ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/712/20 Номер провадження 11-кп/814/1126/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000114, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 18 вересня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком суду,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим та засуджено:
-за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 у відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі 10 000 грн.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 14 березня 2020 року о 6 год. 25 хв. у с. Велика Круча Пирятинського району Полтавської області перебував разом із ОСОБА_8 на території «Шиномонтажу», розташованого на автодорозі Київ-Харків-Довжанський, 162/2, де між ними на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин відбулася сварка та бійка, в ході якої ОСОБА_7 умисно наніс ОСОБА_8 удари кулаками та чолом по обличчю. Згідно висновку судово-медичної експертизи №088 від 24.04.2020 у потерпілого ОСОБА_8 встановлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку та перелому спинки носа зліва і садна спинки носа зліва в ділянці кістково-хрящової зони та синця лівої навколо очно-вилицевої ділянки обличчя та синця нижньої губи справа, що утворилися від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею (яким міг бути кулак або чоло) по ударному механізму, безпосередньо передуючих зверненню за медичною допомогою і за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 18 вересня 2020 року в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди змінити, стягнувши з нього на користь ОСОБА_8 у відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі 2 000 грн.
На обґрунтування таких доводів посилається на те, що висновки суду не в повній мірі відповідають дійсним обставинам справи, оскільки ОСОБА_8 у зв`язку саме з характером отриманих ушкоджень лікування ні стаціонарного, ні амбулаторного не проходив, медичне обстеження проходив вже безпосередньо у день проведення судово-медичної експертизи, продовжував працювати.
Крім того, матеріали справи не містять доказів негативного впливу спричинених ОСОБА_8 ушкоджень на його життєві зв`язки та не містить відомостей про порушення звичайного укладу особистого життя позивача.
Вказує, що визначаючи розмір спричиненої моральної шкоди, суд не врахував його майновий стан та наявність утриманців, а саме, що він не працює, оскільки втратив роботу саме через інцидент з потерпілим та має на утриманні неповнолітню дитину, яку з наведеними обставинами не має змоги на даний час утримувати.
Потерпілий ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі просить змінити вирок в частині стягнення завданої шкоди та стягнути з ОСОБА_7 на його користь витрати (шкоду) в розмірі 70 210 грн. для проведення хірургічної операції (ринопластики) по корекції перелому спинки носа та завдану моральну шкоду в сумі 50 000 грн.
Посилається на те, що 08.09.2020 у зв`язку з поновленням нормального дихання, він звернувся до спеціалістів пластичної хірургії ТОВ "ДейліМедікам", які встановили бокове зміщення спинки носа вправо в костному і хрящовому відділах. Риноскопічна носова перегородка зміщена вліво. Носове дихання значно утруднено, що цілком підтверджує висновки СМЕ № 088 від 24.04.2020. На виправлення деформації носа і поновлення нормального дихання потрібна хірургічна операція (ринопластика), загальна вартість, відповідно до плану лікування складає 70 210 грн. За умовами п. 4 цього плану попередня оплата складає 100%, що відповідає 60 000 грн., але таких коштів він не має, що стало підставою для подання позову до засудженого.
Вказує, що при визначенні розміру моральної шкоди, суд проігнорував умови ст. 23 ЦК України, відповідно до яких особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, тому згідно приписів ст. 1167 ЦК України підлягає відшкодуванню завдана позивачу моральна шкода, яка полягає:
- у глибоких душевних стражданнях, оскільки він позбавлений можливості провести належну операцію по реконструкції (ринопластику), а відповідач ухиляється від відшкодування завданої шкоди здоров`ю;
- від усвідомлення створення реальної загрози життю та здоров`ю від заїзду на територію «Шиномонтажу», де працював підозрюваний, (але в суді він цю обставину заперечував, на що суд уваги не звернув), тому що самостійно уникнути цієї загрози потерпілий не мав реальної можливості і цієї загрози він не чекав;
- вказані душевні страждання позивача, також негативно вплинули на соціально - побутові відносини з оточуючими людьми та змінили звичний спосіб організації життя з сім`єю та друзями, оскільки позивач повинен був пояснювати набуття тілесних ушкоджень, на території трьох держав, слідкуючи з вантажем в Швецію. Тому, не зміг перебувати на стаціонарному лікуванні, оскільки замитнений вантаж потрібно доставити у визначений митною декларацією термін. Якщо несвоєчасно доставити вантаж до покупця, витрати (збитки) покладаються на перевізника. Це пояснює, чому потерпілий відмовився від стаціонарного лікування після його побиття.
Вказує, що його переживання також безумовно посилилися і нанесли шкоду внаслідок того, що відповідач ігнорував свій обов`язок щодо відшкодування витрат на лікування і проведення операції по корекції носу, тобто за фізичну шкоду завдану здоров`ю потерпілого, тому дії відповідача визнати обґрунтованими та правомірними не має правових підстав.
Крім того, для відновлення матеріального, фізичного і морального стану йому потрібний значний відрізок часу та значні фінансові затрати, що він оцінює в розмірі 50 000 грн., яка підлягає стягненню з відповідача у відповідності до приписів ст. 128 КПК України.

