Житомирський апеляційний суд
Справа №283/12/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
прокурора: ОСОБА_8 ,
обвинуваченого: ОСОБА_9 ,
захисників: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
потерпілої: ОСОБА_12 ,
представника потерпілої ОСОБА_13 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_13 та Моторного (транспортного) страхового бюро України на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2018 року, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Секешфехервар Угорщина, мешканця АДРЕСА_1 , не одруженого, особою з інвалідністю ІІ групи, пенсіонера, не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

На підставі ч.1 ст.75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки.

Відповідно до ч.1 ст.76 КК України покладено на обвинуваченого обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу не обирався.

Цивільний позов ОСОБА_12 задоволено частково.

Стягнуто з Моторно транспортного страхового бюро України на користь ОСОБА_12 100 000 (сто тисяч) гривень в рахунок сплати страхового відшкодування.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 252 734,70 грн. матеріальної шкоди завданої пошкодженням транспортного засобу, 4900 грн. витрат на правничу допомогу, 5993,26 грн. витрат на пальне та 40 000 грн. в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди, а всього 303627,96 (триста три тисячі шістсот двадцять сім гривень 96 копійок) грн.

В решті вимог позову відмовлено.

На речовий доказ по справі: автомобіль «Ford Mondeo, реєстраційний номер НОМЕР_1 звернуто стягнення в рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, після вступу вироку в законну силу.

Документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експертів в розмірі 6327,68 грн. стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави.

Згідно вироку суду, досудовим розслідуванням встановлено, що 04 травня 2017 року близько 09-ї години, під час керування автомобілем Ford Mondeo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Овруч-Малин-Кочерів в напрямку м. Овруча Житомирської області під час виїзду на головну автодорогу Київ-Ковель-Яготин на перехресті доріг поблизу с. Пиріжки Малинського району, в порушення вимог п.п. 10.1,16.3, 16.11 та дорожньої розмітки 1.12 Правил дорожнього руху не надав перевагу в русі автомобілю «Nissan Qashgai» номерний знак НОМЕР_2 , яким керувала ОСОБА_12 , що рухалась по головній дорозі в напрямку м. Києва, внаслідок чого сталося зіткнення автомобілів.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження тяжкого ступеню тяжкості, що є небезпечними для життя в момент їх спричинення.

Невідповідність дій ОСОБА_9 вимогам п.п. 16.3, 16.11 Правил дорожнього руху України знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить вирок Малинського районного суду Житомирської області скасувати, постановити новий вирок яким звільнити ОСОБА_9 від покарання на підставі п.г ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році". Цивільний позов ОСОБА_12 залишити без розгляду.

Вважає, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, постановлений з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду.

Зазначив, що судом першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а тому вирок суду підлягає скасуванню.

Послався на те, що під час судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_9 звернувся з клопотанням про застосування щодо нього до Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення від подальшого відбування покарання.

Вказав, що обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_9 амністії, передбачених ч.4 ст.86 КК України, ст.4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалась. Однак, суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого ОСОБА_9 допустив неповноту судового розгляду та залишив недослідженими обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Послався на те, що судом взагалі не було досліджено документи, які свідчать про те, що з 2000 року по даний час ОСОБА_9 має захворювання ішемічної хвороби серця .ІХС, стенокардії напруги ІІІфк.,і спокою в результаті чого є інвалідом II групи загального захворювання, про що свідчить довідка до акту огляду МСЕК від 11.04.2018 року. Крім того зазначена хвороба відноситься до переліку захворювань затвердженого у додатку 12 до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572.

Вказує, що оскільки обвинувачений дав згоду на застосування до нього амністії, і на нього поширюються положення п.ґ ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», він підлягає звільненню від відбування призначеного судом покарання у виді позбавлення волі.

Посилається на те, судом першої інстанції в порушення ст.128 КПК України прийняв цивільний позов потерпілої, оскільки поданий на стадії судового розгляду, в той час як відповідно до вимог КПК цивільний позов може бути пред`явлено до початку судового розгляду кримінальної справи. Таким чином, цивільний позов у кримінальній справі може бути пред`явлено лише на двох стадіях: під час досудового розслідування кримінального правопорушення, а також під час підготовчого судового засідання. У випадку пред`явлення цивільного позову під час судового розгляду кримінальної справи суд залишає позов без розгляду, що не позбавляє особу пред`явити той же позов у порядку цивільного судочинства.

