КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2020 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 29 жовтня 2020 року включно-,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, оскільки продовжують мати місце ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2020 року, обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, по 29 жовтня 2020 року включно.
На вказану ухвалу суду, захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2020 року скасувати та обрати ОСОБА_6 запобіжний захід, що не пов`язаний з позбавленням чи обмеженням волі, а саме: запобіжний захід у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання із покладенням на нього певних обов`язків.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник вказує, що в порушення ст.ст. 177, 194 КПК України суд першої інстанції вважає обґрунтованим та доведеним ствердження сторони обвинувачення, що продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України.
Так, ризик переховування обвинуваченого від суду прокурор обґрунтовує лише обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні тяжкого злочину і на його думку це є достатньою причиною для переховування. Однак, небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання передбаченого за вчинений злочин, а тому ризик незаконного впливу на свідків, на думку сторони захисту, має бути підтверджений доказами, зокрема телефонними дзвінками з погрозами чи здійснення на свідків відповідного тиску, звернення свідків до поліції з відповідними заявами, тощо. Проте жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_6 здійснював, продовжує чи має намір здійснювати якийсь тиск на свідків прокурором не наведено. Не надано стороною обвинувачення і жодного доказу в обґрунтування продовження існування ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, перебуваючи, наприклад, під цілодобовим домашнім арештом.
Також захисник зазначає, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу чому не можна застосувати більш м`який запобіжний захід і яким чином ОСОБА_6 не зможе виконувати покладені судом процесуальні обов`язки перебуваючи, наприклад, під цілодобовим домашнім арештом.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , вказуючи на незаконність оскаржуваної ухвали суду про продовження строку тримання його під вартою до 29.10.2020 року, просить скасувати запобіжний захід та звільнити його з-під варти в залі суду. В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягає застосуванню, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення в порядку ст. 413 КПК України.
На подані апеляційні скарги потерпіла ОСОБА_8 подала свої заперечення та просила відмовити у задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, а рішення суду залишити без зміни.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу в повному обсязі, апеляційну скаргу захисника просив залишити без розгляду, оскільки захисна позиція адвоката суперечить його позиції, думку прокурора, який заперечував проти поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали контрольного провадження, що надійшли до суду № 357/4581/19 та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Вирішуючи питання доцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував, що інкримінований ОСОБА_6 злочин є тяжким, пов`язаний з позбавленням людини життя і злочин, в якому обвинувачується ОСОБА_6 був вчинений в стані алкогольного сп`яніння, що вказує на підвищений ступінь небезпеки особи для суспільства.
Крім того, суд першої інстанції врахував ту обставину, що подія злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , мала місце у період дії іспитового строку, що є наслідком для обвинуваченого у виді безумовного позбавлення волі за вчинення злочину у разі доведеності його винуватості, а відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність стримуючих факторів від вчинення нових кримінальних правопорушень, що свідчить про високу стійкість ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що підстави, у зв`язку з наявністю яких останньому був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися, а тому суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання, як про те ставить питання захисник обвинуваченого, оскільки такий запобіжний захід не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.
Також суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що на даний час, тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою є виправданим, оскільки цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи, що у свою чергу не дає підстав для зміни чи скасування обраного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосування стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу.
Що стосується доводів сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то вони не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи, а будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає недостатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, аніж тримання під вартою.

Також безпідставними колегія суддів вважає і доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 щодо наявності підстав для скасування судового рішення в порядку ст. 413 КПК України у зв`язку з тим, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягає застосуванню.
За викладеним, ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2020 року, якою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону, є обґрунтованою і підстав для її скасування та зміни запобіжного заходу на домашній арешт або особисте зобов`язання, а також для скасування запобіжного заходу та звільнення ОСОБА_6 з-під варти в залі суду, про що ставиться питання в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 серпня 2020 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 29 жовтня 2020 року включно без зміни.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3