Справа № 467/228/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченої - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження № 0000026, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 січня 2020 року по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Шевченко Вознесенського району Миколаївської області, громадянки України, не одруженої, працюючої дояркою в ДП ДГ «Агрономія», має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, зареєстрована і фактично проживає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимої, -

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, -
ВСТАНОВИВ :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків, що настали, а також форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Суд визнав доведеним, що 17 січня 2020 року, близько 22 год. 00 хв., ОСОБА_5 , перебуваючи в кімнаті будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , реалізуючи умисел, направлений на спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень невизначеного ступеня тяжкості, який виник у неї в цей же час в ході сварки із останньою, умисно, розуміючи і передбачаючи суспільно - небезпечний характер своїх дій і їх наслідки, бажаючи настання останніх, схопила двома руками ОСОБА_6 за голову в області скронь, висмикнувши пасмо волосся, тим самим спричинивши останній легкі тілесні ушкодження у виді відсутності волосся в лівій скроневій області.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України щодо доказів і оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості й достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Позиція учасників судового провадження

Так, допитана у порядку ст. 351 КПК України обвинувачена ОСОБА_5 в суді показала, що 17 січня 2020 року ввечері вона йшла з роботи та почула, як у квартирі потерпілої плачуть діти останньої.

Після цього вона разом із своєю молодшою сестрою ОСОБА_7 знайшли потерпілу в барі в с. Агрономія.

Дещо пізніше, коли вона гостювала в будинку своєї старшої сестри ОСОБА_8 , яка проживає поруч, туди прийшли ОСОБА_6 разом із своїм співмешканцем.

Коли потерпіла вказала їй на те, аби вона дивилась за своїми дітьми, то між ними вникла сварка, в ході якої вона схопила її за голову в області скронь, висмикнувши частину волосся.

Цього ж дня, трохи згодом приїхали працівники поліції, яких викликав співмешканець її сестри.

Ці показання обвинуваченої, враховуючи, що вони отримані у передбачений законом спосіб і сприймались судом безпосередньо, слід визнати допустимим, а також належними, позаяк, вони прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому провадженні, та інших обставин, які мають для нього значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, зокрема, у частині часу, місця та способу вчинення проступку, а так само і умислу обвинуваченої.

Потерпіла ОСОБА_6 в судове засідання жодного разу не з`явилась, хоча про його дату, час місце була повідомлена належно, причин свого неприбуття не вказувала, будь яких заяв чи то клопотань до суду не направляла.

Стосовно питання поінформованості потерпілої про судове провадження, то суд відмічає наступне.

Після надходження обвинувального акту до суду потерпіла про неодноразові судові засіданні повідомлялася шляхом направлення судових повісток за адресою указаною в матеріалах справи, частина із яких була отримана чи то потерпілою, чи то повнолітніми членами її сім`ї.

Крім того, ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 06 серпня 2020 року на потерпілу було накладено грошове стягнення за неодноразові неявки до суду.

Разом з тим, ужиті заходи не сприяли досягненню мети забезпечення участі в судовому засіданні потерпілої.

Хоча останні прямо та беззаперечно, в своїй сукупності, указують на те, що вона мала б бути у силу вжитих заходів поінформована про цей процес, який здійснюється в Арбузинському районному суді Миколаївської області у відношенні неї безпосередньо.

Пункт 1 статті 6 Конвенції у відповідній частині передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом (...)».

Розумність тривалості провадження повинна оцінюватись, у розрізі практики ЄСПЛ окресленої ним у його рішеннях, відповідно до обставин справи та наступних критеріїв, як то, складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади та важливості для заявника питання, що розглядається (див., з-поміж багатьох інших, рішення у справі «Фрідлендер проти Франції», [GC], N 30979/96, пункт 43, ECHR 2000-VII).

При цьому, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (постанова ВС від 15 травня 2019 року у справі № 0870/8014/12).

У цій справі дії потерпілої, на переконання суду, спрямовані на затягування провадження та прямо указують, на те, що вона добросовісно не користується належними їй процесуальними правами і прямо ігнорує наявні у неї процесуальні обов`язки.

Тим самим, потерпіла створює недобросовісні перепони для руху справи, що, на переконання суду, є неприйнятним, та вимагає від нього ефективної протидії.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Відповідно суд, забезпечивши право потерпілої приймати особисту участь в судовому засіданні, уживши заходів для поінформованості її про даний процес та ураховуючи її поведінку, яка, як, уже відмічалося судом, спрямована на створення недобросовісних перепон для руху справи, вважає за можливе завершити розгляд кримінального провадження на підставі наявних у справі матеріалів за відсутності потерпілої.

