ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2716/20 Справа № 185/3541/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , які діють в інтересах малолітнього ОСОБА_12 , апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001888 відносно:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянина України, із середньо-технічною освітою, одруженого, працюючого ТОВ Тритон вантажником, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Запобіжний захід ОСОБА_10 до набрання вироком законної чинності не обирався.
Строк відбуття покарання обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.
Цивільний позов ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_13 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково, а саме: стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 50000,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів та щодо розподілу судових витрат.
Як встановлено судом, 12 вересня 2018 року приблизно о 18 годині 20 хвилин ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ-Daewoo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить йому, грубо порушуючи вимоги Правил дорожнього руху, рухаючись із перевищенням дозволеної швидкості близько 60-65 км/год., здійснював рух по крайній правій смузі руху проїзної частини по вулиці Дніпровській, яка має по дві смуги руху в кожному напрямку, у населеному пункті - місті Павлоград Дніпропетровської області від вулиці Центральної у напрямку вулиці Полтавської.
Рухаючись по зазначеній смузі автомобіль «ЗАЗ-Daewoo», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 наближався до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого напроти будинку № 140 вул. Дніпровська м. Павлограда, з розміткою 1.14.3. червоно-білого кольору, якою позначається пішохідний перехід з підвищеною вірогідністю виникнення дорожньо-транспортних пригод, та позначеного по ходу її руху дорожнім знаком 5.35.1. Правил дорожнього руху.
У вказаний час перед даним пішохідним переходом, у лівій смузі почав знижувати швидкість невстановлений легковий автомобіль під керуванням невстановленого водія, що рухався попереду у попутному напрямку, з метою надати дорогу пішоходам ОСОБА_8 та малолітньому ОСОБА_13 , які у темпі шагу перетинали проїзну частину вул. Дніпровська по зазначеному нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля «ЗАЗ-Daewoo», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 .
Наближаючись по правій смузі руху до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи ОСОБА_8 і ОСОБА_13 , та перед яким знижував швидкість інший транспортний засіб, що рухався по сусідній смузі, водій ОСОБА_10 , не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, вчасно не зменшив швидкість руху та не зупинив керований ним автомобіль, не переконався, що на пішохідному переході не має пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, продовжував рух далі і виїхав на пішохідний перехід, де 12 вересня 2018 року приблизно о 18 годині 25 хвилин навпроти будинку 140 по вул. Дніпровській м. Павлограда допустив наїзд правою передньою частиною керованого ним автомобіля на пішоходів ОСОБА_8 і ОСОБА_13 .
Своїми діями водій ОСОБА_10 грубо порушив вимоги п.п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху, в яких вказано:
п. 18.1: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
п. 18.4: «Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
Порушення п.п. 18.1.,18.4. Правил дорожнього руху, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди та з наслідками, що настали.
Невиконання вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого пішоходу ОСОБА_8 заподіяно наступні тілесні ушкодження у вигляді політравми: гематоми, садна верхньої третини правого стегна, клубової кістки справа, перелому зовнішнього мищелку та голівки малогомілкової кістки правої гомілки, перелом 2-ї плюсневої кістки основної фаланги 3 пальця лівої стопи, відкритого перелому основної фаланги 2 пальця лівої стопи, гематоми лівої гомілки. Виявлені тілесні ушкодження за своїм характером, відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я на термін понад три тижні (більш ніж як 21 день).
Малолітньому пішоходу ОСОБА_13 заподіяно наступні тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з лінійним переломом потиличної кістки справа та забоєм головного мозку 1 ст., саднами носу та лобної області. Виявлені тілесні ушкодження за своїм характером, відносяться до тяжких тілесних пошкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення.
Дії обвинуваченого кваліфікуються за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому ОСОБА_13 тяжке тілесне ушкодження, та спричинили потерпілій ОСОБА_8 тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Прокурор в своїй апеляційні скарзі просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року відносно ОСОБА_10 в частині стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити новий, яким стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 грн., на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200000 грн.
В іншій частині вирок суду прокурор просив залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор посилається на те, що суд першої інстанції вирішуючи цивільний позов потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_7 в інтересах монолітного сина ОСОБА_13 в частині стягнення коштів в відшкодування заподіяної моральної шкоди, визначаючи розмір грошового відшкодування не в повній мірі врахував глибину та характер пережитих потерпілими фізичних та душевних страждань, пов`язаних з протиправними діями обвинуваченого, істотністю вимушених змін у їх житті, наслідки, що наступили. Потерпілі в результаті дорожньо - транспортної пригоди отримали важкі травми, тривалий час перебували на лікуванні. Малолітній ОСОБА_14 , 2012 року народження, відчув сильний стрес, у майбутньому наслідки травми можуть вплинути на його життя та здоров`я, він не зможе вести повноцінний спосіб життя, оскільки спричинені тяжкі травми ставлять до нього численні обмеження у повсякденні.
У зв`язку з чим, розмір стягнення моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , на думку прокурора, підлягає збільшенню.
Потерпілі в своїй апеляційній скарзі просять скасувати вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року в частині відшкодування моральної шкоди, ухвалити в цій частині новий вирок, яким стягнувши на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 грн., на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200000 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги потерпілі посилаються на те, що при визначенні суми відшкодування моральної шкоди відносно потерпілої ОСОБА_8 судом першої інстанції не було враховано, що неправомірними діями відповідача їй була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона отримала численних травм , які до сих пір спричинюють їй сильний фізичних біль, вона до цих пір є дуже хворою людиною внаслідок отриманих під час аварії травм.
При цьому позивачем спричинену моральну шкоду було оцінено в 100000 грн., які і підлягали стягненню, що не врахував суд при винесенні вироку.
Суд, на думку потерпілих, також не врахував, що малолітньому ОСОБА_12 було спричинено дуже значну моральну шкоду, яка полягає в тому, що він отримав дуже важких травм, які були небезпечні для його життя. В малолітньому (п`ятирічному) віці він вимушений тривалий час лікуватися, страждати, відчув та відчуває сильного стресу від того, що став потерпілим від дорожньо-транспортної пригоди. У майбутньому наслідки травми можуть вплинути на його життя та здоров*я, він не зможе вести повноцінний спосіб життя, оскільки спричинені важкі травми ставлять до нього численні обмеження у повсякденні.
Дитина, ставши потерпілим від наїзду автомобіля під керуванням відповідача, стала заляканою та має явні зміни у поведінці та характері, що також може вплинути на нього у майбутньому.
Тому і сума спричиненої малолітньому ОСОБА_12 моральної шкоди складала 200000 грн., що не було враховано судом при винесенні вироку в оскаржуваній потерпілими частині.
Захисник обвинуваченого в своїй апеляційній скарзі просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року змінити в частині призначеного ОСОБА_10 покарання та пом`якшити призначене ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, застосувавши ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник посилається на те, що вирок не відповідає обставинам справи, не відповідає даним особистості обвинуваченого, є занадто суворим, а тому підлягає зміні на підставі наступних обставин.
Так, захисник зазначає, що призначаючи покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки, суд першої інстанції зазначив, обставиною, яка пом`якшує покарання є щире каяття, проте судом не зазначено про добровільне відшкодування завданого збитку, зокрема, повне відшкодування обвинуваченим матеріальної шкоди, заявленої в позові.
Судом першої інстанції, на думку захисника, також не прийнято до уваги, що обвинувачений ОСОБА_10 є опікуном над своєю дружиною-інвалідом, будучи неофіційно працевлаштованим намагався всіляким способом відшкодувати шкоду потерпілим частинами, про що свідчать копії відповідних розписок в матеріалах справи. Також, судом першої інстанції не було надано оцінки характеризуючим особистість обставинам, зокрема, що ОСОБА_10 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності взагалі притягується вперше позитивно характеризується з місцем проживання, є опікуном дружини-інваліда, на даний час офіційно працевлаштувався.
Окрім цього, захисник в апеляційній скарзі звертає увагу на наступне.
Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому ОСОБА_13 тяжке тілесне ушкодження, та спричинили потерпілій ОСОБА_8 тілесне ушкодження середньої тяжкості. Така кваліфікація не оспорюється. Так, як об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, включає такі обов`язкові ознаки: діяння, обстановку, наслідки та причинний зв`язок між діянням і наслідками.
Діяння полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, яке може вчинятися шляхом дії або бездіяльності і полягати у: вчиненні дій, які заборонені правилами; невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту. Діяння при вчиненні цього злочину завжди пов`язане з недотриманням вимог відповідних нормативних актів - правил безпеки руху та експлуатації транспортних засобів.
Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винним, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст. 286 КК України.
Суб`єктивна сторона злочину визначається ставленням винного до наслідків і в цілому характеризується необережною формою вини.
Таким чином, на сторона захисту вважає, що інкримінований ОСОБА_10 злочин, хоча і відноситься до категорії тяжких злочинів, проте вчинений з необережності.
Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року відносно нього скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням терміном на 3 роки, із покладенням на підставі ст. 76 КК України обов`язків не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
В іншій частині вирок суду обвинувачений просить залишити без змін.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги обвинувачений посилається на те, що вирок суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, занадто суворим, таким що містить невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого у зв`язку з чим даний вироку суду повинен бути скасований в частині призначеного судом покарання.
На погляд ОСОБА_10 , призначене судом покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки не відповідає відомостям про особу, його ставленню до правопорушення та поведінки після скоєння цього правопорушення.
Так, обвинувачений зазначає, що має дружину, яка є інвалідом 2 групи внаслідок психічного розладу, встановленого з 13 травня 2020 року та який діє до 01 червня 2021 року, що підтверджується висновком лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом 1 чи 2 групи внаслідок психічного розладу №655 від 08 липня 2020 року. З даного висновку також вбачається, що дружина обвинуваченого - ОСОБА_15 проживає разом із ним в квартирі АДРЕСА_3 , має обмеження самообслуговування, здатності до самостійного пересування, здатності до орієнтації, здатності до спілкування та здатності контролювати свою поведінку.
Обвинувачений є єдиним годувальником в сім`ї.
Також, обвинувачений в своїй скарзі звертає увагу суду на те, що ним в повному обсязі була відшкодована матеріальна шкода потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що підтверджується розписками, про отримання ними від ОСОБА_10 коштів в рахунок відшкодування матеріальної шкоди по даному кримінальному провадженню.
Так, 13 листопада 2019 року потерпіла ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 3000,00 грн., 26 грудня 2019 року - в сумі 6000,00 грн., 10 березня 2020 року - в сумі 3000,00 грн., 21 червня 2020 року - в сумі 13000,00.
Також, 13 листопада 2019 року потерпіла ОСОБА_7 отримала від ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 6000,00 грн.
Окремо обвинувачений зазначає, що намагався вживати навіть заходи щодо відшкодування моральної шкоди, а саме, неодноразово просив потерпілих, щоб останні після сплати ним коштів по відшкодуванню матеріальної шкоди завданої злочином надали на підтвердження відшкодування шкоди відповідні розписки. Однак, потерпілі тривалий час не хотіли надавати розписки про отримання ними коштів. Лише через вмовляння ОСОБА_10 отримав на руки оригінали розписок від потерпілих. Потерпілі не вважають за необхідне надавати розписки на отримання ними коштів навіть за відшкодування моральної шкоди.
Також, ОСОБА_10 зазначає, що вину визнав повністю та щиро розкаявся у скоєному злочині, як на стадії досудового розслідування так і під час розгляду справи в суді першої інстанції він неодноразово просив вибачення у потерпілих, пояснював, що дуже шкодує про вчинене, вчинив кримінальне правопорушення з необережності, раніше до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, зрозумів наслідки та зробив для відповідні висновки.
З огляду на викладене, обвинувачений вважає, що суд першої інстанції не навів у своєму вироку переконливих мотивів для прийняття рішення та необхідність застосування відносно нього покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям.
Позиції учасників судового провадження.
Прокурор в судовому засіданні свою апеляційну скаргу, а також апеляційну скаргу потерпілих підтримав, просив їх задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній. Проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та обвинуваченого прокурор заперечував, посилався на їх безпідставність та необґрунтованість.
Потерпілі в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, також підтримали апеляційну скаргу прокурора. Проти апеляційної скарги захисника обвинуваченого та обвинуваченого потерпілі в судовому засіданні заперечували, вважали доводи щодо необхідності застосування при призначенні покарання ОСОБА_10 положень ст. ст. 75, 76 КК України безпідставними.
Захисник обвинуваченого та обвинувачений в судовому засіданні свої апеляційні скарги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступнею тяжкості вчиненого злочину, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого, просили застосувати положення ст. ст. 75, 76 КК України. Проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілих, захисник та обвинувачений заперечували.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задовольнити частково апеляційні скарзі прокурора та потерпілих, змінити вирок суду першої інстанції в частині відшкодування потерпілим моральної шкоди, а апеляційні скарги захисника та обвинуваченого - залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за вказаних у вироку обставин, а також щодо кримінально-правової кваліфікації злочину, не оскаржуються, а тому не є предметом апеляційного розгляду.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_10 та на кваліфікацію її дій, не виявлено.
Однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, згідно з ч. 2 ст. 409 КПК України, може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Виходячи з положень статті 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.
Згідно з вимогами статей 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.
Призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.
В своїх апеляційних скаргах захисник обвинуваченого та обвинувачений посилаються на те, що виходячи із даних про особу ОСОБА_10 , обставин кримінального провадження та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення наявні всі правові підстави для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України із покладенням на нього обов`язків відповідно до ст. 76 КК України.
Так, згідно до положень частини першої ст. 75 КК України, суд, звільняє винного від відбування покарання з випробуванням, якщо, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Однак, колегія суддів не погоджується із такими доводами апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, виходячи з наступного.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_10 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, характер кримінального правопорушення, яке пов`язане з безпекою руху та експлуатацією транспорту, а саме, недотримання обвинуваченим ПДР, внаслідок чого постраждала малолітня дитина, отримала тяжкі тілесні ушкодження, які виразились у закритій черепно-мозговій травмі з лінійним переломом потиличної кістки справа та забоєм головного мозку 1 ст., саднами носу та лобної області та правильно врахував суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.
Належно прийняв до уваги дані про особу ОСОБА_10 , який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, за місцем реєстрації характеризується посередньо, має на утриманні непрацездатну дружину, яка є інвалідом 2 групи.
Врахував і конкретні обставини кримінального провадження, а саме, відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, та наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання щире каяття та призначив ОСОБА_10 покарання у виді 3 років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, яке повністю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам справи та особі обвинуваченого, а також сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження в подальшому вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим так і іншими особами.
А тому, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційних скарг захисника обвинуваченого та самого обвинуваченого щодо наявності правових підстав для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням. Посилання захисника обвинуваченого та обвинуваченого в апеляційних скаргах на наявність в останнього роботи, де ОСОБА_10 сумлінно виконує свої трудові обов`язки, а також на відсутність в нього раніше приводів як до адміністративної відповідальності, так і кримінальної відповідальності, на думку колегії суддів, не є підставою для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності з випробуванням, оскільки є нормою поведінки законослухняного громадянина в соціумі.
Таким чином, враховуючи, що при призначенні обвинуваченому покарання судом першої інстанції дотримані вимоги кримінального закону України, та ОСОБА_10 призначене покарання, яке відповідає тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу, з урахуванням наявності обставин, які пом`якшують та відсутності обставин обтяжують його покарання, призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання є достатньо обґрунтованим та переконливим, а відповідно правильним, а тому підстав для зміни вироку суду першої інстанції в цій частині та застосування положень ст. ст. 75, 76 КК України колегією суддів не встановлено.
Водночас, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність задовольнити частково апеляційні скарги прокурора та потерпілих, змінивши вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2020 року в частині відшкодування моральної шкоди потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частиною 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Отже, під поняттям "моральна шкода" охоплюються негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що пов`язані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. Фізичні страждання - це фізичний біль, функціональний розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоров`я, які є наслідком дій (бездіяльності), що посягають на немайнові блага або майнові права громадянина. Суд не погоджується з розміром заявленої позивачем моральної шкоди та вважає його надмірно великим.
При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілої, погіршення функціонування її певних органів.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, внаслідок протиправних дій, а саме недотримання ПДР обвинуваченим, потерпілій ОСОБА_8 було спричинено тілесних ушкоджень середнього ступеня важкості, які виразились у вигляді політравми: гематоми, садна верхньої третини правого стегна, клубової кістки справа, перелому зовнішнього мищелку та голівки малогомілкової кістки правої гомілки, перелом 2-ї плюснової кістки основної фаланги 3 пальця лівої стопи, відкритого перелому основної фаланги 2 пальця лівої стопи, гематоми лівої гомілки, а малолітньому потерпілому ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень, які виразились у закритій черепно-мозговій травмі з лінійним переломом потиличної кістки справа та забоєм головного мозку 1 ст., саднами носу та лобної області.
Отже, заявлена вимога позивачів пов`язується з фактом заподіяння злочином моральної шкоди, і колегія суддів враховуючи стан здоров`я потерпілих, фізичні та душевні страждання, що призвели до негативних змін у житті потерпілих, тяжкість вимушених змін у їх звичайному способі життя, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, вважає, що маються підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України та п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" в розмірі 100000,00 грн. на користь потерпілої ОСОБА_8 та у розмірі 200000,00 грн. потерпілій ОСОБА_7 .
З урахуванням вищезазначених обставин і доказів, наданих позивачами, суд апеляційної інстанції вважає, що саме такий розмір моральної шкоди є достатнім розміром для компенсації моральної шкоди і саме цей розмір суд вважає таким, що відповідає ступеню моральних страждань потерпілих та категорії злочину, вчиненого обвинуваченим, яке за направленістю умислу відноситься до ненавмисних.
А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які діють в інтересах малолітнього ОСОБА_13 задовольнити частково.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року відносно ОСОБА_10 , за ч. 2 ст. 286 КК України в частині відшкодування моральної шкоди змінити.
Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 відшкодування моральної шкоди в розмірі 200000,00 грн.
В іншій частині вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року відносно ОСОБА_10 , за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4