ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Крим. провадження № 639/6426/17-к Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1362/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст.391 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

- головуючого ОСОБА_2 ,

- суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

- при секретарі ОСОБА_5 ,

- за участю прокурора ОСОБА_6 ,

- засудженого ОСОБА_7 ,

- захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Харкова кримінальне провадження №11кп/818/1362/20 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 , прокурора у кримінальному провадженні на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року, -

УСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 19.06.2009 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ за ч.1 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, на 15 років позбавлення волі,-

засуджено за ст.391 КК України на 2 роки позбавлення волі.

На підставі ч.ч.1, 2 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 19.06.2009 року, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання 17 років позбавлення волі.

Як встановив суд, ОСОБА_7 , з 01 січня 2009 року, знаходиться в місцях позбавлення волі, а з 03 лютого 2017 року, відбував покарання в ДУ «Холодногірська виправна колонія № 18», яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Рубанівська, 4. По прибуттю до установи засудженому ОСОБА_7 були роз`яснені права та обов`язки засуджених та вимоги режиму відбуття покарання.
Під час відбуття покарання у ХВК №18 засуджений ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою порушення режиму відбуття покарання, встав на шлях злісної непокори законним вимогам адміністрації установи, у зв`язку з чим на нього було накладено 15 дисциплінарних стягнень за різні порушення режиму відбуття покарання, з яких 7 разів поміщений до дисциплінарного ізолятору установи, 1 раз до приміщення камерного типу установи та отримав 5 суворих доган, та 2 догани.
Засуджений ОСОБА_7 за час відбуття покарання у ХВК № 18 отримав наступні дисциплінарні стягнення, які станом на 19 жовтня 2017 року не погашені, а саме:
22 травня 2017 року, за зберігання заборонених предметів накладено дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення до дисциплінарного ізолятору установи строком на 14 діб;
27 травня 2017 року, за не виконання обов`язків чергового по камері накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани;
29 травня 2017 року, за не виконання обов`язків чергового по камері накладено дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани;
30 травня 2017 року, за не виконання обов`язків чергового по камері накладено дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани;
31 травня 2017 року, за не виконання обов`язків чергового по камері накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани;
05 червня 2017 року, за відмову від робіт по благоустрою колонії накладено дисциплінарне стягнення 3 дні ДІЗО;
06 червня 2017 року, за не виконання обов`язків чергового по камері накладено дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани;
17 червня 2017 року, за не виконання команди «Відбій» накладено дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани;
17 червня 2017 року, за неохайний зовнішній вигляд та порушення форми одягу накладено дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення до дисциплінарного ізолятору установи строком на 5 діб;
21 червня 2017 року, за відмову зайняти своє спальне місце, відмову від робіт з благоустрою колонії, паління у не відведеному для цього місці накладено дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення до приміщенні камерного типу строком на 2 місяці;
23 червня 2017 року, за не виконання обов`язків чергового по камері накладено дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення до дисциплінарного ізолятору установи строком на 13 діб;
30 червня 2017 року, за не виконання обов`язків чергового по камері накладено дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани;
06 вересня 2017 року, за перешкоджання особистому обшуку представникові адміністрації накладено дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення до дисциплінарного ізолятору установи строком на 14 діб;
21 вересня 2017 року, за не виконання обов`язків чергового по відділенню та не тактовну поведінку до представника адміністрації накладено дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення до дисциплінарного ізолятору установи строком на 14 діб;
06 жовтня 2017 року за паління у не відведеному для цього місці накладено дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення до дисциплінарного ізолятору установи строком на 14 діб.