Так як така дія прямо запобігатиме безладному руху у судовому процесі в цій справі та буде ефективною протидією недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи.

Як наслідок, ураховуючи наявність підстав вважати про поінформованість потерпілої про даний процес, як і про дату, час та місце його здійснення, суд при відсутності у неї з певних своїх причин та міркувань стійкого бажання приймати участь у справі, вважає таку поведінку останньої її особистим вільним користуванням її власними правами на свій розсуд.

Оцінка інших доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження обставин кримінального правопорушення

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (проступку), обвинувачена погодилась із недоцільністю дослідження усього обсягу доказів, здобутих стороною обвинувачення, так як повністю згодна з обставинами, що встановлені досудовим слідством і відображені у обвинувальному акті.

При цьому, суд відмічає, що ОСОБА_5 дала у судовому засіданні послідовні і логічні показання, які за своєю суттю збігаються з викладеними в обвинувальному акті фактичними обставинами вчиненого нею кримінального правопорушення (проступку), а тому вони не викликають сумнівів суду у правильності розуміння нею змісту обставин кримінального провадження і кваліфікації її дій, добровільності та істинності її позиції із даного питання.

За таких обставин, переконавшись, що обвинувачена вірно розуміє зміст обставин провадження та правову кваліфікацію своїх дій, не оспорює її, за відсутності сумнівів в добровільності її позиції, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченої та дослідженням частини зібраних досудовим слідством доказів, у яких посвідчені відомості, що мають значення для правильної кваліфікації дій обвинуваченої та призначення їй покарання у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, зокрема, що характеризують її особу.

Крім допиту обвинуваченої суд із дотриманням правил ст.358 КПК України дослідив надані стороною обвинувачення документи, що містять у собі зафіксовані відомості, які, у свою чергу, можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також мають значення для кваліфікації дій та призначення покарання.

Так, згідно висновку експерта №39 від 24 січня 2020 року у ОСОБА_9 виявлено ділянку відсутності волосся в лівій скроневій області. Дане тілесне ушкодження могло утворитись у строк, вказаний у постанові від дії тупого твердого предмету і відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, яке не могло утворитись при падінні з висоти власного зросту.

Тобто, вказаний доказ є належним, так як містить відомості щодо виду, локалізації, характеру та механізму утворення тілесних ушкоджень, що були спричинені потерпілій, у тому числі й часу їх утворення, а також про ступінь їх тяжкості, що визначає правову кваліфікацію діяння.

До того ж, цей висновок відповідає вимогам ст.ст. 101,102 КПК України, у тому числі й щодо його змісту та даних щодо попередження експерта про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України, у той час як будь яких відомостей, що стосуються знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки експерта сторони, з метою спростування достовірності його висновку, суду не надавали.

Тож, усі ці докази, як кожен окремо, так і у сукупності, як то, показання обвинуваченої та дані висновку експерта, підтверджують обставини, регламентовані ст. 91 КПК України щодо події кримінального проступку (його часу, місця, способу і обставин його вчинення), у тому числі перебігу подій, тяжкості тілесних ушкоджень та механізму їх спричинення, а також спрямованості умислу обвинуваченої, форми її вини, мотивів і мети вчиненого діяння.

При цьому, висновок експерта, як процесуальне джерело доказів, отриманий у цілому із застосуванням належної правової процедури, позаяк, відповідні фактичні дані були одержані із належного процесуального джерела, уповноваженим суб`єктом і у належному процесуальному порядку за наявності правових підстав, зокрема, на підставі постанови слідчого Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області від 23 січня 2020 року про призначення судово медичної експертизи.

Водночас, будь якого істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, під час здійснення досудового розслідування, а також доказів, що здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не виявлено і сторонами не доведено.

Стаття Закону України про кримінальну відповідальність, що установлює санкцію за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаєть обвинувачена

Отже, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, шляхом оцінки наданих у його розпорядження доказів, як кожного окремо, так і їх сукупності, у тому числі, їх обсягу, приходить до висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за обставин, доведених стороною обвинувачення перед судом із дотриманням стандарту «beyond reasonable doubt», тобто, із таким ступенем достовірності доказів, за якого фактичні обставин є доведеними «поза розумним сумнівом», а тягар доведення зі сторони обвинувачення суд може визнати знятим.

Тому у ракурсі установлених фактичних обставин справи шляхом зіставлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню у цьому випадку, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч.1 ст. 125 КК України, так як вона спричинила потерпілій ОСОБА_6 умисне легке тілесне ушкодження.

