ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 524/3592/15-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3190/20 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Харкова апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 26 червня 2020 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 у виді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 26 червня 2020 року продовжено заходи забезпечення кримінального провадження, застосовані в ході досудового розслідування стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою до 24 серпня 2020 року.

Вирішуючи питання про продовження строків тримання під вартою, суд першої інстанції зазначив в своєму рішенні, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину; останній судимий за скоєння особливо тяжкого злочину; міцних соціальних зв`язків не має; ніде не працює, тобто не має легальних джерел доходу. Тому суд дійшов висновку, що при розгляді клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу не перестали існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме можливість переховуватися від суду та можливість вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_9 подали на нього апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі вказує на незаконність та необґрунтованість ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 26 червня 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; судове рішення ухвалене з недотримання вимог чинного законодавства України і практики Європейського суду з прав людини; судом не проаналізовано застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів; суд формально розглянув клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; прокурором не доведено ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України; висновки суду, що викладені в оскаржуваній ухвалі, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження; доказів на підтвердження його вини за пред`явленим обвинуваченням немає; він тривалий час перебуває під вартою.

Захисник ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 26.06.2020 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з її незаконністю та необґрунтованістю. Ухвалити нову ухвалу, обравши більш м`який запобіжний захід ОСОБА_10 , не пов`язаний з триманням під вартою.
В обґрунтування своєї апеляційної вимоги захисник посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_8 має постійне місце проживання. Хоча раніше і був судимий, проте нових злочинів не вчиняв та до цього часу його не підозрювали у вчиненні злочинів. За раніше вчинений злочин він повністю поніс покарання. Сторона обвинувачення не може обґрунтовувати своє клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою тим, що обвинувачений вже раніше був судимим. Твердження прокурора про можливість незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні обвинуваченим ОСОБА_8 , так як він знайомий з ними та йому відоме місце їх проживання; вину в пред`явленій підозрі не визнав, є необґрунтованими. Окрім того, докази вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення вже досліджувалися неодноразово судом та приєднані до обвинувального акту, тому жодним чином обвинувачений не може їх знищити або іншим чином на них вплинути. Обвинувачений також не має на меті уникати кримінальної відповідальності. Останній стверджує, що не намагатиметься переховуватись, а сприятиме слідству у з`ясуванні обставин кримінального провадження, так як особисто зацікавлений в тому, щоб слідство швидше закінчилось та він міг продовжувати спокійно жити далі.

Заслухавши доповідь головуючого судді; доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали судового провадження та оскаржувану ухвалу, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та ухвалено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності та продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні не завершено, свідки сторони обвинувачення не допитані, а тому існує певна ймовірність того, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків та з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, може вдатися до відповідних дій щодо переховування від суду.
Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого п.13 ч.2 ст.115 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років або у виді довічного позбавлення волі, у зв`язку з чим обвинувачений може також переховуватися від суду та органу досудового розслідування, на що обґрунтовано послався суд в оскаржуваному судовому рішенні.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Окрім цього, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Колегія суддів виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, а також суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачується ОСОБА_8 , у зв`язку з чим колегія суддів не перевіряє апеляційну скаргу в цій частині.
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_8 , який раніше судимий за злочин, передбачений п.п.4, 7 ч.2 ст.115 КК України, знову обвинувачується в умисному протиправному заподіянні смерті людині, на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілої.
При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.
Колегія суддів також бере до уваги те, що відповідно до відомостей матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків не має, що додатково може свідчити про існування ризику переховування обвинуваченого від правоохоронних органів та суду.
За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.
Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не змінилися та не зменшилися.
Колегія суддів не перевіряє апеляційні доводи обвинуваченого та його захисника про щодо невинуватості ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням та щодо фактичних обставин цього кримінального провадження, оскільки ці питання перевіряються і вирішуються судом під час судового розгляду та при ухваленні остаточного судового рішення.
Крім того, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами обвинуваченого про необхідність зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який внаслідок наявності у нього постійного місця мешкання, оскільки ці доводи в будь-якому випадку не спростовують висновків суду про те, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу не минули та продовжують існувати на даний час.
За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку щодо законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг апелянта.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 26 червня 2020 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 у виді тримання під вартою залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді