Номер провадження: 11-кп/813/1914/20
Номер справи місцевого суду: 494/669/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 24.07.2020 р. по кримінальному провадженні № 0000062, внесеного до ЄРДР 22.02.2018 року, якою відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Горінчово Хустського району Закарпатської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не маючого судимостей,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 21.09.2020 р.,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України по кримінальному провадженні № 0000062, внесеного до ЄРДР 22.02.2018 року був продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 21.09.2020 року.
Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції, зазначив, що ризики можливої неналежної процесуальної поведінки з боку обвинуваченого, встановлені рішеннями судів при обранні запобіжного заходу ОСОБА_8 , на час розгляду справи у суді не відпали та продовжують існувати.

Також, суд врахував тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у випадку визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, постійного місця роботи, а також розмір завданої шкоди, заявлений до відшкодування цивільними позивачами у сукупності з майновим станом обвинуваченого.

Окрім того, суд враховуючи положення ч. 4 ст. 183 КПК України, обставини вчиненого кримінального правопорушення, та те, що вказаний злочин вчинено із застосуванням насильства, вважав необхідним не визначати розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 зазначив, що ухвала винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне:
- судом першої інстанції не було враховано ряд обставин, які характеризують особу обвинуваченого, а саме: вік, стан здоров`я, родинний стан, наявність у обвинуваченого постійного місця проживання в м. Одесі та позитивної характеристики за місцем постійного проживання;
- прокурор під час подання клопотання про продовження строків запобіжного заходу, формально зазначив, що існують ризики, будь-якими доказами зазначене клопотання не обґрунтував;
- обвинувачення пред`явлене ОСОБА_8 необґрунтоване та не підтверджується належними доказами;
- обвинувачений ОСОБА_8 перебуває під вартою з 22.02.2018 р. по сьогоднішній день, тобто 2 роки і 6 місяців, а прокурори всіляко намагаються затягти розгляд кримінального провадження.
- судом не обґрунтована неможливість обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою або визначення розміру застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України.
Посилаючись на викладене, захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_7 просив застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши доповідь судді; пояснення захисника, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити; прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

З огляду на що, Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 р. положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, а ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 24.07.2020 р. підлягає апеляційному оскарженню.
Як вбачається з матеріалів провадження, а також копії обвинувального акту, на розгляді в Малиновському районному суду м. Одеси знаходиться кримінальне провадження № 0000062, внесеного до ЄРДР 22.02.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 р. (далі - Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Разом з тим, на час розгляду апеляційної скарги на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 24.07.2020 р., на виконання Рішення будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особам обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Проте, зважаючи на характер та обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину, який скоєний за попередньою змовою з ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, поєднаного з проникненням у житло, протиправно, з корисливих мотивів, маючи при собі заздалегідь заготовлену металеву монтировку для погрози або застосування фізичного насилля, шляхом нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечним для здоров`я та життя особи, а також можливої міри покарання, яка може йому бути призначена у разі визнання його винним (у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років із конфіскацією майна), колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, яких на теперішній час ще не було допитано, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Колегія суддів вважає, що вказанні ризики обґрунтовані під час розгляду питання щодо доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , в тому числі тим, що він не одружений, офіційно не працевлаштований, тобто у нього відсутні міцні соціальні зв`язки.

Окрім того, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_8 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущення, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

Тому доводи захисника ОСОБА_7 з даного приводу не знайшли свого підтвердження, оскільки спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
Твердження захисника з приводу того, що суд не обґрунтував неможливість обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою або визначення розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, колегія суддів зазначає, що оскаржуваною ухвалою обвинуваченому не обирався запобіжний захід, а продовжувався раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Водночас, системний аналіз ч.ч. 3, 4 ст. 183, ст. 199 КПК України, свідчить про те, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Суд врахував положення ч. 4 ст. 183 КПК України, обставини вчиненого кримінального правопорушення, та те, що вказаний злочин вчинено із застосуванням насильства, тому вважав необхідним не визначати розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчиненого злочину судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на даний час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.
Враховуючи встановлене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 залишенню без змін.
Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , пояснень сторони захисту та прокурора, свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений тримається під вартою, але судовий розгляд не завершений та остаточне рішення не прийнято.
Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченогоОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 24.07.2020 р., якою відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, продовжено запобіжний заходів у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Рекомендувати суду першої інстанції вжити необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження в розумні строки.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4