Крім того ОСОБА_7 , 21 червня 2017 року, приблизно о 10 год. 45 хв., після відбуття дисциплінарного стягнення у ДІЗО прибув у розташування відділення № 8, де начальник відділення старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_9 , у присутності чергового помічника установи ХВК №18 капітана внутрішньої служби ОСОБА_10 , також очевидців: засудженого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , запропонував йому зайняти своє спальне місце.
У відповідь на це засуджений ОСОБА_7 у категоричній формі, демонстративно, відкрито відмовився виконувати законні вимоги представника адміністрації, а саме зайняти вказане йому спальне місце у відділені, де він мешкає. При цьому йому було запропоновано начальником відділення №8 ОСОБА_9 приступити до прибирання спальної секції №2 відділення №8 згідно графіку чергування. Однак, ОСОБА_7 зухвало, демонстративно, відкрито у присутності інших засуджених відмовився виконувати законні вимоги представника адміністрації. При цьому всім необхідним господарчим інвентарем він був забезпечений, а саме відром, віником, совком та рукавицями. Свою відмову він мотивував тим, що це суперечить його внутрішнім переконанням. Також, ОСОБА_7 , знаходячись у локальному секторі №4 біля входу до відділення №8 палив у не відведеному для цього місці. Своїми діями засуджений ОСОБА_7 надав негативний приклад іншим засудженим та порушив р.3 п.п2, 3 ПВР та ст.118 КВК України.
Після цього ОСОБА_7 , 21 червня 2017 року, об 11 год. був доставлений до чергової частини для надання пояснення щодо зазначених порушень, але він відмовився надавати будь-які пояснення за фактом допущених ним порушень режиму тримання. У зв`язку з цим начальник відділення старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_9 склав відповідний акт. У подальшому засуджений ОСОБА_7 був оглянутий лікарем. Під час огляду він скарг на здоров`я не висловлював, так як був цілком здоровим і таким, що міг виконувати роботи з благоустрою колонії. Після цього засуджений ОСОБА_7 був оглянутий фельдшером Холодногірської виправної колонії №18 майором внутрішньої служби ОСОБА_13 , який після огляду зробив висновок, що той здоровий та може виконувати роботи з благоустрою колонії.
Крім того, засуджений ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні камерного типу установи в період з 22 червня по 21 серпня 2017 року, продовжуючи діяти з метою порушення режиму відбуття покарання, неодноразово допускав порушення режиму утримання і не виконував законні вимоги представників адміністрації ХВК № 18.
Після цього, засуджений ОСОБА_7 05 вересня 2017 року, об 11 год. 40 хв., перебуваючи у кімнаті для огляду засуджених, продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на порушення режиму відбуття покарання, діючи зухвало, відкрито та демонстративно, перешкоджав представнику адміністрації старшому оперуповноваженому оперативного відділу Холодногірської виправної колонії №18 майору внутрішньої служби ОСОБА_14 у присутності чергового помічника установи майора внутрішньої служби ОСОБА_15 , а також очевидців: засуджених: ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , проводити його особистий обшук, відмовлявся виконувати законні вимоги представника адміністрації, що виразилося у його відмові надати свої особисті речі для проведення обшуку. У розмові з представником адміністрації вів себе не ввічливо, сперечався, розмовляв на підвищених тонах та розмахував руками. Своїми діями засуджений ОСОБА_7 надав негативний приклад іншим засудженим та порушив р.3,4ПВР.
У подальшому засуджений ОСОБА_7 був оглянутий фельдшером Холодногірської виправної колонії №18 майором внутрішньої служби ОСОБА_13 , який за результатами огляду зробив висновок, що він здоровий. Потім старшим оперуповноваженим оперативного відділу Холодногірської виправної колонії №18 засудженому ОСОБА_7 було роз`яснено положення ст.391 КК України та розділів 3, 4 ПВР.
Після цього, 20 вересня 2017 року, приблизно о 09 год. 25 хв., у відділенні №8 спальної секції № 2 засудженому ОСОБА_7 старшим оперуповноваженим оперативного відділу Холодногірської виправної колонії №18 майором внутрішньої служби ОСОБА_18 у присутності чергового помічника установи майора внутрішньої служби ОСОБА_19 , а також очевидців засуджених: ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , було запропоновано приступити до робіт з благоустрою колонії згідно графіку чергування, а саме прибрати в секції, де він мешкає. У відповідь на дану пропозицію засуджений ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на порушення режиму відбуття покарання, діючи зухвало, відкрито та демонстративно відмовився виконувати законні вимоги представника адміністрації та приступити до робіт з благоустрою колонії згідно графіку чергування. При цьому, не дивлячись на те, що він був забезпечений всім необхідним господарчим інвентарем, а саме відром, віником, совком та рукавичками, свою відмову виконувати роботи з благоустрою колонії мотивував тим, що це суперечить його внутрішнім переконанням. Також, засуджений ОСОБА_7 у розмові з представником адміністрації вів себе не ввічливо, розмовляючи з ним на підвищених тонах, та, розмахуючи руками.
Надалі засуджений ОСОБА_7 був оглянутий фельдшером Холодногірської виправної колонії №18 майором внутрішньої служби ОСОБА_13 , який після огляду зробив висновок про те, що ОСОБА_7 здоровий та може виконувати роботи з благоустрою колонії. Після цього засудженому ОСОБА_7 , старшим оперуповноваженим оперативного відділу Холодногірської виправної колонії №18 майором внутрішньої служби ОСОБА_18 були роз`яснені положення ст.391 КК України, ст.118 КВК України та розділів 3, 4 ПВР.
19 жовтня 2017 року, засуджений ОСОБА_7 під час пересування територією установи у присутності начальника відділення № 8 Холодногірської виправної колонії №18 капітана внутрішньої служби ОСОБА_9 , чергового помічника установи майора внутрішньої служби ОСОБА_19 , а також очевидців: засуджених ОСОБА_16 та ОСОБА_22 , відмовився виконувати вимоги представника адміністрації старшого оперуповноваженого оперативного відділу Холодногірської виправної колонії №18 майора внутрішньої служби ОСОБА_14 завести руки за спину, висловившись при цьому ненормативною лексикою. Після прибуття у відділення № 8 спальну секцію № 2 засудженому ОСОБА_7 начальником відділення №8 Холодногірської виправної колонії №18 старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_23 було запропоновано привести свій одяг у відповідність до вимог чинного законодавства та пришити нагрудний знак встановленого зразку. У відповідь на вказану пропозицію засуджений ОСОБА_7 відмовився виконувати законні вимоги представника адміністрації, мотивуючи свою відмову тим, що він не вміє шити. При цьому він був забезпечений всім необхідним: ножицями, голкою, ниткою, наперстком та нагрудним знаком встановленого зразку. На вимогу начальника відділення №8 Холодногірської виправної колонії №18 старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_24 представитись засуджений ОСОБА_7 відмовився її виконувати. В ході розмови з начальником відділення №8 Холодногірської виправної колонії №18 старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_9 вів себе не ввічливо, сперечався, розмовляв на підвищених тонах та розмахував руками. Своїми діями засуджений ОСОБА_7 надав негативний приклад іншим засудженим та порушив розділи 3, 4 ПВР.
Надалі засудженому ОСОБА_7 старшим оперуповноваженим оперативного відділу Холодногірської виправної колонії №18 були роз`яснені положення ст.391 КК України, розділу 3 п.п2, 3; розділу 4, розділу 18 п.1, 3 ПВР, а потім він був оглянутий фельдшером Холодногірської виправної колонії №18 майором внутрішньої служби ОСОБА_13 , який після огляду зробив висновок, що він здоровий та запропоновану йому роботу представником адміністрації виконувати міг.
Таким чином, засуджений ОСОБА_7 у період з 22 травня по 19 жовтня 2017 року, відбуваючи покарання у ХВК №18 вчинив всі дії, які вважав за необхідне, з метою порушення режиму відбуття покарання та злісної непокори законним вимогам адміністрації установи, у зв`язку з чим його один раз було переведено до приміщення камерного типу установи та після відбуття даного стягнення ще тричі порушив режим відбування покарання, за що на нього були накладені вищевказані стягнення.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість. Зазначив, що суд в порушення вимог ч.1 ст.71 КК України помилково приєднав до призначеного покарання за цим вироком усе покарання, яке було призначено за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 19.06.2009 року, оскільки цим законом передбачено приєднання лише невідбутої частини покарання, у разі призначення покарання за сукупністю вироків. Наголосив, що при призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції не в повній мірі врахував, що він раніше судимий за вчинення особливо тяжкого злочину, за період відбування покарання має близько 80 стягнень, у тому числі стягнення у виді поміщення до приміщення камерного типу, однак на шлях виправлення не став та продовжив свою протиправну поведінку. Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ст.391 КК України 3 роки позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання, приєднати невідбуту частину покарання за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 19.06.2009 року та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання 7 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі захисник посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зазначив, що обвинувачення у кримінальному провадженні є неконкретним, чим порушено права обвинуваченого на захист від конкретного обвинувачення. На думку захисника з боку представників колонії була провокація на вчинення ОСОБА_7 порушення режиму тримання. Указав, що показання свідків, які були допитані судом першої інстанції, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки всі вони є залежними особами від адміністрації колонії.

