Номер провадження: 11-кп/813/741/20
Номер справи місцевого суду: 509/3769/13-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_13 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 30.10.2017 року в кримінальному провадженні № 0001695 від 14.06.2013 року, -

встановив:
оскаржуваним вироком суду:

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Одеса, громадянина України, який не навчається та не працює, має середню освіту, не одруженого, раніше не судимого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Ізмаїла Одеської області, громадянина України, має середньо-спеціальну освіту, не одруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

22 листопада 2001 року Ізмаїльським міським судом Одеської області за ч. 2 ст. 186 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі;

05 листопада 2004 року Суворовським районним судом м. Одеси за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі,

визнано невинуватими у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 та ч. 3 ст. 289 КК України та виправдано.

Вироком суду також вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_15 та прокурора в інтересах Овідіопольської центральної районної лікарні залишено без розгляду.

Згідно обвинувального акту, 13 червня 2013 року, близько 23 годин неповнолітній ОСОБА_14 спільно з ОСОБА_11 на автомобілі марки «SANG YONG KORANDO», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_15 , приїхали в с. Грибівка Овідіопольського району Одеської області, де на прохання ОСОБА_14 водій ОСОБА_15 зупинив автомобіль на правому узбіччі автодороги в напряму Іллічівськ (Чорноморськ) - Кароліно-Бугаз, де ОСОБА_14 вийшов із автомобіля на вулицю у власних справах. В цей же час, за попередньою змовою неповнолітній ОСОБА_14 . Та ОСОБА_11 , реалізуючи раніше виниклий умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, керуючись корисливим мотивом, діючи умисно, із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, напали на водія ОСОБА_15 , при цьому ОСОБА_11 , перебуваючи на задньому пасажирському сидінні в салоні вказаного автомобіля, став душити ОСОБА_15 , приклавши свої обидві руки до шиї останнього, а ОСОБА_14 умисно наніс ОСОБА_15 два удари ножем в область грудної клітини справа, спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді непроникаючої колото-різаної рани передньої поверхні грудної клітини справа в проекції 3-го ребра між переднє-пахвовою і середнє-ключичною лініями, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я; проникаючої колото-різаної рани передньої поверхні грудної клітини справа в проекції 2-го ребра між переднє-пахвовою і середнє-ключичною лініями, з пошкодженням плеври, з подальшим розвитком гемопневмоторакса і пневмомедіастинума, яка відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння. ОСОБА_11 та ОСОБА_14 вчинили зазначені дії, намагаючись заволодіти автомобілем марки «SANG YONG KORANDO», номерний знак НОМЕР_1 , але не довели свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від їх волі, так як водій ОСОБА_15 чинив опір та з місця вчинення злочину втік на своєму автомобілі. Після чого неповнолітній ОСОБА_14 та ОСОБА_11 залишили місце події.

Дії обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_11 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 та ч. 3 ст. 289 КК України як умисні дії, що виразилися в замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

В обґрунтування свого рішення про виправдання обвинувачених суд послався на показання обвинувачених про те, що під час зупинки автомобіля потерпілий потягнувся до сумки ОСОБА_14 , яка перебувала на пасажирському сидінні, а вони стали з ним боротись, однак тілесних ушкоджень не спричиняли йому. Оскільки ОСОБА_14 на час вчинення події правопорушення був у неповнолітньому віці, досудове розслідування даного кримінального провадження повинно було проводитись слідчим, який спеціально уповноважений керівником органу досудового розслідування на здійснення досудових розслідувань щодо неповнолітніх. Однак на вимогу суду прокурор державний обвинувач не надав суду документів на наявність у слідчих, які проводили досудове розслідування даного кримінального провадження, повноважень на здійснення досудових розслідувань щодо неповнолітніх, у зв`язку з чим суд з посиланням на п.2 ч. 3 ст. 87 КПК України визнав усі отримані в кримінальному провадженні докази щодо неповнолітнього ОСОБА_14 недопустимими.

Також суд вказав на те, що в порушення права на захист неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_14 , оскільки для захисту його інтересів в ході досудового розслідування після його затримання 13.06.2013 року та проведення з ним слідчих дій законний представник його бабуся ОСОБА_12 в порушення вимог ст.ст. 44,290 КПК України була залучена лише 17.06.2013 року, яка до участі у слідчих діях не залучалась та їй навіть не було повідомлено про закінчення досудового розслідування та не надано доступу до матеріалів досудового розслідування кримінального провадження. У зв`язку з чим суд визнав недопустимими доказами протоколи проведення слідчого експерименту з участю ОСОБА_14 від 15.06.2013 року та протокол ознайомлення з відеозаписом цієї слідчої дії.