Вказав, що потерпілою всупереч нормам ЦПК не додано квитанцію про сплату судового збору, а в тексті позовної заяви не зазначені підстави звільнення позивача від сплати судового збору. Крім того потерпілою у встановлений строк не було подано жодного доказу, які зазначені в додатках до позовної заяви, а позовна заява не містити підтвердження про те, що потерпілою не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Зазначив, що всупереч положень ст.137 ЦПК України, позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів як на підтвердження надання правничих послуг, так і здійснення адвокатом витрат, необхідних для надання такої допомоги.

Відповідно до акта виконаних робіт представник позивача надавав послуги у формі: надання консультації, підготовка позовної заяви та участь під час розгляду справи. За загальними правилами акт виконаних робіт складається вже після виконаних робіт, а отже участь представника у судових засіданнях зазначених у акті виконаних робіт мала бути до його підписання. В свою чергу представник позивача приймав участь у судових засіданнях, вже після підписання акта, а тому вказаний акт не може прийнятий судом як належний та допустимий доказ.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_12 - ОСОБА_13 просить вирок Малинського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2018 року відносно ОСОБА_9 в частині призначеного покарання та часткового задоволення цивільного позову потерпілої, змінити. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, з реальним позбавленням волі та задоволенням позовних вимог потерпілої ОСОБА_12 у повному обсязі.

Не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення та кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду в частині призначеного покарання та часткового задоволення цивільного позову потерпілої не в повній мірі відповідає вимогам закону та підлягає зміні, оскільки висновки суду викладених у судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначає, що міра покарання призначена обвинуваченому ОСОБА_9 м`якою, а його виправлення не є можливим без реального позбавлення волі, оскільки обвинувачений вини у скоєному злочині не визнав, під час досудового розслідування всіляко намагався затягнути час розслідування. Даючи свідчення в судовому засіданні обвинувачений так і не визнав у повному обсязі своєї винуватості і намагався спростувати зібрані докази шляхом дачі частково неправдивих показів. Намагався уникнути відповідальності шляхом застосування Закону «Про амністію» Крім того, обвинувачений знаючи про наслідки злочину, які наступили в результаті його неправомірних дій за весь тривалий час досудового розслідування та судового розгляду не відшкодував потерпілій жодних коштів. За умови наявного полісу цивільної відповідальності типу «Зелена карта» він не повідоми Страховика про факт настання страхового випадку, цивільний позов не визнав навіть частково. Посилається на те, що потерпіла при призначенні покарання обвинуваченому наполягала на призначенні йому покарання у вигляді позбавлення волі, без застосування судом ст.ст.75,76 КК України.

Вказує, що підтримуючи позовні вимоги потерпіла просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки всі суми коштів спричиненої злочином матеріальної шкоди доводяться висновками експертів, фіскальними чеками та іншими письмовими документами. Що стосується наявності спричиненої злочином моральної шкоди та розумності суми коштів, то ця сума визначена потерпілою у повній відповідності до тих негативних наслідків, які отримала внаслідок скоєного злочину.

Зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення коштів, витрачених потерпілою ОСОБА_12 на лікування. Посилається на те, що відповідачем за цією позовною вимогою є МТСБУ, оскільки на момент скоєння ДТП цивільна відповідальність обвинуваченого ОСОБА_9 була застрахована за страховим полісом типу «Зелена карта».

Вказує, що на обґрунтування позовних вимог, до позовної заяви потерпілою були додані фіскальні чеки, за якими в належний спосіб доводиться, що саме потерпілою ОСОБА_14 і саме для лікування травм і їх наслідків витрачені кошти на придбання ліків та витратних матеріалів. За матеріалами кримінального провадження , які досліджувались судом і насамперед за висновками СМЕ № 166 від 15.07.2017 року незаперечно доводиться , що всі тілесні ушкодження які вона отримала, їх тяжкість, час її перебування у лікувальному закладі є наслідками ДТП за участю обвинуваченого ОСОБА_9 , якому доведена винуватість. Однак суд з надуманих і необґрунтованих підстав поставив під сумнів зміст письмових документів, за якими доводяться всі витрати, що стосуються лікування потерпілої.

