У Х В А Л А

11.12.2020 р. м. Жмеринка

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судових засідань ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області та СІЗО ДУ «Вінницька УВП №1» кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000216 від 21 квітня 2019 року за обвинуваченням: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Мартинівка Жмеринського району Вінницької області, мешканця АДРЕСА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України,
із участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9
УСТАНОВИВ :
До початку судового засідання 09.12.2020 року прокурор ОСОБА_6 подав до суду клопотання про продовження строку запобіжного заходу тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 . В обґрунтування вказаного клопотання зазначив, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України, тобто закінченому замаху на умисне вбивство - умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині.
Ухвалою слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23.04.2019 відносно підозрюваного ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 19.06.2019 та в подальшому, вказаний запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_5 колегією суддів Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області неодноразово було продовжено.
Підставами для обрання та в подальшому, продовження даного запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 стало те, що існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, зокрема: обвинувачений ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого умисного насильницького злочину, санкція якого передбачає покарання виключно у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, також те, що у ОСОБА_5 відсутні міцні соціальні зв`язки, робота, а тому наявні підстави вважати, що обвинувачений досить вірогідно може переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, що загрожує йому у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а також те, що обвинувачений досить вірогідно може продовжити кримінальне правопорушення відносно потерпілої ОСОБА_9 , оскільки своїх намірів не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі.
Окрім того, враховуючи те, що потерпіла ОСОБА_9 під час судового розгляду кримінального провадження змінила свої покази, а також те, що обвинувачений ОСОБА_5 особисто знайомий із потерпілою, а тому перебуваючи на волі останній матиме можливість здійснювати на потерпілу відповідний незаконний вплив.
Всі вищевказані обставини, у своїй сукупності свідчать про те, що застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_5 в рамках даного кримінального провадження є недоцільним та малоефективним, оскільки вони не можуть запобігти наявним ризикам.
Враховуючи, те що на даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України продовжують існувати та вони не зменшилися, а також ризики, які були підставою для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_5 такого запобіжного заходу як тримання під вартою, існує необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а тому просив клопотання задовольнити.
Потерпіла ОСОБА_9 заперечувала з приводу вказаного клопотання прокурора, просила суд змінити запобіжний захід обвинуваченому, тому як вона разом із ОСОБА_5 до вказаного випадку прожили разом як сім`я біля 10 років, останніх сім проживали в с.Коростівці Жмеринського району Вінницької області, вона пробачила обвинуваченого має бажання з ним проживати і надалі як подружжя. Додатково зазначила що уклала із обвинуваченим договір найму помешкання від 02.11.2020 року, котре станом на сьогоднішній день належить особисто їй в АДРЕСА_2 , тому просила суд в задоволенні клопотання прокурора відмовити.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_8 заперечили проти задоволення клопотання сторони обвинувачення та просила суд відмовити у його задоволенні, та змінити ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт в період з 19 год. до 7 год. за адресою будинку, який перебуває у власності його цивільної дружини ОСОБА_9 у АДРЕСА_2 , що буде цілком забезпечувати виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України. Крім того в обґрунтування своєї думки та позиції зазначили, що сторона захисту не погоджується з доводами прокурора та вважає подальше тримання ОСОБА_5 під вартою необгрунтованим і недоцільним.
Після заслуховування показань потерпілої, а також з урахуванням періоду їх спільного проживання з обвинуваченим як чоловіка і жінки упродовж 7 років до взяття під варту, що доводиться довідкою, приєднаною до справи 31.10.2019 р. і ніким не заперечується, особисте ставлення потерпілої до обвинуваченого, яке вона висловила у вступній промові на початку судового розгляду справи і під час допиту, стверджувати, що ОСОБА_5 має намір на вбивство ОСОБА_9 або інші злочини відносно неї, чи може здійснити вплив на її позицію у справі, - абсолютно безпідставно. У нього відсутній мотив убивства, який по матеріалах кримінального провадження не доведений, а потерпіла свої показання суду вже надала.
По суті прокурор наводить лише один обґрунтований ризик, а саме - можливість переховуватись від суду через страх перед суворою мірою покарання, передбаченою інкримінованою статтею, тоді як у клопотанні про обрання цього запобіжного заходу наводила їх декілька.
Відповідно до вимог ст.199 КПК України, звертаючись з клопотанням про продовження строку тримання під вартою прокурор повинен викласти обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшились.
Як видно з досліджених судом основних доказів обвинувачення, умисел на вбивство не знайшов свого підтвердження, а відтак кваліфікація у вчиненні особливо тяжкого злочину є сумнівною, тому навіть єдиний обґрунтований прокурором ризик не є неспростовним.
Недоведеність умислу на вбивство тягне за собою зміну кваліфікації кримінального правопорушення. Як видно з досліджених доказів, у ОСОБА_5 не було навіть умислу на заподіяння ОСОБА_9 будь-яких тілесних ушкоджень, його наміри були невизначені та спрямовані на підпал майна, але ніяк не ушкодження здоров`я чи вбивство потерпілої. Тому захист вважає, що завдані їй тілесні ушкодження носять характер необережних, які кваліфікуються за ст.128 КК України.
Відповідно до положень статті 199, 184 КПК України клопотання про продовження запобіжного заходу обов`язково повинно містити посилання на один або кілька ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу; виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.
Тобто, одних припущень прокурора щодо наявності певних ризиків недостатньо для винесення судом рішення про обрання чи продовження запобіжного заходу, кожен конкретний ризик має бути доведений та обґрунтований доказами його існування, з наданням копій матеріалів, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Обвинувачений раніше не судимий, характеризується позитивно, страждає на психічні розлади внаслідок перенесеної ЧМТ, має важке хронічне захворювання - катаракту правого ока, а тому подальше тримання під вартою може негативно позначитись на його здоров`ї. У обвинуваченого міцні соціальні зв`язки: понад 7 років він перебуває в цивільному шлюбі з потерпілою ОСОБА_9 , остання повністю пробачила йому, до цього часу продовжує піклуватись про нього та просить суд про його звільнення з-під варти, надає йому житло, яке перебуває у її власності, і бажає надалі проживати з ним спільно однією сім`єю.
Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копія якого додається, з 09.10.2020 р. будинок АДРЕСА_2 належить ОСОБА_9 на праві власності. У даному будинку вона вже більше року фактично проживає.
В листопаді 2020 р. потерпіла уклала зі ОСОБА_5 договір найму, за умовами якого надає йому належне приміщення для користування на 10 років. Копія договору додається. Наведені обставини свідчать про невиправданість подальшого тримання обвинуваченого під вартою та доцільність зміни запобіжного заходу на менш суворий.
Заслухавши думки учасників судового засідання, дослідивши матеріали клопотання та судового провадження, суд доходить наступного.
Відповідно до положень ст.29 Конституції України, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згода на обов`язковість якої надана Верховною Радою України за ухваленням Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" кожен має право на свободу і особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у випадку законного арешту або затримання особи, здійснення з метою її присутності перед компетентним судовим органом на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні злочину або якщо обґрунтовано визнається за необхідне запобігти вчиненню ним злочину або його втечі після його вчинення. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а передбачає урахування низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь.
Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого наразі обвинувачується ОСОБА_5 , належать до категорії особливо тяжкого злочину, покарання за яке передбачено у вигляді позбавлення волі, обставини чого не виключають застосування серед іншого запобіжного заходу у виді домашнього арешту.
Вирішення судом питання щодо зміни запобіжного заходу врегульовано положеннями глави 18 КПК України.
У відповідності до ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження; серед інших ними є запобіжні заходи.
За приписами ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інше правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років.
Згідно ч.1 ст.201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.
Вирішуючи заявлене стороною захисту клопотання про зміну запобіжного заходу, колегія судів доходить висновку, що воно є недостатньо аргументованим в частині заявлених обставин щодо незадовільного стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_5 , оскільки наведені відомості стосовно перенесеної черепно-мозкової травми та хронічного захворювання катаракти правого ока не визначає їх хронічного та незмінного перебігу передусім за умови дотримання превентивних заходів регулярного вживання поширених та доступних медичних препаратів самим обвинуваченим.
Крім того наведені відомості про особу обвинуваченого та його соціальні зв`язки, зокрема, щодо фактичної наявності у нього сім`ї, а також визначеного наразі місця постійного проживання в орендованому його співмешканкою житловому приміщенні, сукупно із обставинами безперевного утримання його під вартою, строк якого перевищує один рік вісім місяців поспіль, визначають відповідне зменшення ризиків щодо можливості переховування його від суду або вчинення іншого кримінального правопорушення.
