ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1972/20 Справа № 208/4864/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000926 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Залісся Чорнобильського району Київської області, громадянина України, не працюючого, освіта середня спеціальна, одруженого, маючого малолітню дитину, який мешкає по АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 21 травня 1999 року Харківським обласним судом за ст. 93 п. «а», «і», ч. 2 ст. 140 , ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 04 лютого 2011 року Волновахським районним судом Донецької області за ч. 2 ст. 296, 71 КК України 2001 року, приєднано невідбутий строк покарання за вироком Харківського обласного суду від 21 травня 1999 року 1 рік 5 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 28 лютого 2011 року за відбуттям строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого положеннями п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 жовтня 2019 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років, обчислюючи строк відбування покарання з 05 червня 2018 року. Зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку день за день, починаючи з 05 червня 2018 року по 01 жовтня 2019 року.
До набрання вироком законної сили залишено обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_9 та стягнуто з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 25000,00 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів та накладених арештів.
Як встановлено судом, ОСОБА_8 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, 04 червня 2018 року приблизно о 21.00 годині перебував у квартирі АДРЕСА_2 разом зі знайомим ОСОБА_10 , з яким у ОСОБА_8 виник конфлікт на ґрунті особистих неприязних відносин, в ході якого у ОСОБА_8 раптово виник прямий злочинний умисел, направлений на заподіяння смерті ОСОБА_10 . З метою реалізації злочинного умислу, направленого на умисне вбивство останнього, ОСОБА_8 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство , знаходячись на кухні зазначеної квартири , сидячи на дивані напроти потерпілого ОСОБА_10 , який стояв напроти нього , дістав з правої кишені своїх штанів розкладний ніж та умисно, застосовуючи силу, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, наніс ножем один удар в область грудної клітини ОСОБА_10 ліворуч, усвідомлюючи, що наносить ножове поранення, спрямоване на порушення функцій чи анатомічної цілісності життєво важливого органу .
В результаті злочинних дій ОСОБА_8 ОСОБА_10 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення лівої половини грудної клітини з ушкодженням серця , яке відноситься до тяжких тілесних пошкоджень, по ознаці небезпеки для життя , в даному випадку викликавши смерть ОСОБА_10 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 21.35 годині в кареті швидкої медичної допомоги.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду змінити в частині призначеного йому покарання, оскільки вважає, що обране судом першої інстанції покарання не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Зокрема, в обґрунтування таких вимог ОСОБА_8 посилається на те, що суд першої інстанції розглядаючи кримінальне провадження та досліджуючи обставини справи не взяв до уваги, що ініціатором виниклого між обвинуваченим та потерпілим конфлікту був саме потерпілий. Також, обвинувачений звертає увагу на його дії після вчинення злочину, а саме те, що ОСОБА_8 викликав потерпілому швидку допомогу, швидка забрала потерпілого з ознаками життя, і його смерть настала вже через деякий проміжок часу в присутності медпрацівників. Зазначає, що на момент вчинення злочину був у шоковому стані.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній.
Захисник обвинуваченого в судовому засіданні апеляційну скаргу свого підзахисного підтримав та просив її задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість, просив залишити скаргу без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Мотиви суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, згідно з ч. 2 ст. 409 КПК України, може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з вимогами статей 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.
Виходячи з положень статті 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.
Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_8 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий злочин, характер кримінального правопорушення, яке пов`язане із злочинами проти життя та здоров`я особи, яке виразилось в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині та правильно врахував суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення.
Належно прийняв до уваги дані про особу ОСОБА_11 , який раніше судимий, в тому числі за аналогічний злочин (умисне вбивство), не працює, має малолітню дитину, шкоду завдану внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення не відшкодував, в суді першої інстанції провину визнавав свою частково, намагаючись уникнути кримінальної відповідальності.
Врахував і конкретні обставини кримінального провадження, а саме, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, наявність обставин, які обтяжують покарання рецидив злочинів, наявність цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, а також, її думку щодо призначення міри покарання та призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років, яке повністю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам справи та особі обвинуваченого, а також, сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження в подальшому вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим так і іншими особами.
А тому, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність доводів обвинуваченого про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не було враховано надання потерпілому допомоги, яка виразилась у виклику швидкої допомоги та те, що ініціатором конфлікту був саме потерпілий, оскільки дані обставини досліджувались судом першої інстанції в ході судового провадження і позиція обвинуваченого перевірялась на відповідність встановленим обставинам кримінального провадження, наявним письмовим доказам та показам свідків.
Окрім цього, в своїй апеляційній скарзі обвинувачений посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо наявності умислу у ОСОБА_8 на вбивство потерпілого, зокрема, обвинувачений зазначає, що на момент приїзду швидкої допомоги потерпілий виявляв ознаки життя та помер вже по дорозі до лікарні в присутності медичних працівників, а тому він умислу на заподіяння смерті потерпілому не мав, а мав намір на спричинення тяжких тілесних ушкоджень.
Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи обвинуваченого, вважає їх надуманими, безпідставними та спрямованими на уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин, а також, на введення суд в оману щодо відсутності умислу на вбивство потерпілого, з огляду на наступне.
З суб`єктивної сторони вбивство визначається вчиненим умисно, коли винна особа усвідомлювала, що здійснює посягання на життя іншої людини, передбачала, що наслідком її діяння буде (може бути) смерть потерпілого, і бажала (прямий умисел) або свідомо допускала (непрямий умисел) настання такого наслідку.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність у винного умислу на вбивство, треба виходити з сукупності всіх обставин справи і брати до уваги ті з них, які можуть свідчити про бажання чи свідоме допущення винним смерті потерпілого. При цьому, перш за все потрібно враховувати спосіб, знаряддя та засоби вчинення злочину, кількість, характер та локалізацію спричинених тілесних ушкоджень, причини припинення дій з боку винної особи, її взаємовідносини з потерпілим, поведінку обох, яка передувала події злочину. Про умисел на позбавлення життя свідчить умисне нанесення пошкоджень у життєво важливі органи потерпілого, в результаті чого настає його смерть.