В апеляційній скарзі представник відповідача МТСБУ ОСОБА_15 просить скасувати вирок Малинського районного суду Житомирської області в частині вирішення цивільного позову, ухвалити в цій частині новий, яким відмовити цивільному Позивачу - ОСОБА_12 в задоволенні позову до Моторного (транспортного) страхового бюро в повному обсязі.

Посилається на те, що обвинуваченим в даній ДТП є ОСОБА_9 , а тому відповідно до п.1 ст.1188 ЦКУ саме винна особа має відповідати за завдану в ДТП шкоду.

Зазначає, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Ford» державний № НОМЕР_1 , ОСОБА_9 , на момент вищевказаної ДТП, була застрахована за іноземним страховим сертифікатом «Зелена картка» № НОМЕР_3 . Оскільки, ОСОБА_9 , застрахував свою цивільно-правову відповідальність за іноземним страховим сертифікатом «Зелена картка», то після вищезазначеної події цивільний Позивач, скориставшись своїм правом, дійсно зверталась до МТСБУ із повідомленням про ДТП від 30.05.2017 року. Після звернення цивільного позивача до МТСБУ з метою отримання регламентної виплати за вказаною вище ДТП, представниками МТСБУ було вжито всіх дій, необхідних для встановлення обставин випадку, визначення розміру шкоди і прийняття рішення про регламентну виплату. Зокрема, на замовлення МТСБУ було проведено автотоварознавче дослідження з метою визначення розміру шкоди, завданої позивачу. То ж, розмір виплати потерпілому мав би бути здійснений в цьому випадку на під документів МТСБУ, однак вказані факти суд першої інстанції проігнорував, чим порушив норми матеріального права.

Також, суд першої інстанції не врахував і той факт, що позивач мала би надати; документи, які підтверджували право на отримання відшкодування від МТСБУ, в тому числі, заяву на виплату відшкодування та документ, що підтверджує настання цивільно-правої відповідальності винуватця ДТП. Таких документів позивачем не було подано.

Звертає увагу, що пунктом 35.1. ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхувач цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що| для отримання відшкодування за шкоду заподіяну внаслідок ДТП, особа, яка має право на відшкодування, подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) відповідну заяву. До Заяви мають додаватись документи, які мають відношення до ДТП, такі документі повинні бути завірені у встановленому порядку.

Зазначає, що МТСБУ приймає рішення щодо виплати потерпілому після з`ясування обставин ДТП та після отримання від потерпілої особи всіх документів, що передбачені Законом України «П обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Позивач же не надала до МТСБУ всіх, необхідних для виплати відшкодування, документів. Вказане підтверджується листом МТСБУ від 19.06.2017 року яким МТСБУ просить у позивача надати, необхідні для виплаи документи. Зокрема, цим листом МТСБУ просило і надати заяву на виплату відшкодування. Без надання зазначених в листі від 19.06.2017 р. документів, у МТСБУ відсутні підстави для виплати відшкодування Позивачу.

Вказав, що з боку МТСБУ відсутні будь які порушення, оскільки саме позивач не виконала свої обов`язки не надаючи необхідні документи, а тому позовні вимоги до МТСБУ є безпідставними та передчасними та не взяті до уваги судом першої інстанції.

Також зазначив, що є безпідставними вимоги позивача на відшкодування МТСБУ матеріальної шкоди. Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону, у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Звертає увагу на те, що відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно не обґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.

Відповідно до п. 30.2. ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Вказав, що вданому випадку, має саме місце фізичне знищення автомобіля позивача, оскільки витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу (740674,48 грн.) перевищують вартість транспортного засобу до ДТП (352734,70 грн.).

