Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 499/481/20
Номер провадження: 1-кп/511/146/20
28.09.2020 року колегія суддів Роздільнянського районного суду Одеської області в складі:
судді - доповідача - ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання: ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора: ОСОБА_5 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,
захисника обвинуваченої: ОСОБА_7 ,
потерпілої: ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Роздільна Одеської області, клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженню №0000002 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02 січня 2020 року, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Одеської області, Лиманського району, село Крижанівка, громадянки України, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце мешкання: АДРЕСА_2 , яка обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
18 червня 2020 року на адресу Роздільнянського районного суду Одеської області з Одеського апеляційного суду надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000002 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02 січня 2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України.
Ухвалою суду від 18 червня 2020 року по вказаному кримінальному провадженню призначено підготовче судове засідання.
23 червня 2020 року в підготовчому судовому засіданні обвинуваченій ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк застосування до 21 серпня 2020 року (включно).
03 серпня 2020 року було продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_6 , строк застосування якого спливає 01 жовтня 2020 року.
В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про необхідність продовження запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_6 строком на 60 діб, оскільки вважає, що ризики, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, які були встановлені на досудовому слідстві на даний час не зменшились.
Обвинувачена ОСОБА_6 просила обрати їй запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, оскільки вона злочину не вчиняла, має постійне місце проживання та місце роботи і не має наміру ухилятися від суду. Захисник ОСОБА_7 підтримав думку обвинуваченої.

Потерпіла ОСОБА_9 підтримала клопотання прокурора.

Заслухавши думку учасників справи, суд прийшов до висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини 3 статті 331 КПК України, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України" вказав на порушення пункту 3 статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99). Ненаведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України").

Відповідно до частини 2 статті 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Дослідивши доводи учасників справи, колегія суддів прийшла до висновку, що прокурором було доведено, що на сьогоднішній день наявні ризики передбачені статтею 177 КПК України, а саме: у обвинуваченої ОСОБА_6 відсутнє постійне місце роботи, відсутнє постійне місце мешкання, оскільки будинок де мешкала обвинувачена зі своїм чоловіком ОСОБА_10 , належить рідній сестрі потерпілого; перебуваючи на волі обвинувачена ОСОБА_6 може впливати на свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які судом допитані не були; ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, вчиненого в стані алкогольного сп`яніння, може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Європейський суд з прав людини щодо наявності ризиків неодноразово зазначав, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення ЄСПЛ за скаргою №26772/95 від 06.04.2000 року по справі «Лабіта проти Італії», пп. 162-165.

Відповідно до положень частини 1 статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Досліджені під час судового засідання ризики свідчать, що менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з тимчасовою ізоляцією, може негативно відобразитися на здійсненні судового провадження, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченою своїх процесуальних обов`язків. На думку колегії суддів, застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, з урахуванням встановлених ризиків, не забезпечить її належної поведінки, не зможе перешкодити переховування від суду. Про обрання відносно неї особистої поруки не надходило жодної заяви від осіб, які заслуговують на довіру. Застосування до ОСОБА_6 особистого зобов`язання не забезпечить належної поведінки обвинуваченої та не зменшить наявність вищевказаних ризиків та не зможе перешкодити їх реалізації. Отже, колегія суддів погоджується із доводами прокурора про недоцільність на даному етапі розгляду кримінального провадження застосувати до ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід.

Крім того, при розгляді даного клопотання суд враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, санкція статті якої передбачає покарання у вигляді позбавленням волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.
Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для тримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, суд враховує положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Відповідно до частини 4 статті 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

На момент розгляду даної справи термін тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 не закінчився, однак він сплине до наступного судового засідання, у зв`язку з чим колегія суддів вважає необхідним вирішити це питання в даному судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 331, 392 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_6 задовольнити.

Продовжити строк запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, у виді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) діб, тобто до 26 листопада 2020 року (включно), з утриманням обвинуваченої в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор», місцезнаходження юридичної особи: Люстдорфська дорога, 11, місто Одеса, Одеська область, 65059.

Копію ухвали направити Державній установі "Одеський слідчий ізолятор" - для виконання.
Копію ухвали вручити обвинуваченій негайно після її оголошення.

Положення частини другої статті 392 щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019.

На підставі викладеного, дана ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Роздільнянський районний суд Одеської області.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3