Ухвала
Іменем України

09 листопада 2020 року

м. Київ
Справа № 539/1404/20
Провадження № 51-5342 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 червня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргород Полтавської області, громадянина України, не одруженого, офіційно не працюючого, з середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 28 травня 2015 року вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, згідно положень ст.ст. 75, 104 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік; 26 серпня 2015 року вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК Україниіз застосуванням ст.ст. 70, 71 КК України до 4 років і 6 місяців позбавлення волі; 13 грудня 2017 року звільнився з місць позбавлення волі згідно з ухвалоюАвтозаводського районного суду м. Кременчук від 05 грудня 2017 року умовно достроково на невідбутий строк покарання 2 роки 1 місяць 22 дні позбавлення волі.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 червня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 14 877 грн 22 коп. та моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_7 про стягнення матеріальної шкоди відмовлено. Також вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком, 19 березня 2020 року приблизно о 21 год. ОСОБА_5 прибув до господарства, що за адресою: АДРЕСА_2 , де на території господарства під час словесного конфлікту з ОСОБА_8 , реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно руками та ногами наніс численні удари в область голови та тулубу ОСОБА_8 , чим заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті потерпілого.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 червня 2020 року без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості правопорушення та особі засудженого, його явну несправедливість через суворість, а також надмірність розміру відшкодування моральної шкоди, вказуючи, що його визначено без врахування суттєвих обставин справи, просить змінити оскаржувані судові рішення, пом`якшити призначене покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 с. 121 КК України, зменшити розмір моральної шкоди, стягнутої на користь потерпілих.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 2 ст. 121 КК України у касаційній скарзі не оспорюються. Стосовно доводів захисника щодо суворості покарання, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості і характер суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких; дані про особу засудженого, який раніше неодноразово судимий, вчинив злочин через 1,5 місяця після закінчення строку умовно-дострокового звільнення за вчинення попереднього злочину, офіційно не працює, на обліку у лікаря нарколога та невропатолога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, а також врахував обставину, що пом`якшує покарання, а саме активне сприяння розкриттю злочину, та обтяжуючу покарання обставину, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. На думку колегії суддів, суд прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 і запобігання вчиненню ним нових злочинів без ізоляції його від суспільства та обґрунтовано призначив йому покарання в межах санкцій ч.2 ст. 121 КК України у виді 10 років позбавлення волі.
З огляду на це, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість призначення ОСОБА_5 покарання в мінімальних межах, визначених санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.
При цьому, призначене ОСОБА_5 покарання у максимальних межах санкції інкримінованої йому статті є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень з огляду на те, що засуджений, будучи раніше неодноразово судимим, на шлях виправлення не став та через невеликий проміжок часу вчинив новий злочин проти життя та здоров`я особи, що свідчить про його схильність до систематичного вчинення злочинів, з чим погоджується і колегія суддів.
Зі змісту касаційної скарги та долучених до неї копії матеріалів вбачається, що засуджений та його захисник, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подали апеляційні скарги, в яких наводили доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним злочину через суворість, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним його захисником у касаційній скарзі.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 21 вересня 2020 року, враховуючи обставини справи, прийшов до висновку, що доводи засудженого та його захисника в їх апеляційних скаргах є необґрунтованими та безпідставними, тому залишив рішення місцевого суду без змін. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що обвинуваченому має бути призначене саме максимальне покарання у межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки суд при призначенні покарання не визнав обставиною, що його пом`якшує, щире каяття обвинуваченого, з огляду на його поведінку у судовому засіданні, яка не вказувала на критичну оцінку ним своїх дій.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Підстав для пом`якшення покарання, а також підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим внаслідок суворості, не убачає й колегія суддів касаційного суду.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про надмірність розміру моральної шкоди, стягнутої на користь потерпілих, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У ч. 1 ст. 1167ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Розмір моральної шкоди повинен бути адекватним завданим моральним стражданням, при цьому слід враховувати вимоги розумності та справедливості.
Як видно з судових рішень, доданих до касаційної скарги, при встановлені розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції враховував характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнали потерпілі їх глибину, тривалість, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у їх житті.
При цьому, апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, прийшов до правильного висновку, що розмір моральної шкоди, визначений судом, не є завищеним або надмірним, відповідає вимогам розумності і справедливості, враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнали потерпілі внаслідок втрати сина.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 червня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3