Зазначив, що в разі надання позивачем необхідних для виплати документів до МТСБУ, МТСБУ розгляне питання щодо здійснення виплати на користь позивача в межах страхової суми. Вказане зазначалось листом № 8.3-03/14745 від 19.06.2017 року, однак позивач не надала до МТСБУ запитувані документи. Зазначене підтверджує безпідставне стягнення на користь позивача суми в розмірі 100000,00 грн.

Окремо звертає увагу на той факт, що відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Під строком мається на увазі строк прийняття рішення про виплату відшкодування потерпілій особі.

Зазначив, що поки не буде чинного рішення по даній кримінальній справі, яке буде підтверджувати настання цивільно-правової відповідальності ОСОБА_9 , у МТСБУ взагалі відсутні підстави для прийняття рішення про виплату відшкодування. Вказане також свідчить про безпідставність та передчасність позову до МТСБУ.

Послався на те, що МТСБУ не може бути відповідачем у кримінальному провадженню, оскільки відповідно до п.1 ст.62 КПК України, цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

В даному випадку, МТСБУ не несе цивільну відповідальність, а лише за певних обставин, здійснює регламентну виплату на користь потерпілої особи в межах страхових сум за умови надання всіх документів.

Вказав, що що позовні вимоги до МТСБУ є безпідставними, необґрунтованими та такими що є передчасними, оскільки ніяких порушень з боку МТСБУ у відносинах з Позивачем, немає.

Відповідно до п. 1. ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач же не довів обставин, які підтверджують правомірність позовних вимог до МТСБУ, а суд першої інстанції безпідставно і незаконно стягнув з МТСБУ кошти в розмірі 100000,00 грн.

Вказав, що суд першої інстанції не взяв до уваги а ні вимоги чинного законодавства, а ні відзив проти позову МТСБУ, в результаті чого ухвалив незаконне та необ`єктивне рішення.

Разом з тим просить поновити строк на апеляційне оскарження вироку Малинського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2018.

В обґрунтування поважності пропуску строку на апеляційне оскарження посилається на те, що представник МТСБУ, в день ухвалення вироку не брав участь в розгляді справи. Про вирок у справі дізнався 11 березня 2019 року з Єдиного державного реєстру судових рішень. Станом на 11 березня 2019 року не отримував копії вироку по даній справі. Вказані обставини свідчать про те, що МТСБУ пропустило строк на апеляцій оскарження з поважних причин та має право на поновлення такого строку.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_10 участі не приймав, в телефонному режимі просив провести апеляційний розгляд за його відсутності у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому процесі, оскільки правову допомогу обвинуваченому в апеляційному суді також надає адвокат ОСОБА_11 , свою апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_11 підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого та апеляційної скарги представника МТСБУ та заперечили проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілої, надали пояснення, які відповідають доводам апеляційної скарги. Крім того обвинувачений та захисник ОСОБА_11 не заперечували проти апеляційного розгляду за відсутності захисника ОСОБА_10 з огляду на надання правової допомоги обвинуваченому адвокатом ОСОБА_11 .

Потерпіла ОСОБА_12 та її представник адвокат ОСОБА_13 , а також прокурор апеляційну скаргу представника потерпілої підтримали, заперечили проти задоволення апеляційних скарг захисника ОСОБА_10 та представника Моторного (транспортного) страхового бюро України з огляду на їх безпідставність, просили відмовити в їх задоволенні.

Прокурор в судовому засіданні заперечила проти всіх апеляційних скарг, зазначила, що вирок є законним та обгрунтованим.

Представник цивільного відповідача МТСБУ ОСОБА_15 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, в письмовій заяві на адресу апеляційного суду просив апеляційний розгляд проводити без його участі, апеляційну скаргу МТСБУ просив задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду кримінального провадження, врахувавши письмову заяву представника МТСБУ перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши зазначені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 та представника Моторного (транспортного) страхового бюро України задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга представника потерпілої підлягає частковому задоволенню в частині вирішення цивільного позову, у зв`язку з чим вирок суду в частині вирішення цивільного позову підлягає зміні, виходячи з наступного.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При цьому відповідно до положень стаття 129 даного Кодексу ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Зазначених вимог Закону суд першої інстанції при розгляді даного кримінального провадження в цілому дотримався, вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КК України, за виключенням вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 щодо відшкодування витрат на лікування, і доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , Моторного (транспортного) страхового бюро України, а також представника потерпілої в частині призначення обвинуваченому більш суворого покарання висновків суду не спростовують.

