на пішохода за зазначених вище обставин, маючи змогу надати допомогу ОСОБА_10 , яка через нього опинилася у небезпечному для життя стані та була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через отримані травми, не залишився на місці пригоди, не вжив заходів із надання першої медичної допомоги, не відвіз потерпілу до найближчого лікувального закладу, а усвідомлено залишив її у небезпеці на місці події.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 також обвинувачувався в тому, що він після дорожньо-транспортної події 24 липня 2016 року близько 13 години, перебуваючи біля будинку № 8А на вул. Каштановій у м. Києві, зателефонував зі свого мобільного телефону на спецлінію «102» та надав завідомо неправдиве усне повідомлення про вчинення злочину, а саме про викрадення його автомобіля «Опель Астра», д.н.з. НОМЕР_1 , після цього о 17 годині 00 хвилин, перебуваючи у приміщенні ТУП № 1 Деснянського УП НП у м. Києві, повторно надав слідчому завідомо неправдиві письмові пояснення про вчинення злочину, а саме про викрадення його автомобіля.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах:
засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо нього в частині обвинувачення за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що судовий розгляд у суді першої інстанції проведено неповно та однобічно, висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначає, що слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_11 був проведений із порушенням вимог ч. 3 ст. 240 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки на час його проведення 19 січня 2017 року він не мав статусу підозрюваного, а про підозру йому повідомили лише 16 лютого 2017 року. Також вказує на те, що у разі внесення відомостей до ЄРДР поза строками, визначеними ч. 1 ст. 214 КПК, і не поновлення їх в порядку ч. 1 ст. 117 КПК вони, на його думку, є такими, що внесенні до ЄРДР з порушенням вимог КПК і, як наслідок, всі докази, які зібрані у такому кримінальному провадженні, повинні бути визнані недопустимими. Крім того, вважає, що показання свідка ОСОБА_11 є суперечливими і недостовірними, оскільки вони спростовуються письмовими доказами та показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які апеляційний суд перерахував, не зробивши їх об`єктивного аналізу і не мотивував, чому взяв до уваги одні докази, а усі інші відхилив. Зазначає, що суд апеляційної інстанції неповною мірою дослідив та не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.
У доповненні до касаційної скарги засуджений зазначає про порушення апеляційним судом вимог ч. 1 ст. 351 КПК, посилаючись на те, що під час апеляційного розгляду він повідомляв, що бажає надати пояснення, але його не було допитано, чим було порушено його право на захист;
захисник ОСОБА_7 , вказуючи на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого,просить скасувати судові рішення в частині обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що у справі є докази, які вказують на те, що ОСОБА_6 не був на місці події 23 липня 2016 року та не вчиняв злочини, які йому інкримінуються. На думку захисника, слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_16 був проведений із порушенням вимог КПК. Вважає, що показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 повністю виправдовують обвинуваченого ОСОБА_6 . Також зазначає, що показання свідка ОСОБА_16 є помилковими, оскільки спростовуються іншими доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_7 та засуджений ОСОБА_6 підтримали свої касаційні скарги та просили скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Потерпілий ОСОБА_8 та його представник адвокат ОСОБА_9 вважали касаційні скарги необґрунтованими та просили їх залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційні скарги необґрунтованими та просив судові рішення залишити без зміни.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 та його представника адвоката ОСОБА_9 , прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають на таких підставах.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено ч. ч. 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу. Можливість скасування судом касаційної інстанції судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачена.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
Згідно ж із вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Наведені вимоги судами першої та апеляційної інстанцій було дотримано в повному обсязі.
Як убачається зі змісту касаційних скарг, засуджений та захисник, окрім іншого, посилаються на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, яку визначено у статтях 409 та 411 КПК як підставу для скасування або зміни судового рішення, і фактично просять доказам по справі дати іншу оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.

Водночас, твердження засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 про недоведеність вини засудженого у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_10 , а також у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебувала в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, маючи змогу надати допомогу цій особі, яку він сам поставив в небезпечний для життя стан, є безпідставними, оскільки протилежні висновки місцевого суду в цій частині ґрунтуються, відповідно до вимог

