справа №619/3947/20
провадження №1-кс/619/915/20
Ухвала
установив:
Прокурор підтримує клопотання, просить розгляд справи провести без його участі, про що надана відповідна заява.
Потерпіла ОСОБА_6 клопотання про накладення арешту підтримує, просить розгляд справи провести без її участі, про що надана відповідна заява.
Слідчий суддя на підставі наданих матеріалів кримінального провадження, доводів сторони обвинувачення, оцінивши в сукупності всі обставини, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання з наступних мотивів.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №222571436 від 03.09.2020, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу № 533 та № 535 від 10.06.2019, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 .
Відповідно до ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Як на підставу поданого клопотання слідчий зазначає, що арешт необхідний з метою забезпечення речових доказів.
Слідчий суддя зазначає, що відповідно до ст. 98 КПК України матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом є речовими доказами по справі. Якщо документи містять зазначені вище ознаки, вони теж є речовими доказами.
Частиною 1 ст.170 КПК імперативно встановлено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Так, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Тобто арешт у межах кримінального провадження може бути накладено лише на майно, яке відповідає встановленим критеріям, та лише з чітко визначеною метою, тоді як слідчий зазначає, що метою накладення арешту є припинення вчинення подальших незаконних дій відносно нерухомого майна, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 170 КПК України.
Як встановлено ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно зі ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні у разі арешту майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.
Слідчий суддя вважає, що слідчий не довів достатність підстав вважати, що житловий будинок є речовим доказом і має доказове значення для забезпечення кримінального провадження та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до вимог ст.ст. 214, 223 КПК України після внесення повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукові) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів.
Як вбачається з наданих суду копій матеріалів кримінального провадження орган досудового розслідування у своєму клопотанні посилається лише на показання потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_11 , яка повідомила про інші обставини, що не стосуються даного кримінального провадження. При цьому будь-яких інших слідчий дій проведено не було, не зважаючи те, що за матеріалами провадження відомі особи на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також приватний нотаріус, який посвідчував договори купівлі-продажу. Тобто слідчий не перевірив достовірність показань потерпілих, не здійснив встановленим порядком першочергові слідчі дії, які б вказували на існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та не здобув достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину, отже не довів необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Житловий будинок, на який слідчий просить накласти арешт, має іншу адресу, ніж та, яка зазначена у клопотанні та перебуває у власності фізичної особи, яка не є стороною кримінального провадження, отже накладення арешту буде надмірним обтяженням. У даному конкретному випадку арешт не відповідає критеріям розумності та співмірності, суперечить практиці застосування пункту 1 протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи викладене, клопотання про арешт майна задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173 КПК України, слідчий суддя
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1