КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/2176/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора Фастівської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_8 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 17 березня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000654 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Базар Народницького району Житомирської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

за участю: прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11

представника потерпілих ОСОБА_12

потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14

захисника ОСОБА_15

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Бородянського районного суду Київської області від 17 березня 2020 ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком на 3 роки та покладено на нього обов`язки згідно зі ст. 76 КК України.

Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат, речового доказу, задоволено цивільний позов потерпілих та стягнуто з ОСОБА_9 на користь: ОСОБА_16 - 80 004 грн. матеріальної шкоди, 100 000 моральної шкоди; ОСОБА_14 100 000 моральної шкоди.

Суд у вироку визнав доведеним, що 01 листопада 2018 року, близько 16 год. 40 хв., ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Chevrolet Evanda», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю близько 60 км/год по автомобільній дорозі «Київ-Ковель» в с. Микуличі Бородянського району Київської області в напрямку м. Ковель, в порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 б), 2.3 д), 12.4 Правил дорожнього руху України, проявив злочинну самовпевненість, не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно своєчасно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху і біля автобусної зупинки «Микуличі ринок», в порушення вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_17 , який переходив проїзну частину вказаної дороги з права на ліво відносно напрямку руху даного транспортного засобу.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_17 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події.
Грубе порушення водієм ОСОБА_9 вимог пунктів 1.5, 2.3.б), 2.3 д), 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху України перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_17 .

В апеляційній скарзі прокурор Фастівської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить вирок Бородянського районного суду Київської області від 17 березня 2020 року скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На обґрунтування апеляційного прохання прокурор зазначає про те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання не виконав вимог п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, не врахував роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання" та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2015 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", дав неналежну оцінку даним про особу обвинуваченого, обставинам вчинення злочину та його наслідкам, наявності обставин, що обтяжують покарання і застосував ст. 75 КК України, яка не підлягає застосуванню, що призвело до призначення занадто м`якого покарання.

Як вважає прокурор, без належної оцінки суду залишилося те, що обвинуваченим порушено відразу кілька норм Правил дорожнього руху України, які регламентують безпечне управління транспортним засобом, що призвело до тяжких наслідків у вигляді смерті людини. Не врахував суд відношення обвинуваченого до своїх дій та позицію потерпілих, які наполягали на реальному покаранні для обвинуваченого, водночас висновок суду щодо необхідності застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України не можна визнати достатньо обґрунтованим, оскільки суд у вироку не навів переконливих доводів у цій частині, а лише зазначив про обставини, які позитивно характеризують особу ОСОБА_9 та пом`якшують відповідальність.

Зокрема, за позицією прокурора, ОСОБА_9 у скоєному тяжкому злочині не покаявся, не визнав своєї вини, а висновки суду про те, що наїзд на пішохода був скоєний обвинуваченим у стані засліплення, суперечать матеріалам кримінальної справи, отже суд безпідставно врахував ОСОБА_9 обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття. Крім того, прокурор звертає увагу на те, що обвинувачений відшкодував матеріальну шкоду у незначній частині, яка є неспіврозмірною з наслідками, моральну шкоду потерпілим взагалі не відшкодував та не визнав позовні вимоги потерпілих про стягнення моральної шкоди. В матеріалах справи відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений намагався будь-яким чином допомогти потерпілим оговтатись від пережитого, компенсував їм перенесені страждання чи полегшив душевний біль, останній з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди понад рік навіть не попросив вибачення за скоєне у потерпілих, зневажливо ставився до них під час судового розгляду.

За сукупності таких обставин, як вважає прокурор, ОСОБА_9 повинен відбувати реальну міру покарання у виді позбавлення волі без застосування ст. 75 КК України.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_15 просить залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, потерпілих та представника потерпілих, які підтримали апеляційну скаргу прокурора та просили її задовольнити, заперечення захисника та обвинуваченого щодо апеляційного прохання, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_9 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинили смерть потерпілого і про правову кваліфікацію діяння за ч. 2 ст. 286 КК України обґрунтовані сукупністю досліджених у судовому засіданні й наведених у вироку доказів, яким суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України дав належну оцінку.

З даним висновком суду та наведеною кваліфікацією дій ОСОБА_9 колегія суддів погоджується, не оспорюється вирок суду в цій частині, з огляду на зміст апеляційної скарги і прокурором, а тому колегія суддів не переглядає вирок суду в указаній частині, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги про призначення ОСОБА_9 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням закону (ст.75 КК України), який не підлягав застосуванню, то вони є непереконливими.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Положеннями ст. 75 КК України передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Як вважає колегія суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог матеріального права.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі зазначив про те, що призначене ОСОБА_9 покарання, та ще й із застосуванням ст. 75 КК України до основного покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також - явно несправедливим через м`якість. На думку прокурора, суд не врахував ступеня тяжкості злочину, наслідків діяння, відношення обвинуваченого до своїх дій, позицію потерпілої сторони та всіх даних про особу винного.

Проте, усупереч твердженням прокурора суд, призначаючи ОСОБА_9 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, особу обвинуваченого та всі інші обставини, які мають правове значення.