ст. 370 КПК, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені відповідними доказами.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, із яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК, зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Так, обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_6 у вчиненні вказаних злочинів, суд у вироку послався на показання свідка ОСОБА_11 , надані в судовому засіданні, та дані протоколу проведення слідчого експерименту від 19 січня 2017 року за її участю, де остання розповіла про те, що 23 липня 2016 року приблизно о 23 годині знаходилась на узбіччі проїзної частини перехрестя із круговим рухом біля вул. Мілютенка, 42-А у м. Києві та бачила, як по проїзній частині на великій швидкості рухався легковий автомобіль сріблястого кольору. По пішохідному переходу дороги переходила жінка, яка йшла попереду на півкроку від інших пішоходів, і в той же час автомобіль «Опель Астра», д.н.з. НОМЕР_1 , збив цю жінку. Потім автомобіль пригальмував, водій приспустив більш ніж на половину вікно зі свого лівого боку та поглянув на потерпілу. У цей час свідок побачила обличчя водія та впевнена, що за кермом автомобіля, який здійснив наїзд на потерпілу був саме ОСОБА_6 , оскільки роздивилась та запам`ятала його обличчя; а також показання свідка ОСОБА_12 про те, що 23 липня 2016 року увечері він знаходився біля проїзної частини по пр. Лісовому в м. Києві та почув звук удару, перед яким звуків гальмування не було, на дорозі біля бордюру лежала жінка, а автомобіль «Опель Астра» світлого кольору з місця наїзду поїхав.
Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій були перевірені доводи засудженого та захисника про недостовірність показань свідка ОСОБА_11 .
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вказані доводи перевірялись судами на предмет можливості свідком ОСОБА_11 роздивитись обличчя водія, який керував автомобілем «Опель Астра» та вчинив наїзд на пішохода.
До того ж під час апеляційного розгляду свідок ОСОБА_11 також давала послідовні показання про те, що вона роздивилась та запам`ятала обличчя водія, який керував автомобілем «Опель Астра» у момент ДТП, та впевнена, що цим водієм є саме ОСОБА_6 .

Показання свідка ОСОБА_11 обґрунтовано були визнані достовірними, оскільки вони носили послідовний та логічний характер, узгоджувалися з іншими доказами по справі й були відсутні розумні сумніви та об`єктивні підстави не довіряти цим показанням.
Водночас перевірялись і не знайшли свого підтвердження доводи засудженого та захисника про неузгодженість показань свідка ОСОБА_11 з показаннями свідка ОСОБА_12 . При цьому суди правильно зазначили, що між їхніми показаннями суперечностей, які б могли вплинути на висновки про винуватість ОСОБА_6 , не існує.
Крім того, суд всебічно та повно дослідив показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 та технічну інформацію про локацію абонентського номеру мобільного телефону, яким користувався ОСОБА_6 , щодо місця знаходження останнього на час вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, правильно визнавши зазначені докази такими, що не спростовують формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, навівши у вироку відповідні мотиви.
Також висновок про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів ґрунтується на даних, що містяться у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 24 липня 2016 року; схемі ДТП з фототаблицею; протоколі огляду транспортного засобу (автомобіля «Опель Астра», д.н.з. НОМЕР_1 ) від 24 липня 2016 року; висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 № 1698/2 від 4 серпня 2016 року; висновку експерта № 2971/тр від 15 вересня 2016 року, предметом дослідження якого були циліндровий механізм замка запалення автомобіля та циліндровий механізм замка дверної ручки водія, які були вилучені під час огляду автомобіля «Опель Астра», д.н.з. НОМЕР_1 , та за яким на вказаних механізмах замків не виявлено жодних ознак зламу; висновку експерта № 313ц від 12 жовтня 2016 року, предметом дослідження якого були два фрагменти обшивки керма автомобіля «Опель Астра», д.н.з. НОМЕР_1 , та в якому зазначено, що виявлені піт та одиничні клітини багатошарового плаского незроговілого епітелію на обшивці керма могли утворитися від ОСОБА_6 ; висновку експерта автотехніка № 184ат від 6 лютого 2017 року та інших доказах, що в повній мірі були досліджені судом та покладені в основу вироку.
Крім того, надаючи оцінку письмовим доказам, зокрема протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29 грудня 2016 року, згідно з яким свідок ОСОБА_11 впізнала особу на фотознімку під № 3, як водія автомобіля «Опель Астра», який 23 липня 2016 року приблизно о 22 годині 40 хвилин здійснив наїзд на пішохода та з місця пригоди зник, суд першої інстанції дотримався вимог закону, передбачених ст. 84 КПК, визнавши вказаний протокол недопустимим доказом, оскільки відповідна процесуальна дія була здійснена з порушенням його суттєвих умов, а саме у вказаному протоколі не були зазначені дані особи, яку впізнав свідок, проте не через те, що вказана слідча дія проводилася більше ніж через п`ять місяців з моменту вчинення ДТП, та не у зв`язку з тим, що різниця між віком особи на фотознімку, яку впізнала свідок, та віком ОСОБА_6 , станом на час проведення впізнання по фотознімкам становила більш ніж п`ятнадцять років.
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначених кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК. Зміст вироку відповідає вимогам ст. 374 КПК.
А тому доводи засудженого та захисника про відсутність у діях ОСОБА_6 складу інкримінованих йому злочинів та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними й такими, що повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Колегія суддів також вважає безпідставними й доводи засудженого та захисника про те, що протокол слідчого експерименту від 19 січня 2017 року за участю свідка ОСОБА_11 є недопустимим доказом у зв`язку з тим, що на час проведення цієї слідчої (розшукової) дії ОСОБА_6 не мав ніякого процесуального статусу.
Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Згідно з ч. 3 ст. 240 КПК до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. А частиною 6

ст. 240 КПК передбачено, що після проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, слідчим за участю свідка ОСОБА_11 у присутності понятих та ОСОБА_6 було проведено слідчий експеримент, за результатами якого складено відповідний протокол від 19 січня 2017 року та який був підписаний всіма учасниками без будь-яких зауважень.
Згідно з вказаним протоколом слідчий експеримент проводився з участю свідка ОСОБА_11 й метою вказаної слідчої дії була перевірка можливості свідка роздивитись обличчя водія, який керував автомобілем «Опель Астра», д.н.з. НОМЕР_1 , та вчинив наїзд на пішохода.
У ході проведення слідчого експерименту свідок ОСОБА_11 підтвердила свої показання в частині можливості побачити з указаного нею місця та за вказаних нею обставин обличчя водія, який був за кермом автомобіля в момент ДТП тавтік з місця пригоди.
А тому присутність ОСОБА_6 під час слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 , з огляду на мету та порядок проведення вказаної слідчої дії, в цілому не впливає на допустимість отриманих результатів як доказів.
Водночас з матеріалів провадження не вбачається жодних даних про проведення слідчого експерименту з самим ОСОБА_6 та надання стороною обвинувачення до суду відповідних доказів.
Що стосується доводів засудженого про внесення відомостей до ЄРДР поза строками, визначеними ч. 1 ст. 214 КПК, і не поновлення їх в порядку ч. 1

ст. 117 КПК, то вони також не доводять незаконності судових рішень.
Положеннями ч. 1 ст. 214 КПК регламентовано, що слідчий невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування.
При цьому з матеріалів кримінального провадження вбачається, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, було внесено 24 липня 2016 року, тобто не пізніше 24 годин після повідомлення про вчинення відповідного злочину, як того вимагає ст. 214 КПК.
Водночас, не вказує на порушення вимог ч. 1 ст. 214 КПК й той факт, що за ч. 1 ст. 135 КК слідчим до ЄРДР було внесено відомості лише 13 лютого 2017 року, оскільки саме на той час слідчий шляхом самостійного виявлення дійшов висновку про наявність обставин, що можуть свідчити і про вчинення ОСОБА_6 ще й цього кримінального правопорушення (дані щодо наявності відповідного рапорту містяться в ЄРДР).
Не змінюють висновку про відсутність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону і доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що апеляційний суд не проводив його повторного допиту з дотриманням процедури, передбаченої ст. 351 КПК.
Як убачається з аудіозапису судових засідань апеляційного суду, ОСОБА_6 брав участь у ході повторного дослідження доказів та ставив запитання свідкам, висловлював думку з приводу поданих апеляцій, де викладав свою версію подій, яка є аналогічною тій, що висловлювалась ним у суді першої інстанції, та виступав в судових дебатах і йому надавалось останнє слово.
При цьому з огляду на положення ч. 3 ст. 404 КПК для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.
Водночас засуджений не вказував про неповноту дослідження обставин справи чи наявність певних порушень у ході його допиту у суді першої інстанції.
Крім того, судом апеляційної інстанції було надано мотивовану відповідь на доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо непричетності до вчинення вказаних злочинів та обґрунтовано визнано їх такими, що не доводять його алібі.
Таким чином, колегія суддів касаційного суду вважає, що у цьому конкретному випадку засуджений не був позбавлений права на надання пояснень з приводу обвинувачення та права подавати докази, як складових його права на захист, а також не було порушено відповідні положення і засади забезпечення права на захист (ч. 1 ст. 20 КПК).
Переглядаючи вирок щодо ОСОБА_6 , апеляційний суд в порядку ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням засудженого повторно дослідив письмові докази та допитав свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , відповідно до вимог ст. 94 КПК надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів в ухвалі детальний аналіз досліджених доказів, перевірив всі доводи апеляційних скарг засудженого і захисника та дійшов правильного висновку про обґрунтованість засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286, ч. 1

ст. 135 КК, визнавши доводи засудженого та захисника про порушення місцевим судом матеріального та процесуального закону такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи.
З наведеними в ухвалі мотивами, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали,погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Отже, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК.
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження нових злочинів та відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень, не встановлено.
Таким чином, касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441,442 КПК, Суд

у х в а л и в:
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3