Так судом, визнавши ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 286 КК України за обставин, зазначених стороною обвинувачення та які не оспорюються учасниками кримінального провадження, обвинуваченому було призначено покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України, при цьому відмовлено у задоволенні клопотання про застосування амністії, стягнуто з МСТБУ та ОСОБА_9 відшкодування матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль потерпілої ОСОБА_12 , витрати на правову допомогу, купівлю пального та задоволено цивільний позов прокурора про відшкодування витрат на перебування потерпілої на стаціонарному лікуванні.

При цьому доводи , викладені в апеляційних скаргах захисника ОСОБА_10 та представника МТСБУ є тотожними доводам зазначених учасників в ході судового розгляду кримінального провадження, як і доводи потерпілої та її представника щодо призначення покарання обвинуваченому, були предметом розгляду та в повному обсязі оцінені та враховані при постановленні судом вироку з викладенням відповідних висновків суду, з якими також вважає погодися і колегія суддів.

Доводи захисника про те, шо судом першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а тому вирок суду підлягає скасуванню, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду провадження.

Зокрема щодо тверджень захисника про необхідність застосування акту амністії до обвинуваченого ОСОБА_9 , на підставі п. г. ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» слід зазначити наступне.

Згідно даної норми, під її дію підпадають особи, які на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи, а також хворими на активну форму туберкульозу (диспансерні категорії 1 - 4), онкологічні захворювання (III, IV стадії за міжнародною класифікацією TNM), СНІД (III, IV клінічні стадії за класифікацією ВООЗ) та інші тяжкі хвороби, що перешкоджають відбуванню покарання та підпадають під визначення Переліку захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, затвердженого у додатку 12 до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року N 1348/5/572.

При цьому судом першої інстанції було встановлено та зазначено у вироку, що даних про те, що обвинувачений станом на 07 вересня 2017 року мав хвороби, що перешкоджають відбуванню покарання, а саме висновок лікарсько-консультативної комісії, у відповідності до вимог зазначеного наказу «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» про те, що з урахуванням результатів медичного огляду засудженого лікарсько-консультативна комісія негайно складає висновок про медичний огляд засудженого щодо наявності захворювання, визначеного Переліком захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, за формою, наведеною в додатку 13 до цього Порядку до суду не надано.

ІІ групу інвалідності обвинувачений ОСОБА_9 отримав лише 02 квітня 2018 року.

Таким чином, судом першої інстанції було здійснено висновок, що стороною захисту не надано доказів, які б були достатніми для задоволення заявленого клопотання.

Не надано таких доказів стороною захисту і в ході апеляційного перегляду кримінального провадження. Посилання захисника на надані в суд першої інстанції документи, які свідчать про те, що з 2000 року ОСОБА_9 має захворювання ішемічної хвороби серця ІХС, стенокардії напруги ІІІфк.,і спокою в результаті чого є інвалідом II групи загального захворювання, про що свідчить довідка до акту огляду МСЕК від 11.04.2018 року, є безпідставними оскільки зазначені документи не можуть замінити висновку лікарсько-консультативної комісії про наявність такої хвороби на час набрання законної сили ЗУ «Про амністію в 2016 році»

Безпідставними є також і апеляційній доводи захисника щодо необхідності залишення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 без розгляду.

Так автором апеляції зазнається, що в порушення положень ст. 128 КПК України цивільний позов потерпілою було подано не в підготовчому судовому засіданні, яке було проведено без її участі з призначенням кримінального провадження до розгляду на 30.01.2018, а безпосередньо під час судового розгляду даного кримінального провадження саме 30.01.2018, та без сплати судового збору в порушення положень ст. 177 ЦПК України, що на його думку є підставою для залишення такого позову без розгляду.

Однак з такими доводами колегія суддів погодитися не може, оскільки захисником невірно тлумачаться зазначені вище норми.

