Справа № 570/2423/20
Номер провадження 1-кс/570/526/2020
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2020 року

Слідчий суддя Рівненського районного суду Рівненської області ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_3
засудженого ОСОБА_4 , який приймав участь в режимі відеоконференції з ДУ «Городищенська виправна колонія №96»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_4 про звільнення його з місць позбавлення волі в режимі відеоконференції,-
в с т а н о в и в :
26.06.2020 до Рівненського районного суду Рівненської області надійшло клопотання ОСОБА_4 про дотримання процесуальних строків, визначених ст. 206 КПК України та ст. 29 Конституції України, яке полягає у звільненні його з місць позбавлення волі (далі клопотання).
Відповідно до протоколу повторного автоматичного визначення слідчого судді дане клопотання було передано на розгляд слідчому судді ОСОБА_1 .
Клопотання ОСОБА_4 обґрунтоване тим, що Оболонський районний суд м. Києва в ухвалі від 05.09.2018 року визнав втрату матеріалів кримінальної справи, неможливість його обвинувачення та втрату законності вироку через неможливість підтвердження. В клопотанні ОСОБА_4 посилається на те, що правовий висновок Оболонського районного суду м. Києва про необхідність закриття розгляду для точного відновлення матеріалів втраченого кримінального провадження, а також про відсутність законної сили вироку, на підставі якого його утримують під вартою аналогічний правовому висновку, який висловив Європейський суд з прав людини у справі «Стоічков проти Болгарії», заява № 9808/02, а саме, що при втраті кримінальної справи, позбавлення свободи в такому випадку є порушенням ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також, ОСОБА_4 зазначає, що на запит суду було надано лише копії документів з особової справи, які по суті не можуть підтверджувати обвинувачення відносно нього. А тому, вважає, що підстав для негайного припинення свавільного позбавлення його свободи більш ніж достатньо.
В судовому засіданні ОСОБА_4 підтримав клопотання та просив задоволити його, з підстав викладених в ньому. Також, повідомив, що у наявній у нього ксерокопії вироку відсутні підписи складу суду, а тому, на його думку, немає підстав вважати вирок постановленим в порядку передбаченим законодавством.
В судовому засіданні прокурор щодо задоволення клопотання заперечив. Зазначає, що копія вироку суду, яка наявна у матеріалах особової справи засудженого ОСОБА_4 , відповідає вимогам, що визначені законодавством. Тому, відсутні підстави для задоволення клопотання.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши клопотання та матеріали особової справи ОСОБА_4 , слідчий суддя вважає, що клопотання не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
На даний час ОСОБА_4 відбуває покарання у ДУ «Городищенська виправна колонія №96», що в с. Городище Рівненського району Рівненської області, на підставі вироку Апеляційного суду м. Севастополя, АР Крим, від 26.11.2001 року.
Заявник покликається на те, що він незаконно утримується в місцях позбавлення волі, у зв`язку із відсутністю в його особовій справі належним чином завіреного вироку.
Однак, в матеріалах особової справи засудженого ОСОБА_4 , зокрема в томі 1, міститься копія вироку Апеляційного суду м. Севастополя, АР Крим, від 26.11.2001 року. З оглянутої копії зазначеного вироку вбачається, що вирок підшитий; на останній сторінці вироку є відмітки про те, що «копія вірна», зазначено прізвище судді та наявний підпис судді; наявна печатка суду з написом «Апеляційний суд м. Севастополя», тобто завірено печаткою суду, що його ухвалив.
Покликання ОСОБА_4 про те, що копія вироку суду не відповідає вимогам законодавства, не заслуговують на увагу. Відповідно до п. 7.6 Інструкції з діловодства у Верховному Суді Автономної Республіки Крим, обласному, міжобласному, Київському і Севастопольському міських, районному (міському) судах, затверджена наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 13.09.1997 року (втратила чинність 11.04.2003 року), копії вироку, рішення чи ухвали, що набрали законної сили, виготовляються секретарем судового засідання, завіряються підписом судді з проставленням печатки суду та надсилаються за належністю. Якщо копія викладена на кількох аркушах, ці аркуші мають бути прошнуровані і скріплені печаткою із зазначенням їх кількості.
Тож, копія вироку Апеляційного суду м. Севастополя, АР Крим, від 26.11.2001 року завірена у відповідності до зазначених норм, що діяли на час відповідних правовідносин.
З приводу покликання ОСОБА_4 на порушення ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та на аналогічність правових позицій, висловлених в ухвалі Оболонського районного суду м. Києва від 05.09.2018 року та рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Стоічков проти Болгарії», заява № 9808/02, слід зазначити наступне.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05.09.2018 року розгляд заяви ОСОБА_4 про відновлення втрачених матеріалів кримінальної справи за його обвинуваченням п.п. а, і, ж, з, ст. 93 (в редакції 1960 року), ч. 4 ст. 187 (в редакції 2001 року), ч. 1 ст. 15, ч. 5 ст. 185 (в редакції 2001 року), ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 357 (в редакції 2001 року), ч. 1 ст. 263 (в редакції 2001 року) КК України - закрито. Суд при постановленні даної ухвали не встановив відсутність законної сили вироку, на підставі якого ОСОБА_4 відбуває покарання в місцях позбавлення волі. Розглядаючи заяву ОСОБА_4 про відновлення протоколів судових засідань кримінальної справи, суд дійшов до висновку про необхідність закриття розгляду заяви засудженого ОСОБА_4 про відновлення матеріалів втраченого кримінального провадження за недостатністю зібраних матеріалів для точного відновлення матеріалів втраченого кримінального провадження.
У справі «Стоічков проти Болгарії» заява № 9808/02 суд, вирішив, що скаргу заявника слід розглядати відповідно до пункту 1 (а) ст. 5 Конвенції, в якому зазначається: «Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: (а) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом. Європейський суд з прав людини зазначив, що порушення пункту 1 статті 5, встановленого в цій справі, випливає виключно з того, що заявника було ув`язнено внаслідок винесення обвинувального вироку після провадження у справі, яке було проведено заочно і не було відновлено повторно (п.81). Також суд висловив позицію, що кримінальне провадження заявника у поєднанні із неможливістю домогтись нового розгляду обвинувачення судом, який його розглядав, очевидно суперечить принципам, які передбачає ст. 6. Таким чином, хоча початкове позбавлення свободи у лютому 2000 може вважатись виправданим за п. (а) п. 1 ст. 5, яке мало на меті виконання законного покарання, воно перестало таким бути вже після 19 липня 2001 року, коли Верховний Суд відмовив у відновленні провадження у справі (п.58), вважаючи, що клопотання заявника про повторне відкриття провадження у справі та повторний судовий розгляд було неприйнятним, оскільки цього не можна було зробити, з огляду на те, що справу було знищено в 1997 році.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за змістом усталеної практики її застосування Європейським Судом з прав людини, спрямована в цілому на те, щоб особа, якій пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, мала право брати участь у слуханні своєї справи. Лише у разі її присутності в суді, обвинувачений може скористатися передбаченими підпунктами "c" - "e" пункту 3 тієї ж статті правами захищати себе особисто, допитувати свідків обвинувачення або мати право на те, щоб їх допитали, а також отримувати безкоштовну допомогу перекладача , якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не говорить цією мовою.
Дана конвенційна норма покликана гарантувати обвинуваченому право бути присутнім в залі суду - або в першій інстанції, або при перегляді справи.
Аналіз ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 05.09.2018 року та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стоічков проти Болгарії», заява № 9808/02 дає підстави спростувати позицію засудженого ОСОБА_4 з приводу аналогічності правових позицій в даних судових рішеннях.
У справі «Стоічков проти Болгарії» йдеться про порушення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки підстава для позбавлення волі перестала існувати в той момент, коли суд відмовив у реалізації права заявника на перегляд справи, за гарантіями, передбаченими ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як вбачається із матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_4 вирок Апеляційного суду м. Севастополя, АР Крим, від 26.11.2001 року був оскаржений до Верховного Суду України.
Ухвалою колегії суддів судової палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 13.06.2002 року клопотання засудженого ОСОБА_4 про його виклик у судове засідання для дачі пояснень при касаційній перевірці вироку щодо нього - задоволено. Ухвалено рішення про виклик ОСОБА_4 у судове засідання касаційної інстанції та конвоювання в зал судового засідання Верховного Суду України на 10 годину 4 липня 2002 року.
Кримінальна справа за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 на вирок Апеляційного суду м. Севастополя від 26.11.2001 року розглядалася 05.09.2002 році в судовому засіданні в м. Києві колегією суддів судової палати Верховного Суду України з кримінальних справ у складі: головуючого судді ОСОБА_13 , суддів ОСОБА_14 ОСОБА_15 , за участю прокурора ОСОБА_16 , захисника ОСОБА_11 та засуджених ОСОБА_4 і ОСОБА_6 .
Ухвалою колегії суддів судової палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 05.09.2002 року дії засуджених були перекваліфіковані, в тому числі й ОСОБА_4 , міра покарання була залишена без змін.
На даний час засуджений ОСОБА_4 відбуває призначене вироком Апеляційного суду м. Севастополя від 26.11.2001 року покарання у виді довічного позбавлення волі у ДУ «Городищенська виправна колонія №96».
Відповідно до частин 2 - 5 ст. 206 КПК, якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому КПК порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. При цьому слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи. Водночас якщо до доставлення такої особи до слідчого судді прокурор, слідчий звернеться з клопотанням про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя зобов`язаний забезпечити проведення у найкоротший строк розгляду цього клопотання. Незалежно від наявності клопотання слідчого, прокурора, слідчий суддя зобов`язаний звільнити особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких трималася ця особа, не доведе: 1) існування передбачених законом підстав для затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; 2) неперевищення граничного строку тримання під вартою; 3) відсутність зволікання у доставленні особи до суду.
Отже, ст. 206 КПК надає слідчому судді специфічні повноваження щодо перевірки наявності підстав позбавлення особи свободи (зокрема наявності судового рішення та ін.) та звільнення такої особи, якщо за результатами такої перевірки відповідних підстав не буде встановлено, або забезпечення проведення у найкоротший строк розгляду клопотання прокурора, слідчого про застосування запобіжного заходу.
Таким чином, наведені вище положення ст. 206 КПК мають на меті забезпечення процесуального механізму звільнення слідчим суддею будь-якої особи, яка позбавлена свободи за відсутності судового рішення, та застосовуються саме в таких випадках.
При цьому, теорія кримінального процесуального права визначає тримання під вартою (попереднє ув`язнення, арешт) як винятковий запобіжний захід, який полягає в позбавленні волі особи на час досудового слідства, провадження в суді першої, апеляційної інстанції, звернення вироку до виконання після його ухвалення та застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Варто зауважити, проголошуючи «право на свободу», стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосується особистої свободи в її класичному розумінні, тобто фізичної свободи особи. Її мета гарантувати, щоб ніхто не був позбавлений цієї свободи свавільним чином.
Тож, за наведеного вище та з огляду на конвенційні положення, практику Європейського суду з прав людини та ст. 206 КПК України, беручи до уваги наявність судового рішення (вироку), яке набрало законної сили та яким ОСОБА_4 було засуджено до довічного позбавлення волі, при дотриманні права ним на оскарження такого рішення (вироку) у Верховному суді України, слідчий суддя не вбачає підстави для задоволення заяви та звільнення засудженого з ДУ «Городищенська виправна колонія №96».
Керуючись ст. 206 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні клопотання ОСОБА_4 про звільнення його з місць позбавлення волі відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1