При цьому судом не приймаються до уваги доводи прокурора щодо тяжкості покарання що загрожує ОСОБА_5 у разі визнання його винуватим у вчиненні особливо тяжкого злочину за пред`явленим обвинуваченням, оскільки у відповідності до системної практики Європейського суду з прав людини ані тяжкість покарання, ані розмір завданої шкоди не є наперед встановленими обставинами, які можуть визначати гарантований ступінь ризиків, а відтак самостійно враховуватись підставами застосування виняткового запобіжного заходу у виді тримання особи під вартою.
Доводи прокурора стосовно досить вирогідного продовження вчинення кримінального правопорушення щодо потерпілої ОСОБА_9 , оскільки він своїх намірів не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, на думку колегії суддів є належним чином невмотивованими, необґрунтованими, а лише припущеннями.
Стверджувані прокурором ризики можливості впливу обвинуваченого ОСОБА_5 на потерпілу об`єктивно не доведені наявністю подібних проявів станом до теперішнього часу.
Так, суд враховує вимоги ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 року у справі "Тодоров проти України", відповідно до якої для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Також суд вказав, що п. 3 ст. 5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини судом також береться до уваги, що "ризик втечі або уникнення правосуддя" зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, зменшує це побоювання і його наміри втекти. При цьому на користь звільнення свідчать відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя (Справа ЄСПЛ "Пунцельт проти Чехії").
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні.
Зокрема, у справі "Сергій Волосюк проти України" рішенням від 12.03.2009 року Європейський суд з прав людини наголосив, що "саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою. Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою. Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на "розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження", а й передбачає, що "звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання" (п.37, 38).
Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" (рішення від 26.06.1991 року), "особлива тяжкість деяких злочинів може викликати принаймні, протягом певного часу. За виняткових обставинах цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право … визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути "формою очікування" обвинувального вироку" (п.51).
У контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини та з огляду на те, що в цій справі загальний термін тримання під вартою ОСОБА_5 з часу його затримання 21.04.2019 року наразі становить один рік вісім місяців поспіль, що на думку суду у даному конкретному випадку вичерпує розумні строки такого виняткового запобіжного заходу, переважно оціночні судження прокурора про те, що лише подальше тримання обвинуваченого під вартою може убезпечити від настання ризиків, передбачених ст.177 КПК України не можна вважати належно обґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються конкретними доказами.
Відтак з урахуванням наведеного, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, особу обвинуваченого ОСОБА_5 , його вік, характер та обсяг висунутого звинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватості, у їх взаємозв`язку з можливими ризиками по справі, зокрема, що обвинувачений, може переховуватись від суду та продовжити вчинення кримінального правопорушення, оскільки воно не було до кінця з причин що не залежали від його волі, тобто з огляду на подальшу тривалість частини ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а також за наявності пред`явленого йому обвинувачення, що на даному етапі судового розгляду формально є обгрунтованим, суд визначає можливим в межах клопотання сторони захисту змінити запобіжний захід обвинуваченому з тримання під вартою на інший більш м`який, а саме на цілодобовий домашній арешт, визнаючи його встановлення судом на відповідний строк достатнім для запобігання відповідних ризиків та виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.
На підставі викладеного, керуючись ст.176, 181, 183, 193-196, 202, 205, 314, 331, 369-372 КПК України, суд,
У Х В А Л И В :
В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого відмовити.
Клопотання захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_5 задоволити.
Запобіжний захід, застосований щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою змінити на домашній арешт із забороною цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 .
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки:
носити електронний засіб контролю; прибувати до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області за першою вимогою; у разі зміни місця проживання повідомити Жмеринський міськрайонний суд негайно.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 положення ч.5 ст.181 КПК України, згідно яких працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтись в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати засоби контролю.
У відповідності до вимог п.1 ч.3 ст.202 КПК України обвинуваченого ОСОБА_5 у встановленому законом порядку негайно доставити до місця його проживання по АДРЕСА_2 , де звільнити з-під варти.
Строк дії ухвали в частині застосування домашнього арешту та вказаних обов`язків 60 днів, тобто до 09.02.2021 року включно.
Оголосити у перерву до 15 години 00 хвилин 28 січня 2021 року, з викликом до суду сторін у кримінальному провадженні.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Ухвала підлягає невідкладному врученню обвинуваченому та негайному виконанню після її проголошення.
Повний текст ухвали буде проголошено о 13 годині 00 хвилин 15.12.2020 року

Головуючий

Судді