Зазначив, що ст.133 КВК України визначення поняття «злісне порушення», а тому інші види порушення, у тому числі які, на думку обвинувачення, були ним допущені, не можуть вважатися «злісною непокорою». Також у вироку та в обвинувальному акті не встановлено коли саме ОСОБА_7 відбував стягнення у виді поміщення до приміщення камерного типу, що є істотним, оскільки із закінченням відбування дисциплінарного стягнення законодавець пов`язує початок перебігу терміну, протягом якого можливо особі інкримінувати склад злочину.

Наголосив, що ОСОБА_7 був притягнутий до дисциплінарного стягнення за відмову прибирати приміщення 20.09.2017 року, хоча днювальним була інша особа, а такі вимоги були пред`явлені ОСОБА_7 у непередбачений для цього час о 9 годині 25 хвилин. Також захисник зазначив, що майор внутрішньої служби ОСОБА_14 , який пред`являв до ОСОБА_7 вимогу пред`явити речі для обшуку, не був уповноважений висувати засудженому такі вимоги, однак на засудженого за цю відмову наклали дисциплінарне стягнення.

Крім того зазначив, що поза увагою суду залишилися роз`яснення, які містяться у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.03.1993 року №2 «Про судову практику в справах про злочини, пов`язані з порушеннями режиму відбування покарання в місцях позбавлення волі», відповідно до яких під злісною непокорою слід розуміти відкриту відмову засудженого від виконання конкретних законних вимог представника адміністрації, який має право пред`явити таку вимогу, а засуджений зобов`язаний був її виконувати. Також відповідно до п.22 вказаних роз`яснень, до представників адміністрації установи, які мають право пред`явити вимоги до засуджених і за злісну непокору котрим настає кримінальна відповідальність відносяться особи, які мають право накладення на засуджених дисциплінарні стягнення, а непокора іншим особам не містить складу злочину.

Указав, що Кримінальний виконавчий Кодекс України розмежовує поняття адміністрація установи та персонал установи виконання покарання. Наголосив, що суб`єктом, що має висувати законні вимоги адміністрації установи виконання покарань, за злісну непокору яким настає кримінальна відповідальність, в силу ст.135 КВК України є особа, що входить до складу адміністрації установи виконання покарань, а не будь-яка особа персоналу установи виконання покарань. Захисник зазначив, що судом не встановлено чи були вимоги, які пред`являлися ОСОБА_7 , законними, та чи висувалися вони уповноваженими на те особами, оскільки матеріали кримінального провадження не містять нормативних актів, які б підтверджували законність пред`явлених вимог засудженому та повноважень особи, які їх висували.