До того ж суд не вбачав підстав для виходу за межі висунутого ОСОБА_5 обвинувачення згідно із ч.3 ст. 337 КПК України у частині зміни правової кваліфікації її діяння, оскільки відомостей, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення у даному випадку, або необхідних для захисту прав людини і її основоположних свобод, не виявив.

А будь - яких інших доказів, які б спростували такі висновки, суд, виходячи із принципу змагальності сторін, не здобув.

Мотиви призначення покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченій, суд, відповідно до ст. 65 КК України, ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винної та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Тож в аспекті ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд бере до уваги те, що учинене ОСОБА_5 діяння відноситься до кримінальної проступків, особливості й обставини його вчинення у даному, конкретному випадку, тобто форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, у тому числі, для потерпілої, зокрема, що тілесні ушкодження, спричинені їй не потягли за собою короткочасного розладу здоров`я, а їх характер свідчить про те, що можливе усунення шкідливих наслідків для фізичного здоров`я потерпілої.

Крім цього, суд зважає на відношення обвинуваченої до вчиненого нею діяння, зокрема, те, що вона свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнала, давала показання, якими висвітлила усі обставини скоєного, та які, у свою чергу, кореспондуються із сукупністю інших досліджених доказів, засуджувала свій вчинок.

У той час як обвинувачена, згідно із положеннями ст. 89 КК України, раніше не судима, має на утриманні і виховує трьох неповнолітніх дітей, офіційно працевлаштована, має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання, не зловживає алкогольними напоями, належним чином виконує батьківські обов`язки, га обліку уповноваженого органу з питань пробації не перебуває, так само, як і на обліку у лікаря - нарколога та лікаря психіатра.

Отже, суд, оцінивши умови життя обвинуваченої, її соціальне і матеріальне становище, стан здоров`я, рівень культури та освіти, соціально - психологічні риси, у тому числі, й поведінку в побуті, зокрема, ураховуючи відомості із досудової доповіді, складеної інспектором Арбузинського МРВ філії ДУ «Центр пробації», за якою ризик вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення та ризик її небезпеки для суспільства, у тому числі, й для окремих осіб, оцінюються як середній, робить висновок, що оточуюча обвинувачену обстановка у місці фактичного проживання, сім`ї та побуті виражає сталі і допустимі соціальні зв`язки.

Обставин, що пом`якшують покарання, згідно із ст. 66 КК України, а також будь яких інших обставин, які б здатні були тією чи іншою мірою вплинути на покарання у бік його пом`якшення, суд не встановив.

Обтяжуючих обставин, із числа передбачених ст. 67 КК України, суд також не виявив і у обвинувальному акті вони не відображені.

Підстав для застосування ст.ст. 69, 69-1 КК України суд не знаходить у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці правові норми мають змогу бути застосовані.

Як наслідок, суд приходить до висновку, що покарання обвинуваченій належить призначити у межах санкції ч.1 ст. 125 КК України у виді штрафу, причому у його мінімальному розмірі, з огляду на характер учиненого правопорушення та майновий стан обвинуваченої (ч.2 ст. 53 КК України), оскільки не настали будь які непоправні наслідки, у той час, як обвинувачена офіційно працевлаштована і має дохі у виді заробітної плати.

При цьому суд виходив із наявних у нього дискреційних повноважень щодо призначення покарання і прийшов до висновку, що визначений його вид за установлених обставин є достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень), як нею самою, так і іншими особами.

Обрана міра ( вид і розмірі) покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи,- воно має бути законним (несвавільним) і пропорційним, тобто, не становити надмірного тягаря для особи, інакше кажучи, бути явно несправедливим.

Водночас, про можливість належної соціалізації обвинуваченої свідчать дані про її особу, характер вчиненого кримінального проступку та відсутність будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превалювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд

Цивільний позов в рамках кримінального провадження ніким не заявлений.

Запобіжний захід обвинуваченій не обирався та підстав для його обрання згідно із законом на даному етапі немає.

Долю речових доказів та витрат на залучення експертів суд не вирішує через їх відсутність у цьому кримінальному провадженні.

Тож, із цих мотивів, керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, і призначити їй покарання у виді штрафу, який належить стягнути на користь держави у розмірі 30 (тридцяти) неоподатковуваним мінімумів доходів громадян, що на день розгляду справи становить 510 (п`ятсот десять) грн. 00 коп.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Миколавїського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти днів) із дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1