Так відповідно до положень розділу IV КПК України судовий розгляд є стадією судового провадження, при цьому згідно положень глави 28 має також відповідно стадію підготовчих дій та безпосередньо стадію розгляду кримінального провадження. При цьому відповідно до положень ст. 347 КПК України судовий розгляд після закінчення підготовчих дій з оголошення прокурором обвинувального акту.

Таким чином з огляду на наведені положення КПК України цивільний позов може бути пред`явлено не тільки на стадії досудового розслідування та на стадії підготовчого судового засідання, а і на стадії судового розгляду до його початку, тобто до моменту, зазначеного в ст. 347 КПК України.

Зазначені вимоги потерпілою було виконано, а тому доводи захисника в цій частині є безпідставними. Посилання апелянта на те, що на підтвердження своїх позовних вимог докази потерпілою було надано пізніше не можуть бути підставою для залишення такого позову без розгляду, судом питання можливості прийняття таких доказів було вирішено в межах його повноважень.

Що ж стосується доводів про несплату потерпілою судового збору, то вони суперечать положенням ЗУ «Про судовий збір», оскільки відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 даного Закону позивачі у справах про відшкодування збитків, завданих унаслідок вчинення кримінального правопорушення, звільняються від сплати судового збору.

Не знайшли свого підтвердження також і доводи захисника ОСОБА_10 щодо безпідставності задоволення позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу з огляду на недоведеність даних вимог наданими позивачем доказами та документами.

Так витрати на правову допомогу відповідно до ст. 118 КПК України відносяться до процесуальних витрат, та відповідно до положень ст. 124 КПК України такі витрати потерпілого, підтверджені документально, судом стягуються з обвинуваченого.

З матеріалів справи вбачається, що до цивільного позову потерпілою було додано копію договору про надання правової допомоги від 19.06.2017, в якій зазначено, що розмір гонорару адвоката складає 4900 грн (п 4.2 Договору).

Відповідно до положень ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються договором про надання правової допомоги.

Отже в даному випадку розмір винагороди за надання потерпілій правової допомоги було визначено у договорі у вигляді фіксованої суми, та згідно матеріалів справи не змінювався. Матеріалами справи підтверджується отримання потерпілою послуг адвоката та понесення нею витрат в суді першої інстанції. При цьому 29.01.2018 р. між сторонами даного договору було підписано акт виконаних робіт, в якому зазначено види послуг адвоката по наданню правової допомоги на стадії досудового розслідування, по підготовці документів, а також представництво потерпілої в судових засіданнях ( не менше 4 засідань з фіксованою сумою винагороди саме за такі 4 засідання 2000 грн.).

Дійсно зазначений акт виконаних робіт підписано до початку судового розгляду. Разом з тим, враховуючи те, що судових засідань в даному кримінальному провадженні було проведено більше, ніж зазначено в договорі, а також враховуючи те, що розмір винагороди адвокату зазначено в договорі у виді фіксованої суми та не змінювався в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, зазначені апелянтом обставини не моуть бути підставою для відмови в задоволенні вказаних позовних вимог, і як наслідок зміни вироку в цій частині.

Не знайшли свого підтвердження також і доводи апеляційної скарги представника Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_15 .

Так, задовольняючи позовні вимоги потерпілої ОСОБА_12 до МТСБУ, суд першої інстанції виходив з того, що наступного.

Судом було встановлено, та не заперечується учасниками судового розгляду, що автомобіль Ford Mondeo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований в Літовській Республіці (т.1 а.с. 219-220), а цивільна відповідальність водія цього транспортного засобу застрахована згідно з міжнародним страховим сертифікатом «Зелена карта» № НОМЕР_4 на період з 07.04.2017 по 06.06.2017 року (т.1 а.с. 226).

Відповідно до пункту «в» ст. 41.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду страхових гарантій відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, зареєстрованим в іншій країні, щодо якого був виданий іноземний страховий сертифікат «Зелена карта», що діяв на день дорожньо-транспортної пригоди на території України. Така регламентна виплата здійснюється на умовах та в обсягах, встановлених законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та принципами взаємного врегулювання шкоди на території країн-членів міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка».