Позиції учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції обвинувачений підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав у ній наведених, водночас заперечив проти доводів апеляційної скарги потерпілого.
Прокурор заперечив проти доводів апеляційних скарг та просив залишити їх без задоволення, а вирок суду без змін.
Потерпілий ОСОБА_8 до суду апеляційної інстанції не з`явився, у своїй апеляційній інстанції просив ухвалити рішення за його відсутності.

Мотиви суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , у повній мірі дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я - є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України та відповідає фактичним обставинам, встановленим в ході судового слідства які учасниками провадження не оспорюються в апеляційних скаргах, а тому в цій частині колегія суддів вирок суду першої інстанції не переглядає.
Обидва апелянта не згодні з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілого.
Предметом судового розгляду у даному кримінальному провадженні був, у тому числі, цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , в якому він просив стягнути із ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 70 210 грн. та моральну шкоду в сумі 50 000 грн., завдану злочинними діями обвинуваченого.
Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції частково задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , стягнувши із обвинуваченого ОСОБА_7 на його користь моральну шкоду в сумі 10 000 грн. та відмовивши у задоволенні позовних вимог в іншій частині.
На обґрунтування свого рішення суд зазначив, що потерпілий не довів фактичного понесення ним витрат матеріального характеру, водночас позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди знайшли своє часткове підтвердження в розмірі 10 000 грн.
У апеляційній скарзі ОСОБА_8 , посилаючись на положення ст. 22 ЦК України, відповідно до якої збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрат, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), - просить стягнути документально підтверджені витрати, які він мусить зробити у зв`язку із відновленням свого стану здоров`я.
Водночас обвинувачений ОСОБА_7 вважає розмір суми, яку він повинен сплатити за вказаним вироком на відшкодування моральної шкоди потерпілому, непомірно великим для нього. Стверджує, що суд не врахував його майновий стан, а саме те, що він не працює та має на утриманні неповнолітню доньку. Заперечує враховані судом першої інстанції тривалість фізичних та моральних страждань потерпілого, оскільки останній будь-яке лікування не проходив, продовжував працювати.
Відповідно до ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково або відмовляє в ньому.
Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти:
а) Неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії.
б) Наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі (мова йдеться про реальну шкоду та упущену вигоду).
в) Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
г) Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (Ухвала Верховного Суду України (судова колегія з цивільних справ) від 21.12.2005 р.)
На підтвердження позовних вимог ОСОБА_8 надав копію медичної карти амбулаторного хворого № 17114 від 24.03.2020, довідку про огляд пластичного хірурга оториноларинголога від 08.09.2020, план лікування ТОВ «Дейлі Медікал» від 08.09.2020 та консультативний висновок спеціаліста.
Хоча колегія суддів не погоджується із тими мотивами з яких суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог матеріального характеру, проте саме рішення про відсутність підстав для їх задоволення є правильним.
Потерпілим ОСОБА_8 у апеляційній скарзі правильно вказано, що збитками є витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а отже твердження суду про відсутність підстав для задоволення цивільного позову у цій частині через не понесення фактичних затрат потерпілим є помилковим.
Водночас ОСОБА_8 не доведено причинний зв`язок між протиправною поведінкою ОСОБА_7 та спричиненою шкодою його здоров`ю, внаслідок чого він наразі потребує дорого вартісного лікування, пов`язаного із оперативним втручанням.
У статті 242 КПК України визначено випадки, за наявності яких є обов`язковим проведення експертизи, зокрема до них відноситься встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.
Встановлюючи обставини справи у даному кримінальному провадженні, суд першої інстанції у вироку послався на висновок судово-медичної експертизи № 088 від 24.04.2020 відповідно до якого у ОСОБА_8 встановлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку та перелому спинки носа зліва в ділянці кістково-хрящової зони, синця лівої навколо очно-вилецевої ділянки обличчя та синця нижньої губи, що утворилися від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею (яким міг бути кулак або чоло) по ударному механізму, безпосередньо передуючи зверненню за медичною допомогою і за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Проте, оскільки судове провадження було проведено зі згоди всіх учасників провадження на підставі положень ст. 349 КПК України без дослідження доказів у кримінальному провадженні, вказаний висновок не був наданий до суду та не був предметом дослідження.
Разом з цим, звертає увагу на себе наступний факт. Відповідно до наданого потерпілим консультаційного висновку спеціаліста ОСОБА_8 встановлено діагноз деформація зовнішнього носу, викривлення носової перегородки з порушенням функцій зовнішнього дихання, що є наслідком перенесеної травми у березні 20р. Вбачається, що спеціаліст проводив огляд потерпілого через пів року з дня спричинення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим.
Вказаний висновок не може бути визнаний належним та допустимим доказом, оскільки спеціалістом будь-яка медична документація, рентгенівські знімки та висновок судово-медичної експертизи №088 від 24.04.2020 не досліджувалися. Спеціаліст провів риноскопію (огляд носу) та дійшов висновку, що наявні у потерпілого ОСОБА_8 тілесні ушкодження є наслідком травми, отриманої у березні 20р. При цьому очевидними є розбіжності у характері тілесних ушкоджень встановлених експертом та спеціалістом.
Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду Украни №8 від 30.05.1997 «Про судову експертизу у цивільних і кримінальних справах» визначено, що судово-медична експертиза призначається у випадках, коли для вирішення питань, що виникли у справі, необхідні спеціальні знання в галузі медицини.
Враховуючи керівні роз`яснення Пленуму, потерпілий мав би надати до суду першої чи/або апеляційної інстанції висновок судово-медичного експерта про встановлення причинно-наслідкового зв`язку між наявною у нього деформацією зовнішнього носу, викривленням носової перегородки та отриманим тілесним ушкодженням у виді перелому спинки носа зліва в ділянці кістково-хрящової зони. Також, ані потерпілим ОСОБА_8 , ані його представником ОСОБА_9 не було заявлено клопотання до суду про проведення такої експертизи.
Із наведених обставин, колегією суддів не може бути визнано належним та допустимим доказом довідку пластичного хірурга оториноларінголога Медичного центру «Дейлі Медикал» від 08.09.2020, згідно якої ОСОБА_8 встановлено діагноз: деформація зовнішнього носу, викривлення носової перегородки з порушенням функцій зовнішнього дихання, що є наслідком перенесеної травми. У вказаній довідці не вказано яку травму має на увазі лікар, який проводив огляд.
Судами першої та апеляційної інстанцій із дотриманням принципу диспозитивності та збереження об`єктивності та неупередженості судового розгляду, було надано потерпілій стороні можливість скористатися своїми правами у кримінальному процесі, в тому числі і правом на звернення до суду із клопотанням про проведення судово-медичної експертизи.
Потерпілим ОСОБА_8 було надано до суду план лікування з Медичного Центру ТОВ «Дейлі Медікал», відповідно до якого визначено стовідсоткову попередню оплату за надання послуг із хірургічного втручання та лікування на загальну суму 70 210 грн. У вказаному плані лікування не вказано яке саме хірургічне втручання має бути проведено ОСОБА_8 , вартість якого він просить стягнути із обвинуваченого ОСОБА_7 . У графі 4 зазначено: «хірургічне втручання, а саме операція». Після слова «операція»» є порожня графа, у яку мало би бути внесено назву операції чи визначено орган, до якого буде проведено оперативне втручання. Вказаний план лікування не підписаний ані замовником ( ОСОБА_8 ), ані виконавцем, що свідчить про відсутність узгодженої вартості лікування.
Зважаючи на наведене, вказаний документ також не доводить обґрунтованості позовних вимог потерпілого.
Не може бути враховано як доказ на підтвердження вартості витрат необхідних на відновлення здоров`я ОСОБА_8 копія медичної картки амбулаторного хворого №17114 від 24.03.2020, оскільки у ній не вказано на наявність у потерпілого тілесного ушкодження у виді перелому носа, на лікування якого він просить стягнути кошти із обвинуваченого.
Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні цивільного позову потерпілого в частині стягнення матеріальної шкоди із обвинуваченого є правильним.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з п. 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягала стягненню із обвинуваченого на користь потерпілого, судом першої інстанції дотримано вказаних вимог закону та керівних роз`яснень Пленуму.
Так, судом враховано, що внаслідок ушкодження здоров`я, отриманням легких тілесних ушкоджень, що супроводжувалися фізичним болем та стражданням, необхідністю проходити медичне обстеження, ОСОБА_8 завдана моральна шкода. Все це негативно вплинуло на його моральний стан, життєві зв`язки, порушило уклад особистого життя.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, належним чином мотивувавши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, врахувавши принципи законності, виваженості та справедливості, обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з обвинуваченого в рахунок відшкодування моральної шкоди потерпілому 10 000 грн. заподіяної моральної шкоди.
Такі висновки обґрунтовані тим, що потерпілим не надано до суду доказів того, що він працює водієм на закордонних рейсах, та, маючи тілесні ушкодження на обличчі отримані внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 , їздив до однієї із держав Євросоюзу, при цьому повинен був пояснювати наявність ушкоджень на обличчі. Також ОСОБА_8 не доведено причинного зв`язку між отриманими тілесними ушкодженням та необхідністю проводити операцію. В іншій частині доводи його апеляційної скарги судом першої інстанції у вироку суду враховані.
На спростування доводів апеляційної скарги обвинуваченого слід зазначити наступне.
Не підлягає врахуванню та обставина, що ОСОБА_7 ніде не працює та має скрутне матеріальне становище, адже звільнили його з роботи саме внаслідок його протиправних дій щодо потерпілого. Обвинувачений сам своїми протиправними діями створив негативні наслідки для себе пов`язані із втратою роботи.
Колегія суддів враховує наявність на утриманні у обвинуваченого ОСОБА_7 неповнолітньої дитини, проте на правильність висновків суду вказана обставина не впливає.
При перегляді апеляційним судом вироку суду першої інстанції істотних порушень КПК України, що унеможливлювали би прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, не встановлено. Апеляційні скарги потерпілого та обвинуваченого є безпідставними.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 18 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4