У зв`язку з цим проміжок часу, минувший з моменту умисного спричинення шкоди здоров`ю людини до настання смерті, не може сам по собі свідчити про наявність чи відсутність умислу на вбивство. Якщо буде встановлено, що суб`єкт бажав смерті потерпілому (прямий умисел) або передбачав можливість настання такого наслідку та віднісся байдуже к його настанню (непрямий умисел), його дії слід кваліфікувати як умисне вбивство, незалежно від того, настала смерть миттєво або через деякий проміжок часу, або як замах на вбивство, якщо смерть потерпілого не настала.

Таким чином, характер та послідовність дій, вчинених ОСОБА_8 , у своїй сукупності свідчать про те, що він мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_10 , використав для досягнення цієї мети знаряддя злочину з підвищеними травмуючими властивостями розкладний ніж, застосування якого призводить до смерті, та наніс один чітко спрямований удар із випадом в життєво важливий орган потерпілого серце, внаслідок чого, через незначний проміжок часу, в кареті швидкої допомоги, настала смерть потерпілого. Причинно-наслідковий зв`язок із діями ОСОБА_8 із настанням смерті ОСОБА_10 підтверджується висновком експерта №686-Е від 10 липня 2018 року.

А тому, доводи обвинуваченого про те, що минув проміжок часу з моменту нанесення потерпілому ножового порання та смертю в машині швидкої допомоги в присутності медичних працівників, що свідчить про відсутність умислу, є неспроможними. Наносячи удар в життєво важливий орган потерпілому серце, ОСОБА_8 усвідомлював, що здійснює посягання на життя ОСОБА_10 , передбачав, що наслідок таких дій може бути смерть потерпілого і бажав настання такого наслідку.
Щодо доводів обвинуваченого в частині того, що суд не врахував при призначенні покарання, що ініціатором конфлікту був саме потерпілий, також, на думку колегії суддів є безпідставними та необґрунтованими, оскільки як вбачається із вироку суду та матеріалів кримінального провадження, в ході судового розгляду була встановлена обопільність конфлікту з двох сторін обвинуваченого та потерпілого.
Тож, враховуючи, що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримані вимоги кримінального закону України, та ОСОБА_8 призначене покарання, яке відповідає тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу, з урахуванням відсутності обставин які пом`якшують та наявності обставин, які обтяжують покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання є достатньо обґрунтованим та переконливим, а відповідно правильним.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишенню без змін.
А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Вирок Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_8 , за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим в той самий строк з моменту вручення копії йому даної ухвали.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4