Згідно з положеннями ст. 35 зазначеного Закону для отримання відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має на це право, протягом 30 днів з дня подання письмового повідомлення про ДТП подає до МТСБУ встановлений перелік документів.

З матеріалів кримінального провадження видно, що письмове повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, встановленого МТСБУ зразка, було здійснено 04.05.2017 року (зареєстровано в журналі реєстрації №104) (т.1 а.с. 40)

При цьому, МТСБУ після отримання зазначених заяв не повідомила цивільного позивача ОСОБА_12 про невідповідність заяв встановленому законом зразку, тощо.

Згідно звіту SOS 504 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу за замовленням МТСБУ від 04.09.2017 року вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу Nissan Qashgai реєстраційний номер НОМЕР_2 становить 352734,70 грн. (т.1 а.с. 62-64). Даний висновок сторонами не оспорювався, клопотань про призначення відповідної експертизи учасниками провадження не заявлялось.

На підставі наведеного судом було здійснено висновок про те, що з МТСБУ на користь цивільного позивача в межах ліміту підлягає стягненню сума страхового відшкодування в 100 000 грн., а з відповідача як з особи, винної у ДТП, підлягає стягненню різниця між виплаченою страховою виплатою (відшкодуванням) та фактичним розміром шкоди, а саме 252 734,70 грн.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, доводи апеляційної скарги, які є тотожними доводам, викладеним в запереченні на позов, наданому представником МСТБУ суду першої інстанції, зазначених висновків сне спростовують.

Посилання апелянта на те, що страховик з огляду на положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не може нести цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану кримінальним правопорушенням страхувальника, а лише за певних обставин здійснює регламентну виплату на користь потерпілої особи, а тому не може бути відповідачем по даному позову, заявленому ОСОБА_12 , є на думку колегії суддів неспроможними.

Положення ч. 1 ст. 128 КПК щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за завдану шкоду, треба розуміти як можливість пред`явлення зазначеного позову до будь якої особи (фізичної або юридичної), яка за законом виконує обов`язок з відшкодування шкоди, завданої підозрюваним (обвинуваченим чи неосудною особою), як це має місце у випадку з МТСБУ у справі, що розглядається.

Залучення МТСБУ як цивільного відповідача узгоджується зі статтями 62, 128 КПК. Крім цього, таке тлумачення відповідає положенням статей 47, 48 ЦПК, відповідно до яких здатністю особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільною процесуальною дієздатністю), так само як і можливістю бути позивачем та відповідачем у суді, наділені юридичні особи. Таким чином цивільний позов може бути пред`явлено в межах кримінального провадження до МТСБУ як до цивільного відповідача, оскільки його зобов`язання випливають із положень Закону № 1961-IV.

Визначений вказаним Законом порядок звернення потерпілого до МТСБУ із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий в розумінні ст. 124 Конституції, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої ДТП, у тому числі, якщо йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини. У системному зв`язку зі ст. 36 положення підпункту 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації, - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.

Водночас у межах кримінального провадження за ст. 286 КК факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмета доказування. Тобто в цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до МТСБУ або страховика чи ненадання повного пакету документів для здійснення виплат жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

Таким чином для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до МТСБУ про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК, попереднє звернення потерпілого до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону № 1961-IV, не є обов`язковим.

Тобто положення ч. 1 ст. 128 КПК щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні особою, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, що вчинила суспільно небезпечне діяння, треба розуміти як можливість пред`явлення зазначеного позову до МТСБУ як юридичної особи, на яку ст. 41 Закону № 1961-IV покладено обов`язок відшкодування такої шкоди. Для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до МТСБУ про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК, попереднє звернення потерпілого до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону № 1961-IV, не є обов`язковим.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати ВС від 19.06.2019.

Таким чином апеляційні доводи представника МТСБУ свого підтвердження в ході апеляційного перегляду кримінального провадження також не знайшли.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_13 з приводу призначення ОСОБА_9 більш суворого покарання ніж призначено судом слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим так і іншими особами.

Суд першої інстанції при призначенні покарання зазначених вимог закону на думку колегії суддів дотримався.

