Номер провадження: 11-кп/813/2233/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 06.12.2019, якою відмовлено в задоволенні клопотання начальника ДУ «ОВК (№14)» про застосування умовно-дострокового звільнення відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Міняйлівка, Саратського р-ну, Одеської обл., громадянина України, раніше судимого,

засудженого вироком Саратського районного суду Одеської області від 24.11.2016 за ч. 3 ст. 186, ст. 71 КК України до 7 років позбавлення волі,-

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06.12.2019 відмовлено у задоволенні клопотання начальника ДУ «ОВК (№14)» про застосування умовно-дострокового звільнення до засудженого ОСОБА_7 .

Ухвала районного суду мотивована тим, що висновки представників колонії про те, що засуджений ОСОБА_7 заслуговує на умовно-дострокове звільнення є необґрунтованими, оскільки засуджений не проявив сумлінну поведінку та добросовісне ставлення до праці протягом усього періоду відбуття покарання, а лише у певний період часу.

Зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
На дану ухвалу засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати та направити матеріали справи до Малиновського суду м. Одеси на новий розгляд.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що, на його думку, ухвала районного суду є незаконною та необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

Зазначає, що районний суд допустив істотне порушення вимог КПК України, внаслідок того, що неповно дослідив обставинами справи, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказує, що він під час подання клопотання дійсно відбув 2/3 частини строку призначеного судом покарання, відбуваючи покарання за тяжкий злочин, має п`ять заохочень. За цей період притягувався до відповідальності за порушення режиму, але згідно з ч. 14 ст. 134 КПК України визнається таким, що не має стягнень. Таким чином, на даний час ОСОБА_7 має заохочення та не має стягнень, що свідчить про його виправлення, яке він довів своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ засудженого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали справи та вимоги апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, відповідно до статті 81 КК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги засудженого щодо безпідставної відмови у застосуванні до нього умовно-достроково звільнення від відбування покарання, апеляційний суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Згідно зі ст. ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з положеннями ст. 81 КК України, особу може бути умовно-достроково звільнено від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та відбув визначений законом строк покарання.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.

Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого виховного впливу, тощо.

Отже, зі змісту наведених положень закону видно, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково від відбування покарання є не формальний сплив певного строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення особи засудженого.

Апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції, при розгляді клопотання начальника ДУ «Одеська виправна колонія (№14)» про застосування умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 , повно, всебічно і об`єктивно дослідив матеріали провадження, та дійшов обґрунтованих висновків про те, що засуджений не довів своє виправлення, тому не може бути звільнений від відбування покарання умовно-достроково.

Так, при розгляді клопотання судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 був засуджений вироком Саратського районного суду Одеської області від 24.11.2016 за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років 6 (шість) місяців. На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного даним вироком частково, у виді позбавлення волі на 6 (шість) місяців, приєднано невідбуту частину покарання за вироком Красилівського районного суду Хмельницької області від 07.05.2009 року та за сукупністю вироків визначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

З 15.04.2017 засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання в ДУ «Одеська виправна колонія (№14)». Початок строку обчислюється з 10.11.2015, кінець строку 08.07.2021.

З характеристики та матеріалів особової справи на ОСОБА_7 слідує, що за час відбування покарання останній характеризувався негативно (а. с. 2-4), не працевлаштований, але залучається до праці на підставі ч. 5 ст. 118 КВК України (а. с. 2-3), не приймає участі у реалізації програм диференційованого впливу, при цьому за весь період відбування покарання у виді позбавлення волі має чотири стягнення та п`ять заохочень (а. с. 5).

17.01.2018, відповідно до ст. 101 КВК України, комісією установи розглянуто матеріали стосовно переведення засудженого до дільниці соціальної реабілітації, але засудженому було відмовлено як такому, що не стає на шлях виправлення (а. с. 3).

13.03.2019, відповідно до ст. 82 КК України, комісією установи розглянуто матеріали стосовно заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, але засудженому було відмовлено, як такому, що не став на шлях виправлення (а. с. 3).

Поряд із цим, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 раніше судимий, вже звільнявся умовно-достроково, при цьому вироком Саратського районного суду Одеської області від 24.11.2016 засуджений за вчинення злочину в період умовно-дострокового звільнення.

Надаючи оцінку наведеним обставинам, апеляційний суд приходить до висновку про те, що засуджений ОСОБА_7 належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став.

Приймаючи до уваги встановлені судом обставини, а також відомості про особу засудженого, з огляду на суспільну небезпеку вчиненого ним злочину, його поведінку протягом строку відбування покарання, апеляційний суд виходить з того, що умовно-дострокове звільнення застосовується у кожному конкретному випадку індивідуально з урахуванням усіх відомостей провадження в сукупності.

За таких обставини апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що для досягнення цілей покарання, умовно-дострокове звільнення на цьому етапі відбування покарання засудженим, є недоцільним.

Доводи ОСОБА_7 про ненадання судом належної оцінки його особі, апеляційний суд розцінює як безпідставні.

Як вбачається з оскарженого рішення, районний суд надав належну оцінку обставинам, які можуть вплинути на рішення про умовно-дострокове звільнення, та дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання.

Вирішуючи питання обґрунтованості вимог засудженого, апеляційний суд виходить з того, що поведінка засудженого ОСОБА_7 не зазнала позитивних змін.

Оскільки, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці в процесі відбування покарання. Під сумлінною поведінкою розуміється не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає у стримуванні від порушень режиму відбування покарання, а й прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.

Апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_7 раніше був судимий за умисні корисливі злочини, в тому числі особливо тяжкий, вже звільнявся умовно-достроково, при цьому вироком Саратського районного суду Одеської області від 24.11.2016 засуджений за вчинення умисного тяжкого корисливого злочину в період умовно-дострокового звільнення.

За вироком суду провину не визнав (а. с. 4).

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наявність у засудженого ОСОБА_7 заохочень, не свідчить про те, що він довів своє виправлення, оскільки належне виконання засудженим законних вимог представників адміністрації виправної колонії під час відбуття покарання, його належна поведінка є для нього обов`язком впродовж всього строку відбування покарання, а відтак таке не може бути безумовним свідченням виправлення особи.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, судом першої інстанції не допущено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою й належним чином вмотивованою, а тому підстав, передбачених кримінальним процесуальним законом, для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532, 537, 539 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 06.12.2019, щодо відмови в задоволенні клопотання начальника ДУ «ОВК (№14)» про застосування умовно-дострокового звільнення до засудженого ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4