Одночасно суд вказав на порушення вимог кримінального процесуального закону під час проведення огляду автомобіля потерпілого і отримання доказів зокрема флеш-карти відеореєстратора із записом події правопорушення, дав оцінку висновкам судово-медичних експертиз щодо виникнення тілесних ушкоджень у потерпілого, показанням потерпілого та прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання обвинувачених винуватими у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з вироком районного суду, прокурор Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що слідчі ОСОБА_16 та ОСОБА_17 є спеціально уповноваженими на здійснення досудових розслідувань щодо неповнолітніх, а тому, доводи, наведені у вироку суду, що усі слідчі дії щодо неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_14 є недопустимим доказом, не відповідають дійсності. Також у вироку суд зазначив, що на стадії досудового розслідування

було порушено права неповнолітнього обвинуваченого в частині участі законного представника, проте, прокурор вказує, що всі процесуальні дії на стадії досудового розслідування проводились відповідно до вимог ст. 52 КПК України, за обов`язковою участю його захисника. Також, у вироку зазначено, що законного представника ОСОБА_14 не було ознайомлено з матеріалами досудового розслідування, проте прокурор вказує, що остання не зверталась а ні на стадії досудового розслідування, а ні на стадії судового розгляду з клопотанням про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Вказує, що судом не взято до уваги всі наявні в матеріалах кримінального провадження докази, які доводять вину ОСОБА_11 щодо незаконності вироку, також наголошує, що на судових дебатах був відсутній захисник неповнолітнього ОСОБА_14 ОСОБА_18 , що є порушенням вимог КПК України. Просить скасувати вирок районного суду, призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в районному суді.

На вказану апеляційну скаргу захисником ОСОБА_9 були принесені заперечення, відповідно до яких, він повністю погоджується з висновками суду першої інстанції та просить вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурорів, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; обвинувачених та їх захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченим; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 404 ч.1 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положення статей 62, 129 Конституції України та статей 7, 17, 22 Кримінального процесуального кодексу України визначають основними засадами судочинства у кримінальних справах, зокрема, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Ця норма-засада закріплена також у міжнародно-правових актах, визнаних Україною: Загальній декларації прав людини (п.1 ст.11), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (п.2 ст.14), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.2 ст.6).

Відповідно до пунктів 18,19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь. Згідно з пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку", при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Водночас, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що положення підпункту "а" п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті.

Пункт 2 статті 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення.

Апеляційний суд враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі "Авшар проти Туреччини" - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЄСПЛ від 14.08.2008 року у справі "Кобець проти України" - п.43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі "Веренцов проти України" - п.86, "Яллох проти Німеччини").

Відповідно до ст. 84-86 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, і ці докази мають бути належними та допустимими. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.

Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Виправдовуючи ОСОБА_14 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, яке їм інкримінувалося органом досудового розслідування, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що вина обвинувачених є недоведеною, так як під час судового розгляду не були встановлені достатні та допустимі докази для доведення винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення та вичерпано можливості їх отримати.

Апеляційним судом встановлено, що, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якого сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив всі без виключення представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Постановляючи у справі виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст. 289 КК України, суд правомірно зазначив, що належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_14 та ОСОБА_11 вчинили замах на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, не надано.

Крім того, прокурор в апеляційній скарзі ставить питання про скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, але одночасно не наводить передбачених ст. 415 КПК України підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Так, доводи прокурорів в ході апеляційного перегляду про те, що в судових засіданнях суду першої інстанції від 01.12.2015 року та 12.02.2016 року не приймав участі захисник ОСОБА_11 ОСОБА_19 , і цим істотно порушені права обвинуваченого, не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки в даних судових засіданнях не відбувалось дослідження суттєвих доказів у справі, а обвинувачений ОСОБА_11 пояснив апеляційному суду, що відсутністю захисника у вказаних судових засіданнях його права порушені не були, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Також надуманими є доводи прокурора про, начебто, низьку якість технічного запису судових засідань від 17.06.2015 року, 18.11.2015 року, 29.06.2016 року, 30.06.2016 року та 27.10.2017 року, у зв`язку з чим і вони не можуть бути підставою для скасування вироку і призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Без належних підстав апелянт посилається і на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, адже наведені судом мотиви ухвалення виправдувального вироку не були спростовані прокурорами в ході апеляційного перегляду.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та вироку судом в повному обсязі досліджені зібрані докази, які у відповідності до вимог ст. 94 КПК України оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення.

Відповідно до вимог ст. 484 КПК України кримінальне провадження щодо неповнолітньої особи, в тому числі, якщо кримінальне провадження здійснюється щодо декількох осіб, хоча б одна з яких є неповнолітньою, здійснюється слідчим, який спеціально уповноважений керівником органу досудового розслідування на здійснення досудових розслідувань щодо неповнолітніх.

Суд першої інстанції при розгляді справи звертав увагу сторони обвинувачення на особливості розслідування справ проти неповнолітніх, однак прокурором вказана пропозиція була проігнорована та суду не було надано відомостей про надання повноважень на здійснення досудового розслідування щодо неповнолітніх посадовій особі (слідчому), про що було обгрунтовано зазначено у вироку.

Приєднання прокурором до апеляційної скарги копій наказів Слідчого управління ГУМВС України в Одеській області від 12.11.2012 року про надання повноважень конкретним слідчим для здійснення досудового розслідування проваджень щодо неповнолітніх не може бути підставою для скасування вироку суду, оскільки наявність таких повноважень суд перевіряє в ході судового розгляду, що є однією з підстав визнання доказів допустимими. Оскільки ж прокурор в ході судового розгляду таких доказів не надав та підтвердив наявності у слідчих відповідних повноважень, суд прийняв рішення по суті обвинувачення відповідно до вимог закону.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що на стадії досудового розслідування було порушені права неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_14 в частині участі законного представника.

Постановою слідчого від 17 червня 2013 року ОСОБА_12 , бабуся ОСОБА_14 , за її клопотанням була залучена до участі у кримінальному провадженні в якості законного представника (т.1.а.с.141,144).

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 44 КПК України, якщо підозрюваним, обвинуваченим є неповнолітній або особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною, до участі в процесуальній дії разом з ним залучається його законний представник. Згідно ч. 2 ст. 44 КПК України, як законні представники можуть бути залучені батьки (усиновлювачі), а в разі їх відсутності - опікуни чи піклувальники особи, інші повнолітні близькі родичі чи члени сім`ї, а також представники органів опіки і піклування, установ і організацій, під опікою чи піклуванням яких перебуває неповнолітній, недієздатний чи обмежено дієздатний.

Починаючи з моменту затримання ОСОБА_14 13 червня 2013 року та до 17 червня 2013 року ОСОБА_14 в порушення ч. 1 ст. 44 КПК України до участі у процесуальних діях не залучався його законний представник, участь якого є додатковою гарантією забезпечення прав та законних інтересів неповнолітнього підозрюваного. Однак і після формального залучення законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_14 ОСОБА_12 до участі у кримінальному провадженні, фактично вона не була залучена до участі у слідчих діях, не була повідомлена про закінчення досудового розслідування та не отримала доступу до матеріалів досудового розслідування, що підтверджує висновку вироку суду в цій частині.

Що стосується наведених у апеляційній скарзі доводів, то прокурор по суті, дав власну оцінку доказам на користь винуватості ОСОБА_14 і ОСОБА_11 , відмінну від оцінки, наданої судом першої інстанцій, однак не обґрунтував наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, за наявності яких судове рішення щодо останніх підлягало б безумовному скасуванню.

Твердження прокурора про порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_14 у судовому засіданні під час судових дебатів є необґрунтованими. Як убачається з журналу судових засідань цього дня до суду не з`явився захисник ОСОБА_18 , однак був присутній інший захисник ОСОБА_9 . Оскільки ніхто з учасників процесу, в тому числі й ОСОБА_14 , не заперечували проти розгляду кримінального провадження за відсутності захисника ОСОБА_18 , то суд правомірно вирішив продовжити розгляд справи (т. 6, а.п. 188-192).

Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції, у ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , визнаного судом недоведеним, підстави їх виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Даних, на підтвердження того, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність або допущено такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, апеляційним судом не виявлено.

Таким чином, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Іллічівської місцевої прокуратури ОСОБА_13 залишити без задоволення, а вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 30.10.2017 року, яким ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , визнані невинуватими у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 та ч. 3 ст. 289 КК України та виправдані без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4