Обираючи ОСОБА_9 захід примусу, суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а з огляду на особливості конкретного кримінального правопорушення. Так, суд взяв до уваги, що обвинувачений, знехтувавши вимогами Правил дорожнього руху України, вчинив тяжкий злочин з необережною формою вини, наслідками якого стала смерть людини, обставини вчинення цього кримінального правопорушення, пов`язані з конкретною дорожньою обстановкою, під час якої дії потерпілого також не відповідали низці вимог Правил дорожнього руху України, зокрема останній не виконав пункти 4.4, 4.7, 4.8 цих Правил, що не піддається сумніву прокурором в апеляційній скарзі.

Крім того, за відсутності обставин, які обтяжують покарання, врахував суд обставини, які його пом`якшують, і виключно позитивні дані про особу обвинуваченого та обґрунтовано призначив ОСОБА_9 основне покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке не є мінімальним у межах санкції вказаної норми, а також, з огляду на порушення обвинуваченим низки вимог Правил дорожнього руху України та наслідки таких порушень, застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, що є максимальним розміром додаткового покарання.

Разом із тим, виконуючи приписи ст. 65 КК України, суд, окрім фактичних обставин кримінального правопорушення та його наслідків, зважив на щире каяття ОСОБА_9 , що підтверджується визнанням ним своєї вини та частковим відшкодуванням потерпілим завданої матеріальної шкоди, а також на всі дані про особу винного, котрий вперше притягається до кримінальної відповідальності, працює та характеризується виключно позитивно, одружений та має на утриманні трьох малолітніх дітей. При цьому в матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_9 раніше притягався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень на транспорті.

Крім того, взяв до уваги суд і досудову доповідь Бородянського районного відділу з питань пробації від 05 серпня 2019 року, за якою ризик вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення оцінюється як низький та виконання покарання у громаді можливо у винятковому випадку за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою її корекції, виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.

Зазначене та відсутність обтяжуючих покарання обставин з урахуванням додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_9 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж максимального іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК України.

Таким чином, всупереч твердженням прокурора, суд першої інстанції, належно умотивувавши свою позицію, обґрунтовано вирішив звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, проте у разі порушення покладених на нього обов`язків, він буде відбувати реальне покарання у виді позбавлення волі. Таке рішення, на переконання колегії суддів, не суперечить умовам застосування ст. 75 КК України.

Доводи прокурора про те, що ОСОБА_9 не розкаявся та не здійснив дійових заходів задля зменшення моральних страждань потерпілих, пов`язаних із втратою близької для них людини, є непереконливими.

Як убачається з обвинувального акта, ще на стадії досудового розслідування, обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання, визнано щире каяття ОСОБА_9 .

Будучи допитаним в суді першої інстанції, з огляду на зміст вироку та запису судових засідань, ОСОБА_9 визнав свою провину, не оспорював того, що порушення ним низки вимог Правил дорожнього руху України перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_17 .

В той же час, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість при дослідженні всіх обставин кримінального правопорушення, врахував також показання обвинуваченого та інші докази у провадженні, які свідчать про невідповідність дій пішохода Правилам дорожнього руху України, що не може в даному випадку розцінюватися як невизнання винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення.

Крім того, обвинувачений під час судового розгляду не оспорював того, що саме його діями була завдана потерпілим матеріальна та моральна шкода. Не дивлячись на те, що його цивільна-правова відповідальність застрахована, ОСОБА_9 добровільно розпочав відшкодування потерпілому завданої матеріальної шкоди, відшкодував її частково в розмірі 10 500 грн., що обґрунтовано враховано судом як обставину, яка пом`якшує покарання, та доводить правильність висновку суду щодо наявності щирого каяття у ОСОБА_9 .

До того ж на користь такого висновку свідчить і та обставина, що ОСОБА_9 на час апеляційного розгляду відшкодував потерпілим додатково 27 000 грн. матеріальної шкоди.

Таким чином, доводи прокурора в апеляційній скарзі щодо неврахування судом тих обставин, що ОСОБА_9 не відшкодував заподіяної шкоди в повному обсязі, не спростовують правильності висновків суду щодо призначеного основного покарання та наявності обґрунтованих підстав для звільнення від його відбування.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що переконливих доводів, які би ставили під сумнів вмотивованість висновків суду з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, справедливість обраного ОСОБА_9 заходу примусу, а також які би свідчили про неможливість досягти мети покарання через визначений судом порядок його відбування, прокурор в апеляційній скарзі не навів, а позиція потерпілих з приводу покарання не завжди є вирішальною, оскільки суд зобов`язаний проаналізувати та врахувати сукупність усіх обставин, з якими закон пов`язує обрання заходу примусу винній особі за вчинене нею кримінальне правопорушення.

Призначене ОСОБА_9 покарання, на переконання колегії суддів, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і підстав вважати його явно несправедливим через м`якість та неправильне застосування ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає.

Прохання трудового колективу ТОВ "Проектно-будівельна компанія ТБС-БУД", де працює ОСОБА_9 , направлене Київському апеляційному суду з приводу незастосування до обвинуваченого додаткового покарання, колегія суддів приймає до уваги виключно як додаткові дані, які характеризують особу обвинуваченого в позитивному аспекті. Таке клопотання задоволенню не підлягає, оскільки за наведених у вироку обставин висновок суду першої інстанції в частині застосування до ОСОБА_9 додаткового покарання та його тривалості є достатньо обґрунтованим і підстав не погодитися з ним у колегії суддів немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Фастівської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Бородянського районного суду Київської області від 17 березня 2020 відносно ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4