Справа № 357/8294/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/3690/2020 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________________________________________
У Х В А Л А
іменем України
17 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисників обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , -
В С Т А Н О В И Л А:
24.09.2020 року під час судового засідання прокурор у кримінальному провадженні заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_7 терміном на 60 днів, обґрунтовуючи, зокрема, відносно ОСОБА_7 тим, що ризики, які були підставою для обрання і продовження запобіжного заходу обвинуваченому не зменшились та продовжують існувати, а саме стосовно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, не маючого визначеного місця проживання у м. Білій Церкві, існує ризик переховування від суду. Наголошує, що не змінилися і інші обставини, які бралися до уваги судом при обранні та продовженні строків тримання під вартою. Посилаючись на вказане, прокурор вважає, що інші запобіжні заходи не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених, а тому просив продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_10 .
Захисником ОСОБА_8 подане письмове клопотання про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2020 року клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 , ОСОБА_7 задоволено, продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_7 на 60 днів до 22.11.2020 року, включно, з утриманням в ДУ «Київський слідчий ізолятор».Клопотання захисника ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з ухвалою суду, захисники обвинуваченого ОСОБА_12 адвокати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині задоволення клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 та ухвалити в цій частині нову, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляду тримання під вартою відносно ОСОБА_12 та змінити ОСОБА_7 запобіжний захід із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, за місцем реєстрації останнього: АДРЕСА_1 . В обґрунтування апеляційної скарги апелянти зазначають, що суд вправі вирішити питання про продовження строку дії запобіжного заходу лише за наявності клопотання сторони кримінального провадження про продовження строку дії такого заходу, яке подано та оформлено згідно вимог визначених розділом ІІ КПК України. Натомість, під час судового засідання прокурором було заявлено лише усне клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , що не відповідає вимогам КПК України, та в зв`язку з чим обвинувачений та захисники були позбавлені можливості ознайомитись зі змістом клопотання та його обґрунтуванням.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників, які підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Перевіривши доводи апеляційної скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2020 року про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини з якими закон пов`язує можливість, як застосування, так і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, які давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.
Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур глави 18 КПК України.
Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».
Вказаних вимог кримінального процесуального закону місцевий суд дотримався.
Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування ризиків, зазначених прокурором.
Слід зважати, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були заявлені під час попереднього продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися, не перестали існувати, й виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.
Відтак, беручи до уваги наведене, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , конкретні обставини вчинення умисного корисливого злочину, поєднаного із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу та погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, є підстави вважати про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Всупереч доводам апеляційної інстанції, суд першої інстанції, приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з достатньою повнотою та об`єктивністю дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого та навів мотиви, з яких прийняв оскаржуване судове рішення.
Крім того, щодо вимог захисників про можливість зміни запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 з тримання під вартою на запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для застосування до ОСОБА_7 інших більш м`яких запобіжних заходів, зокрема на цілодобовий домашній арешт, як того просять захисники в апеляційній скарзі, крім того відсутнє і належне обґрунтування та мотивування таких вимог апеляційної скарги.Матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б на даний час унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.
Доводи апеляційної скарги захисту з приводу відсутності письмового оформленого клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є слушними, але це не є, вважає колегія суддів, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та не вплинуло на правильність прийнятого рішення судом першої інстанції щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона за ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, шо майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 України, який є умисним, корисливим та особливо тяжким злочином.
Виходячи з даних матеріалів контрольного провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, наведені прокурором, є дійсними і на даний час вони виключають можливість зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 на більш м`який.
Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.
Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про його особу та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких він прийняв відповідне судове рішення.
У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів вважає необхідним, за наслідками апеляційного розгляду прийняти рішення, яким ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2020 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисників - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисників обвинуваченого ОСОБА_12 - адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2020 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: