Житомирський апеляційний суд
Справа №281/610/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.296 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №281/610/19 за апеляційною скаргою заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_10 на вирок Лугинського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2020 року відносно

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України,

в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України та призначено покарання у виді арешту на строк 1 місяць.
Цивільний позов ОСОБА_11 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 2384 грн. на відшкодування майнової шкоди.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 07 квітня 2019 року близько 02 год. ОСОБА_9 , перебуваючи у громадському місці на перехресті вулиць Сергія Гуца та Базарної, поблизу кафе-бару «Камелот», який знаходиться по вул. Базарній, 17 в смт Лугини, Житомирської області, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, вчинив хуліганські дії за таких обставин.
ОСОБА_9 07.04.2019 року близько 02 год., перебуваючи у громадському місці на перехресті вулиць Сергія Гуца та Базарної, поблизу кафе-бару «Камелот», який знаходиться по вул. Базарній, 17 в смт Лугини, Житомирської області, побачивши свою знайому ОСОБА_11 , яка рухалася в напрямку кафе-бару «Камелот» разом з ОСОБА_7 , з мотивів явної неповаги до суспільства, які виражалися в зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, зневазі до оточуючих, що супроводжувалось особливою зухвалістю, яка виразилась в нахабному поводженні, в присутності інших осіб, розпочав голосно виражатися нецензурною лайкою в бік ОСОБА_11 , принижуючи її честь та гідність. Після чого, ОСОБА_9 , продовжуючи свої хуліганські дії, наблизився до ОСОБА_11 та застосував до неї фізичне насильство, яке виразилося у нанесенні тілесних ушкоджень, а саме: схопив ОСОБА_11 за руки, жбурнув на землю та продовжував з силою притискати останню до землі, не даючи їй можливості піднятися, внаслідок чого згідно висновку експерта № 344 від 12.07.2019 року ОСОБА_11 , було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: синця на нижній повіці лівого ока; синця по правій боковій поверхні шиї в нижній її частині; чотирьох синців по передній поверхні середньої частини лівого плеча; чотирьох синців, що зливаються між собою по внутрішній поверхні середньої частини лівого плеча; синця по зовнішній поверхні лівого променево-зап`ястного суглоба; синця по задній поверхні верхньої частини правого передпліччя; синця по внутрішній поверхні верхньої частини правого передпліччя; двох подряпин по задній поверхні верхньої частини правого передпліччя; двох синців по зовнішній поверхні середньої та нижньої частин правого плеча. Дані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень Після того, як ОСОБА_11 вдалось піднятися на ноги, вона спробувала дістати телефон для того, щоб зателефонувати та покликати когось на допомогу, однак, ОСОБА_9 , діючи з хуліганських мотивів, вихопив мобільний телефон з рук останньої та жбурнув його об землю, внаслідок чого її мобільний телефон марки «IPhone 6S», було пошкоджено та спричинено останній матеріальну шкоду в сумі 6700 грн. У цей момент ОСОБА_7 з метою припинення хуліганських дій ОСОБА_9 , дістала мобільний телефон для виклику поліції, однак, ОСОБА_9 , діючи умисно, з мотивів явної неповаги до суспільства, які виражалися в зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки підійшов до ОСОБА_7 та штовхнув її, в результаті чого вона впала. Після чого, ОСОБА_9 , продовжуючи свої хуліганські дії, вирвав з її рук мобільний телефон марки «Meizu М6 note» вартістю 3000 грн. та пошкодив його, жбурнувши об землю, після чого ОСОБА_7 , дістала інший мобільний телефон марки «Meizu M5S» вартістю 2100 грн. та ОСОБА_9 , знову вихопив його та розбив, внаслідок чого спричинив потерплій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 5100 грн. На зауваження оточуючих та спроби припинити його протиправні дії ОСОБА_9 не реагував та продовжував грубо порушувати громадський порядок поки потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , не вдалося покинути місце події на таксі.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення та кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання незаконним, просить його скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.296 КК України - у виді 6 місяців арешту. В решті вирок залишити без змін.
При цьому, звертає увагу, що у відповідності до матеріалів кримінального провадження, вироком Лугинського районного суду Житомирської області від 16.06.2018 ОСОБА_9 засуджено за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 510 грн. Через 10 місяців після засудження обвинувачений вчинив новий умисний злочин. Вважає, що покарання, призначене за вище зазначеним вирком у виді штрафу, не досягло своєї мети по виправленню ОСОБА_9 та запобіганню вчиненню ним нових злочинів. Зазначає, що судом належним чином не враховано, що злочин вчинено в нічну пору, посягання відбулось безпричинно, відносно двох жінок, із застосуванням насильства, а одна із потерпілих, якій шкода не відшкодована, просила суд суворо покарати обвинуваченого. Звертає увагу, що під час судового розгляду обвинувачений двічі перебував у розшуку, що вказує на відсутність каяття у вчиненому злочині, не бажання останнього стати на шлях виправлення.
Представник потерпілої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, як безпідставної. Наголошує що призначене судом покарання обвинуваченому є відповідним та справедливим. Обвинувачений в повному обсязі відшкодував шкоду потерпілій ОСОБА_11 , прохав вибачення, потерпіла жодних матеріальних та моральних претензій до нього не має.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора в підтримку апеляційної скарги, пояснення потерпілої ОСОБА_7 , обвинуваченого та його захисника, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
З висновками суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, за яке його засуджено, про доведеність вини та кваліфікацію дій останнього, погоджується автор апеляційної скарги та ніким з учасників судового провадження у відповідному апеляційному порядку не оспорюються.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з приписами ст.50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Загальні засади призначення покарання, визначені ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Окрім наведеного, відповідно до ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року) та «Фрізан проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Суд зазначав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 15.10.2008 року) Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції у цьому кримінальному провадженні - дотримався.
Кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести та з іншої сторони такі заходи примусу мають та повинні бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.
На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, але й даними про особу обвинуваченого, його ставленням до вчиненого, фактичними обставинами провадження, таким чином, врахував не лише принципи законності, але й принцип індивідуалізації покарання.
Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 прийняв до належної уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, яке, у відповідності до норм ст.12 КК України, є середньої тяжкості, його суспільну небезпеку та наслідки, ставлення обвинуваченого до вчиненого, за обставин встановлених судом, що пом`якшують покарання часткове відшкодування шкоди потерпілій ОСОБА_11 , та обтяжують покарання рецидив злочинів.
Належно враховано судом й характеризуючі особу обвинуваченого дані, зокрема, те, що ОСОБА_9 раніше притягувався до кримінальної відповідальності (а.п.198), за місцем проживання характеризується посередньо (а.п.200), на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває (а.п.197), добровільно частково відшкодував завдані його злочинними діями збитки потерпілій ОСОБА_11 (а.п.219-220), з відповідним врахуванням інформації з досудової доповіді соціально-психологічної характеристики обвинуваченого ОСОБА_9 .
Належно враховано судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому і позицію потерпілої ОСОБА_11 , відповідно до якої вона просить суворо не карати обвинуваченого, та потерпілої ОСОБА_7 щодо призначення покарання.
При цьому, як встановлено в суді апеляційної інстанції, обвинуваченим повністю відшкодовано всі завдані ним збитки, як потерпілій ОСОБА_11 , так і потерпілій ОСОБА_7 , які жодних претензій до обвинуваченого не мають, що підтверджено відповідною розпискою потерпілої ОСОБА_11 та поясненнями потерпілої ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду.
Крім того, адвокатом обвинуваченого ОСОБА_8 під час судового розгляду провадження в суді апеляційної інстанції, надано підтверджуючі документи щодо офіційного працевлаштування обвинуваченого ОСОБА_9 наказ №3/20 та довідка ТзОВ «Пожстатус ЛТД» про підтвердження місця роботи №30/07 від 30.07.2020.
Суд апеляційної інстанції вважає апеляційні твердження прокурора щодо неврахування судом при призначенні покарання судом фактичних обставин вчинення обвинуваченим правопорушення, позиції потерпілої ОСОБА_7 (а.п.111, 137, 174), як і перебування обвинуваченого ОСОБА_9 у розшуку, необґрунтованими.
Як вважає апеляційний суд, саме вище зазначені обставини, у своїй сукупності (тяжкість правопорушення, фактичні обставини його вчинення, характеризуючі особи обвинуваченого дані, процесуальна поведінка останнього під час судового розгляду, позиції учасників провадження, у тому числі й прокурора щодо призначення ОСОБА_9 покарання у виді арешту строком 1 місяць), й стали відповідними підставами для суду першої інстанції для призначення обвинуваченому реального покарання саме у виді арешту.
На думку апеляційного суду, призначене ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.296 КК України, у виді арешту на строк 1 місяць, яке об`єктивно не є найм`якішим з альтернативних видів покарань, передбачених санкцією ч.1 ст.296 КК України, буде достатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання продовженню злочинної діяльності. Підстави для призначення більш суворішого покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.296 КК України, апеляційний суд не вбачає.
Вище зазначений захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові правопорушення. Підстави вважати, що призначене ОСОБА_9 покарання за видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість відсутні.
Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі прокурора - відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Лугинського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2020 року відносно ОСОБА_9 , - без змін.
На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :