Справа №639/4821/20
Провадження № 1-КП/639/495/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2020 року м. Харків

Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові клопотання прокурора Новобаварського відділу Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001533 від 21.08.2015р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України,-

в с т а н о в и в :

На розгляд до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшло клопотання прокурора Новобаварського відділу Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження №0001533 від 21.08.2015р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з тим, що не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності.
В обґрунтування клопотання прокурор зазначає, що досудовим розслідування встановлено, що 05.03.2015р. на території Жовтневого району м. Харкова невстановлена особа, шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами ОСОБА_4 .
На теперішній час по даному кримінальному провадженню жодній особі про підозру не повідомлялось.
Досудовим розслідуванням встановлено, що кримінальне правопорушення вчинено 05.03.2015р., а відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України відноситься кримінальних проступків.
З урахуванням положень ст. 49 Кримінального кодексу України, строки давності притягнення до кримінальної відповідальності з дня вчинення особою вказаного кримінального правопорушення становлять три роки та на даний час вже закінчилися.
Враховуючи аналіз зібраних доказів, а також те, що в ході досудового розслідування співробітниками поліції під час проведення слідчих дій не виявлено беззаперечних доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення конкретною особою та закінчилися строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України, прокурор просив закрити кримінальне провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Під час підготовчого судового засідання прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримала та просила вказане клопотання задовольнити, посилаючись на зазначене вище.
Потерпіла ОСОБА_4 проти клопотання прокурора заперечувала, посилаючись на те, що досудове розслідування проводиться не належним чином. Крім того, вона вказала на конкретну особу, яка вчинила відповідне кримінальне правопорушення та вказана особа встановлена.
Вислухавши прокурора, потерпілу, дослідивши матеріали кримінального провадження та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4 - 8 частини першої та частиною другою статті 284 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 3-1 частини 1 статті 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо, зокрема: не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення вол.
Вимогами п. 1-1 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом: з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження №0001533 від 21.08.2015р., під час допиту в якості потерпілої 09.09.2016 ОСОБА_4 пояснила, що на початку січня 2012 року вона звернулась до адвоката ОСОБА_5 , який працював за адресою: м. Харків, вул. Полтавський Шлях, 52, для складання процесуальних документів. Після чого, він порадив звернутись до його матері ОСОБА_6 , у якої є знайомий адвокат, який займається подібними справами, складає документи до Європейського суду по правам людини та може їй допомогти. Вказаною людиною виявився ОСОБА_7 . Попередньо домовившись, 15.01.2012 потерпіла ОСОБА_4 зустрілась із ОСОБА_7 для обговорення своїх проблемних питань та з`ясування, чи зможе останній їй допомогти. В ході проведеної розмови, ОСОБА_4 домовились з ОСОБА_7 про те, що він буде представляти її інтереси в Жовтневому районному суді м. Харкова. Після цього 03.03.2012 ОСОБА_4 пішла до нотаріуса з метою складення довіреності на те, щоб ОСОБА_7 мав змогу представляти її інтереси. 25.03.2012 під час зустрічі із ОСОБА_7 в готелі «Первомайськ», ОСОБА_4 передала ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 1500 грн. Надалі, під час наступної зустрічі ОСОБА_7 , повідомивши ОСОБА_4 , що він робить все необхідне по її справі, взяв ще 500 грн. Через деякий час ОСОБА_4 , здійснивши телефонні дзвінки на номер, наданий ОСОБА_8 , не отримувала відповіді. Крім того, зустрівшись з ним наступного разу, звертала увагу на його бездіяльність та недбале ставлення до її справи. Отримавши у відповідь від ОСОБА_7 запевнення, що все йде добре, стала очікувати наступного судового засідання. В середині квітня 2012 року ОСОБА_7 , зустрівшись перед судовим засіданням в Жовтневому районному суді м. Харкова із ОСОБА_4 , надав їй доповнення до її позовної заяви. Перечитавши вказаний документ та побачивши купу помилок, ОСОБА_4 стала знову звертати увагу на його недбалість. Однак, відкинувши всі зауваження, ОСОБА_7 пішов із ОСОБА_4 до зали суду, де проводилось судове засідання за позовом останньої, однак участі в ньому не брав.
