ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3176/20 Справа № 184/1329/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженої (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_7 на ухвалу Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року про відмову у задоволенні подання державної установи Покровський виправний центр (№79) та спостережної комісії виконкому Покровської міської ради Дніпропетровської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженої

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Семиозерне Кустанайської області Казахстану, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні подання державної установи Покровський виправний центр (№79) та спостережної комісії виконкому Покровської міської ради Дніпропетровської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженої ОСОБА_7 .
Обґрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції зазначив, що при з`ясовуванні ставлення засудженої до вчиненого злочину у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_7 себе винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, не вважає та не розкаюється, а визнавала вину у судовому засіданні тому, що так їй сказав слідчий, крім того, ОСОБА_7 , відбуваючи покарання з 25 березня 2017 року, почала приймати участь та проявляти соціально-корисну активність в організації їх роботи лише з другої половини 2019 року, а також протягом 2018-2019 років та майже півріччя 2020 року не приймала участь у виховних заходах, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що засуджена не довела своє виправлення, не досягла такого стану, за якого від даної особи не доводиться очікувати вчинення в майбутньому нових злочинів, її поведінка не може свідчити про її виправлення та готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі засуджена просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити її клопотання про умовно-дострокове звільнення.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що працевлаштована з першого дня відбування покарання, характеризується позитивно, дотримується норм і правил установи відбування покарання, має 3 заохочення, стягнень не має, дотримується ввічливих відносин з персоналом та виконує передбачені законом вимоги персоналу, до виконання робіт з благоустрою відноситься з розумною ініціативою, бере участь у концертах, лекціях і секціях. Звертає увагу, що вину визнавала у всіх інстанціях, є мати-одиначкою та має хвору мати пенсійного віку.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні засуджена ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, а ухвалу суду скасувати.
Прокурор під час апеляційного розгляду в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженої, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Із матеріалів провадження слідує, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув подання установи, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи засудженої і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджена не довела своє виправлення, а тому не може бути звільнена умовно-достроково.
Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
З вищенаведених положень закону про кримінальну відповідальність слідує, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.
Як слідує із роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.
Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого виховного впливу, тощо.
З матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_7 засуджена вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 23 березня 2016 року за ч. 3 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.
Вироком Апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2017 року скасовано вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 23 березня 2016 року в частині призначення покарання та призначено ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 309 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 5 років.
Початок строку відбування засудженою покарання 25 березня 2017 року.
Кінець строку відбування засудженою покарання 25 березня 2022 року.
Як встановив суд першої інстанції засуджена з 25 березня 2017 року відбуває покарання в державній установі Покровський виправний центр (№79), за час відбування покарання характеризується позитивно, по прибуттю до установи була працевлаштована до контрагентського обєкту, на даний час працевлаштована до виробничої майстерні установи робітником із заготівлі дров, має 3 заохочення, стягнень не має, дотримується рівних правовідносин з іншими засудженими, дотримується правомірних та ввічливих відносин з персоналом, до виконання робіт по благоустрою установи ставиться з розумною ініціативою, приймає участь у виховних заходах та в програмах диференційного виховного впливу Підготовка звільнення.
Також судом першої інстанції враховано, що 30 вересня 2019 року комісією державної установи Покровський виправний центр (№79) було відмовлено у застосуванні до засудженої вимог ст. 82 КК України.
Крім того, судом враховано, що ОСОБА_7 себе винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України, не вважає та не розкаюється, оскільки даний злочин вона не вчиняла, а визнавала вину у судовому засіданні тому, що так їй сказав слідчий, що свідчить про відсутність позитивних змін в особистості засудженої та готовності до самокерованої правослухняної поведінки.
Також, з аналізу участі засудженої в роботі самодіяльних організацій слідує, що хоча ОСОБА_7 відбуває покарання з 25 березня 2017 року, проте почала приймати участь та проявляти соціально-корисну активність в організації роботи самодіяльних організацій лише з другої половини 2019 року, а також протягом 2018-2019 років та майже півріччя 2020 року не приймала участь у виховних заходах, що проводились в установі, що свідчить про пристосовування засудженої до вимог адміністрації установи з метою отримання пільг, передбачених ст. 81 КК України.
Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і надав їм відповідну оцінку, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні подання установи про умовно-дострокове звільнення засудженого, оскільки сумлінне виконання засудженою своїх обов`язків, наявність 3 заохочень та відсутність стягнень не свідчить, що засуджена стала на шлях виправлення та така поведінка засудженої не може бути підставою для її умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, оскільки лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженої зазнає позитивних змін.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і не находить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Ті обставини, що засуджена відбула необхідну частину покарання, є мати одиначкою, має хвору мати пенсійного віку, дотримується ввічливих відносин з персоналом та виконує передбачені законом вимоги персоналу, до виконання робіт з благоустрою відноситься з розумною ініціативою, не можуть свідчити, що вона виправилась та до неї може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Зазначені обставини свідчать лише про намагання засудженої використати формальні підстави - факт відбуття певної частини покарання для звільнення з місць позбавлення волі.
Достатніх даних на підтвердження необхідності застосування щодо засудженої умовно-дострокового звільнення остання не навела в апеляційній скарзі та не надала при її розгляді.
Доводи засудженої про упереджене ставлення до неї суду є безпідставними, як і її твердження, що суд не в повній мірі врахував обставини провадження. Судом досліджені всі обставини, які мали значення для прийняття по провадженню законного та обгрунтованого рішення.
Відповідно до ч. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст. 81 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш мяким" від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженої до вчиненого нею злочину, щодо праці, додержання нею вимог режиму, дані про її особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджена ОСОБА_7 за весь період відбування покарання не довела свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.
З огляду на вищевикладене доводи засудженого не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності подання установи, а також не свідчать про доведення засудженою свого виправлення та про наявність підстав для її звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2020 року про відмову у задоволені клопотання засудженої ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4