Відповідно до санкції ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що покарання у виді у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки із застосуванням ст.75, 76 КК України буде найбільш відповідати принципам та цілям призначення покарання і буде найбільш необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження ним нових злочинів.

Так, ОСОБА_9 вчинив злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту, який відноситься до тяжких злочинів з необережності. Суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом"якшують та обтяжують покарання.

Так судом першої інстанції обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання ОСОБА_9 не встановлено. ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності притягується вперше, є особою з інвалідністю ІІ групи, ветераном військової служби і органів внутрішніх справ, пенсіонером за вислугою років (т.1 а.с. 186), дані досудової доповіді (т.1 а.с. 50-51), а також те, що він вчинив необережний злочин за відсутності обставин, що обтяжують його покарання, що істотно знижує ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення.

Додаткове покарання призначається, виходячи з роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», оскільки враховуються наслідки дорожньо-транспортної пригоди, що призвело до спричинення тяжких наслідків для потерпілої ОСОБА_12 , та знаходиться в прямому причинному зв`язку з необережними діями водія ОСОБА_9 , який на сухій прямій ділянці дороги без перешкод в денну пору мав можливість пересвідчитись в безпечності обраного маневру, однак не проявив максимальну уважність виїхавши на головну дорогу. З урахуванням наведеного суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі з звільненням від його відбування з випробуванням відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, яке буде необхідним й достатнім для його виправлення, попередження нових злочинів та соціальної реабілітації, з чим також погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Доводи представника потерпілої про те, що міра покарання, призначена обвинуваченому ОСОБА_9 , є м`якою, а його виправлення не є можливим без реального позбавлення волі, оскільки обвинувачений вини у скоєному злочині не визнав, під час досудового розслідування всіляко намагався затягнути час розслідування, є безпідставними, оскільки невизнання вини обвинуваченого є його правом згідно Конституції України та інших законів України, а обов`язок доводити вину обвинуваченого покладено саме на орган обвинувачення.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що всі об`єктивні дані, які впливають на вид та розмір призначеного покарання, були враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання, тому підстав для ухвалення нового вироку та призначення останньому покарання без застосування звільнення від покарання з випробуванням, з мотивів зазначених апеляційній скарзі представника потерпілої, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, доводи представника потерпілої про те, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до несправедливого м`якого покарання, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду провадження.

Разом з тим цілком обгрунтованими є апеляційні доводи представника потерпілої про безпідставність висновків суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої про стягнення з МТСБУ на її користь витрат на лікування. На думку апеляційного суду зазначені вимоги підлягають частковому задоволенню у відповідності до положень КПК України та положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»

Так вирішуючи вказане питання, суд виходив з положень ст. 24.1. «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою закріплено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

При цьому судом зазначено, що вказані в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Таких доказів суду не надано, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Разом з тим матеріали кримінального провадження містять оригінали чеків на підтвердження вартості придбаних ліків та медичних засобів для лікування (т.1 а.п.187-191), виписки з медичних карт стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_12 та інші медичні документи з вказівкою на проведене лікування та призначення відповідних ліків та процедур ( т. 2 а.п. 11-15). Сума витрат на лікування, підтверджена зазначеними документами, становить 6524, 05 грн. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, вказана вище сума на підставі положень ст.ст. 128, 129 КПК України, ст. 24.1. «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та відповідно полісу ОСЦПВВН ТЗ № АК/4721450 від 29.08.2016 підлягає стягненню з МТСБУ на користь потерпілої.

Враховуючи наведене, вирок суду в частині вирішення цивільного позову, а саме щодо відшкодування витрат потерпілої на лікування підлягає зміні у відповідності до положень ст.ст. 409, 412, 413 КПК України.

В решті вирок суду підлягає залишенню без змін, як законий, обгрунтований та вмотивований, доводи апеляційних скарг свого підтвердження в ході апеляційного перегляду даного вироку не знайшли.

Керуючись стт.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та представника цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_15 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_12 - ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Малинського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2018 року щодо ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України в частині вирішення цивільного позову змінити.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь потерпілої ОСОБА_12 витрати на лікування в розмірі 6524,05 грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її ухвалення.

Судді: