Справа №585/4399/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/390/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засідання в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2019 року,-

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 , в якому він просив замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, зарахувати відбутий строк до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та звільнити з місць позбавлення волі в зв`язку з відбуттям строку покарання.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2019 року у задоволенні поданого клопотання засудженого ОСОБА_7 було відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що на даний час реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення не проведено, до президента України ОСОБА_7 , з врахуванням ст. 87 КК України, не звертався, а при вивченні особової справи на засудженого ОСОБА_7 не встановлено обставин, які вказують, що він став на шлях виправлення, зокрема ОСОБА_7 має стягнення, заохочень не має.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, вважаючи його таким, що суперечить нормам чинного законодавства та порушує його право на звільнення від покарання (свободу), засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2019 року та постановити нову, якою задовольнити його клопотання про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`який вид покарання у виді певного строку позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційних вимог засуджений посилаючись на ст.ст.1,2,8,10, ч.6 ст.9, ст.ст.90, 94 КПК України, п.п.1,2,4,5,8,10 постанови Пленуму Верховного Суду від 01.11.1996 р. «Про застосування Конституції України», ст.5, ч.3 ст.74, ч.2 ст.63 КК України, ч.2 ст.7,ч.2 ст.151, ч.2 ст.107, ч.1 ст.1, ст.5 КВК України, ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., п.п.9,12 Резолюції Комітету Міністрів Ради Європи щодо поводження із засудженими до тривалих строків ув`язнення від 17.02.1976 р., ч.3 ст.270 ЦКУ та рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України», зазначає, що на даний час він знаходиться в тих самих умовах, що і пан Пєтухов, а саме діє порушення з боку держави застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі.

Зазначає, що він перебуває в умовах, що порушують ст.3 Конвенції, мотивуючи дане п.п.9,32-34 рішенням ЄСПЛ від 04.12.2018 року «Лавринюк проти України».

Стверджує, що відбуваючи покарання в Державній установі «Роменська виправна колонія (№56)» з 2005 року і по даний час, його умови відбування покарання не змінилися, не дивлячись на зазначене рішення ЄСПЛ, тому він є жертвою катувань та нелюдського поводження з боку держави Україна. На його переконання, суд першої інстанції проігнорував його доводи в цій частині та не дав їм оцінки, що є порушенням норм процесуального права, а саме ч.1 ст.94 КПК України.

Крім того, наголошує, що висновок суду першої інстанції про те, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк не відповідають фактичним обставин справи, оскільки в кримінальному законодавстві України, зокрема в ст.82 КК України відсутня норма, яка забороняє застосування засудженим до довічного позбавлення волі умовно-дострокового звільнення або заміну покарання на більш м`яке, оскільки що не заборонено, те дозволено, а тому на його думку, він має право на пом`якшення свого покарання.

Вказує, що апеляційний суд повинен врахувати правову позицію викладену в ухвалі Вінницького апеляційного суду від 26.11.2019 року, яка є аналогічній його ситуації та правову позицію постанови Верховного Суду України від 26.10.2017 року, якою встановлювалося питання рівності прав засуджених до довічного позбавлення волі, щодо застосування до них ч.5 ст.72 КК України.

Також, зазначає, що висновку суду першої інстанції, стосовно того, що він не став на шлях виправлення, оскільки має стягнення і не має заохочень, то вони не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до матеріалів особової справи з 2005 року він не отримував жодних дисциплінарних стягнень, а тому на підставі ч.14 ст.134 КВК України він є таким, що не має стягнень.

Крім того, наголошує, що в період з 06.09.2016 по 17.12.2019 року адміністрація Державної установи «Роменська виправна колонія (№56)» зобов`язана була прийняти 9 заохочень. Однак, вказує, якщо таких заохочень немає, то прокурор, який брав участь у судовому засідання та суд зобов`язані були відреагувати на виявлені порушення закону та постановити окрему ухвалу і направити її до компетентних органів для виконання, однак зазначеного не відбулося, що на його думку є ознакою корупції.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті ухвали суду та поданої апеляційної скарги, думку засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти вимог апеляційної скарги засудженого, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно дост. 64 КК України, довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та у випадках, спеціально передбачених законом.

Застосування зазначеного покарання не суперечить а ні Конституції України, а ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.

Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого, та ніяк не може розцінюватись як катування чи нелюдське ставлення до нього, у зв`язку з чим доводи засудженого в цій частині є необгрунтованими.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 засуджений 25.12.2001 апеляційним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 142, п.п. «а», «е», «і», «з» ст. 93, ч. 1 ст. 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою колегії суддів Судової палати Верховного суду України з кримінальних справ від 18 червня 2002 року вирок апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2001 року залишено без змін.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2001 року ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам закону України про кримінальну відповідальність, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

А тому доводи апелянта стосовно того, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі є порушенням з боку держави є безпідставними.

Крім того, що стосується посилання останнього на рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України» то колегія суддів зазначає наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», зміст якого зводиться до того, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, зокрема в рішенні ЄСПЛ «Лавринюк проти України» на яке посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь- якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Доводи засудженого, що в кримінальному законодавстві України, зокрема в ст.82 КК України відсутня норма, яка забороняє застосування засудженим до довічного позбавлення волі умовно-дострокового звільнення або заміну покарання на більш м`яке, оскільки що не заборонено, то дозволено, а тому він має право на пом`якшення покарання є безпідставними, оскільки, як правильно було встановлено судом першої інстанції, можливість заміни покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на роз`яснення які містяться в п.3 та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», де також вказується, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі не застосовується.

Колегія суддів констатує, що на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, однак в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Так, ч. 2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Щодо посилання апелянта на позицію постанови Верховного суду України від 26.10.2017 року, якою встановлюються питання рівності прав засуджених до довічного позбавлення волі, щодо застосування до них ч.5 ст.72 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

У частині 5 ст. 72 КК України закон не обмежує правила зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання лише покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, тому вони поширюються і на осіб, засуджених до довічного позбавлення волі (при цьому в інших статтях КК України таке розмежування проведено, зокрема ст. 81, 82 КК України, які стосуються, поміж іншим, засуджених лише до покарання у виді «позбавлення волі на певний строк»).

Однак, в ч.5 ст. 72 КК України визначено суб`єкти до яких застосовується зазначена норма осіб засуджених до позбавлення волі, або інших більш м`яких покарань, передбачених ч.1 ст. 72 КК України. Вказане унеможливлює застосування зазначеної норми до осіб засуджених до більш суворого покарання ніж позбавлення волі, яким є довічне позбавлення волі.

Тому правила, закріплені у ст. 72 КК, розповсюджуються лише на осіб, яким призначено строковий вид покарання. Довічне позбавлення волі до переліку таких покарань не відноситься.

Що стосується посилання апеллянта на правову позицію викладену в ухвалі Вінницького апеляційного суду від 26.11.2019 року то зазначене не є преюдиційним значенням при розгляді даної справи.

Доводи засудженого про можливості для перегляду щодо умовно-дострокового його звільнення чи заміні довічного ув`язнення на певний строк, оскільки з 2005 року він не отримував жодних дисциплінарних стягнень та в період з 06.09.2016 по 17.12.2019 року мав 9 заохочень, є необґрунтованими, оскільки як неодноразово було зазначено, що на теперішній час в Україні існує лише інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, а до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не відноситься розгляд клопотань про умовно дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Крім того, у підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

У справі «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» зазначено, що статтею 3 Конвенції не визначені стандарти і вимоги до зменшення довічного покарання. Зазначена норма вимагає індивідуальної оцінки кожного.

Отже, системний аналіз кримінального процесуального законодавства України дає підстави для висновку, що до компетенції судді місцевого суду, на даний час, не відноситься розгляд клопотань про умовно дострокове звільнення від відбування покарання або ж заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням, відносно осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права, який знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, та прийняття рішення про заміну засудженій особі до покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки при вирішенні такого клопотання суддя суду першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, відмовляючи у клопотанні ОСОБА_7 про застосування строку давності виконання вироку у відповідності до п.5 ч.1 ст.80 КК України, або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, діяв на підставі чинного законодавства у межах своїх повноважень відповідно до кримінального процесуального закону України.

За наведених підстав, знаходячи ухвалу суду законною, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування, а відповідно, не знаходить підстав, і для задоволення апеляційних вимог засудженого ОСОБА_7 .

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 грудня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк - залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та оскарженню не піддягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4