20.01.2017 під час додаткового допиту потерпіла ОСОБА_4 повідомила, що грошові кошти передавались ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 .
08.07.2019р. у якості свідка було допитано ОСОБА_7 , який повідомив, що претензії ОСОБА_4 до нього є необгрунтованими та носять цивільно-правовий характер. На його думку, порушення кримінального провадження № 0001533 є безпідставним, у зв`язку з чим ним було подано заяву щодо вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого ст. 383 КК України, яку внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.11.2017 за №001181.
Також під час досудового розслідування було проведено інші слідчі дії.
Отже, в ході досудового розслідування потерпіла ОСОБА_4 вказувала на конкретну особу, яка, на її думку, скоїла відповідне кримінальне правопорушення, вказана особа встановлена та також була допитана в якості свідка.
Статтею 9 Конституції України передбачено: чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» Верховна рада України ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., підписану від імені України 9 листопада 1995 р. (далі Конвенція).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006 р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 9 ч.4 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Частина 1 статті 7 КПК України передбачає, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких у тому числі відносяться: законність, публічність.
Стаття 25 КПК України передбачає, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідуванн, слідчий зобов`язаний всебчно, і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Як зазначив Європейський суд з прав людини по справі «Євген Петренко проти України» (заява №55749/08 від 29.01.2015р.) п. 65 «…для того, щоб розслідування могло вважатися «ефективним», воно має в принципі призвести до встановлення фактів у справі та встановлення і покарання винних. Державні органи повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для збереження доказів, що стосуються події, включаючи показання свідків, висновки судових експертиз тощо. Будь-які недоліки розслідування, які підривають його здатність до встановлення причин заподіяння ушкоджень або винних осіб, ставлять під сумнів дотримання цього стандарту та вимог оперативності й розумної швидкості». Як вбачається з п. 40 рішення Європейського суду з прав людини «Юрій Іларіонович Щокін проти України» від 03.10.2013 року, заява № 4299/03 «…державні органи мають вживати усіх заходів, які було б розумно від них очікувати, для зібрання доказів щодо ходу подій. Якщо розслідування містить недоліки, які не дозволяють встановити причину смерті або визначити винних осіб, які є безпосередніми виконавцями злочину або особами, які його фінансували чи організовували, то таке розслідування може не відповідати вимозі ефективності (див. вищезгадані рішення у справах «Начова та інші проти Болгарії» (Natchova et autres c. Bulgarie), пункт 113, та «Рамсахай та інші проти Нідерландів» (Ramsahai et autres c. Pays-Bas), пункт 324).

Суд вважає, що використання прокурором норми, що була запроваджена Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих положень кримінального процесуального законодавства» від 4 жовтня 2019 року № 187-IX та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII, як можливості закінчити досудове розслідування кримінального провадження за №0001533 від 21.08.2015р. шляхом закриття судом на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, за умови, що потерпіла вказує на конкретну особу, яка, на її думку, скоїла кримінальне правопорушення та вказану особу фактично встановлено і допитано в якості свідка, суперечить як вимогам самої норми, що містить п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, так і ст. 9 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, усталеній практиці Європейського суду з прав людини, завданням та загальним засадам, встановленим чиним КПК України.
За умови встановлення відсутності події кримінального правопорушення або його складу, кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п. п. 1-2 ч. 1 ст. 284 КПК України самим слідчим чи прокурором.
З огляду на вищевикладене, в задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження №0001533 від 21.08.2015р. на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України необхідно відмовити.
Керуючись вимогами ст. ст. 284, 314, 369 - 372, 376, 392, 395 КПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

В задоволенні клопотання прокурора Новобаварського відділу Харківської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження №0001533 від 21.08.2015р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України відмовити.
Матеріали кримінального провадження повернути прокурору для організації проведення досудового розслідування.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1