Просить вирок суду скасувати, визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.391 КК України, а провадження по справі закрити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, обвинуваченого та захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково.

Доводи апеляційної скарги захисника про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону та неповноту судового розгляду не позбавленні підстав.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України судове рішення, до якого згідно ч.1 ст.369 цього ж КПК відноситься вирок, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно ч.3 ст.370 КПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно вимог, передбачених п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині обвинувального вироку, серед іншого, повинні бути зазначені докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

За змістом цих норм закону суд має викласти у мотивувальній частині обвинувального вироку результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у кримінальному провадженні, зазначити джерело доказу, фактичні данні, що стосуються доказуваної обставини, а також зазначити, які обставини даними доказами спростовуються або підтверджуються. Остаточну оцінку доказам суд дає з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності й достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України, а висновки суду щодо оцінки доказів повинні викладені в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви в їх достовірності.

Згідно диспозиції статті 391 КК України злочином визнається злісна непокора законним вимогам адміністрації установи виконання покарань або інша протидія адміністрації у законному здійсненні її функцій особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі або у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери) або переводилась на більш суворий режим відбування покарання.

Конструкція наведеної норми закону є бланкетною, тобто відсилає до спеціальних законів та нормативних актів, на підставі яких була пред`явлена вимога представником адміністрації до засудженого, а саме правила внутрішнього трудового розпорядку, правила поведінки в локальних зонах, посадові інструкції осіб, які пред`являли вимоги засудженому.
У широкому значенні поняття «закон» охоплює все законодавство і включає як закони у вузькому розумінні, так і підзаконні нормативно-правові акти.

Оскільки для встановлення в діянні особи складу злочину, передбаченого ст.391 КК України, диспозиція цієї норми закону відсилає до підзаконних нормативно-правових актів, тому суд, з метою конкретизації обвинувачення у справах даної категорії, зобов`язаний посилатися у вироку на відповідні пункти цих нормативно-правових актів, які були порушені та розкривати суть допущених порушень.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.п.16, 18, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.03.1993 року «Про судову практику в справах про злочини, пов`язані з порушенням режиму відбування покарання в місцях позбавлення волі», під злісною непокорою вимогам адміністрації виправно-трудової установи, слід розуміти відкриту відмову засудженого від виконання конкретних законних вимог представника адміністрації виправно-трудової установи, який в силу свого посадового становища мав право пред`явити таку вимогу, а засуджений був зобов`язаний і міг її виконати, але умисно не виконав.
Суб`єктом складу злочину, передбаченого ст.183-3 КК України (в редакції Закону 1960 року), (що відповідає ст.391 КК України в редакції Закону 2001 року), може бути особа, яка за рішенням суду засуджена і відбуває покарання у виправно-трудовій колонії загального, посиленого, суворого або особливого режиму, мала стягнення у вигляді переведення до приміщення камерного типу (одиночну камеру) або на тюремне ув`язнення і протягом року після звільнення вчинила злісну непокору вимогам адміністрації виправно-трудової установи чи іншу протидію їй.

Судам слід мати на увазі, що до представників адміністрації виправно-трудової установи, які мають право пред`являти вимоги до засуджених і за злісну непокору котрим настає відповідальність за ст.183-3 КК України (в редакції Закону 1960 року), яка відповідає ст.391 КК України в редакції Закону 2001 року, відносяться посадові особи виправно-трудової установи, які на підставі ст.71 Виправно-трудового кодексу України, (яка відповідає ст.135 КВК України) мають право накладення на засуджених дисциплінарних стягнень.
Непокора іншим особам не містить складу злочину, передбаченого ст.183-3 КК України (в редакції Закону 1960 року), яка відповідає ст.391 КК України в редакції Закону 2001 року).
З цією метою слід приєднувати до матеріалів кримінальної справи ті нормативні акти (правила внутрішнього трудового розпорядку, правила поведінки в локальних зонах тощо), на підставі яких пред`явлена вимога представником адміністрації до засудженого.

Цих вимог закону належним чином не виконано.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, на засудженого ОСОБА_7 після відбування стягнення у вигляді переведення до приміщення камерного типу, тобто його звільнення, було накладено ряд стягнень, а саме:

- 06 вересня 2017 року, за перешкоджання особистому обшуку представникові адміністрації накладено дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення до дисциплінарного ізолятору установи строком на 14 діб;
- 21 вересня 2017 року, за не виконання обов`язків чергового по відділенню та не тактовну поведінку до представника адміністрації накладено дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення до дисциплінарного ізолятору установи строком на 14 діб;
- 06 жовтня 2017 року за паління у невідведеному для цього місці накладено дисциплінарне стягнення у вигляді поміщення до дисциплінарного ізолятору установи строком на 14 діб;
Крім того, судом було встановлено, що ОСОБА_7 допустив порушення режиму 19 жовтня 2017 року, в ході якого відмовлявся виконувати вимоги адміністрації установи.

Разом з цим, матеріали кримінального провадження не містять відповідних нормативно-правових актів, які б підтверджували повноваження осіб, які пред`являли вимоги до засудженого ОСОБА_7 , та за непокору яким на нього були накладені стягнення 06 вересня 2017 року, 21 вересня 2017 року та 06 жовтня 2017 року, а також інші нормативно-правові акти, якими встановлено порядок режиму відбування покарання в установі де засуджений відбував покарання, для з`ясування питання чи зобов`язаний засуджений ОСОБА_7 був виконувати вимоги, які йому пред`являлися.

Таким чином, судом не проаналізовано та не надано оцінки зазначеним вище обставинам, які залишилися недослідженими, внаслідок чого не було достовірно встановлено чи мали право особи, які пред`явили вимоги засудженому ОСОБА_7 , пред`явити за своїм службовим становищем такі вимоги, а засуджений був зобов`язаний їх виконувати.

Крім того, як слідує із матеріалів провадження суд, формулюючи обвинувачення за ст.391 КК України, визнане доведеним, у порушення вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку його не зазначив, на підставі яких нормативно-правових актів, «Інструкцій», «Положень» ОСОБА_7 були пред`явлені вимоги та чи мали на це повноваження особи, які їх пред`явили.

Зазначене свідчить про те, що сформульоване судом у вироку обвинувачення, визнане доведеним, є неконкретним.

Не наведено цих нормативно - правових актів та їх зміст і в обвинувальному акті, що свідчить про його невідповідність вимогам ч.5 ст.291 КПК України.

Ці порушення вимог кримінального процесуального закону, згідно ч.1 ст.412 КПК України, є істотними, оскільки перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і відповідно до п.3 ч.1 ст.409 того ж КПК - підставами для скасування вироку.

Суд апеляційної інстанції позбавлений усунути зазначені порушення процесуального закону у порядку, передбаченому ч.3 ст.404 КПК України, шляхом повторного шляхом дослідження обставин та доказів, оскільки відповідних клопотань про їх дослідження учасниками судового провадження не заявлено.

Тому, з огляду на наведене, колегія суддів керується приписами ч.6 ст.9 КПК України, які визначають, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, тоді застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тому, виходячи із передбачених п.п.2, 13, 19 ч.1 ст.7 КПК України загальних засад кримінального провадження, з метою дотримання вимог кримінального процесуального закону щодо забезпечення законності, права на захист, диспозитивності, вмотивованості і обґрунтованості судового рішення, ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового судового розгляду суду необхідно усунути допущені порушення кримінального процесуального закону, вжити заходів до повного, всебічного дослідження обставин кримінального провадження, перевірити інші доводи апеляційних скарг захисника та прокурора, дати належну оцінку зібраним доказам згідно чинного кримінального процесуального Кодексу України, в залежності від чого ухвалити законне та обґрунтоване рішення з викладенням у ньому аналізу доказів і докладних мотивів його прийняття.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: