Постанова

іменем України
2 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 361/7311/19
провадження № 51-3380 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на вирок Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 рокуу кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000626, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Києві, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 23 серпня 2019 року приблизно о 00:05, керуючи у стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем марки «VOLKSWAGEN JETTA», державний номерний знак НОМЕР_1 , проїжджаючи поблизу будинку № 205 по вул. Б. Хмельницького в с. Богданівка Броварського району Київської області, порушив вимоги п. п. 1.5, 2.3 (б, д), 2.9 (а), 12.1 Правил дорожнього руху (далі ПДР), проявив неуважність до дорожньої обстановки, яка склалася, не стежив за нею та відповідно не реагував на її зміну, створив загрозу безпеці дорожнього руху, а також здоров`ю громадян, під час руху на заокругленні дороги вліво по напрямку руху транспортного засобу не обрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого, втративши контроль над керуванням автомобіля, здійснив виїзд на праве узбіччя, де допустив зіткнення з деревом. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «VOLKSWAGEN JETTA», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть.

14 липня 2020 року Київський апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та ухвалив у цій частині новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання, звільнивши останнього від його відбування з випробуванням. Зазначає, що з огляду на всі обставини, які пом`якшують покарання, даних про особу винного, а також позицію потерпілих, які просили не позбавляти волі засудженого, у суду є достатньо підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість, просить вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує, що ОСОБА_6 є особою молодого віку, позитивно характеризується, до кримінальної відповідальності притягується вперше, відшкодував заподіяну злочином шкоду. З урахуванням даних про особу винного та пом`якшуючих покарання обставин, виправлення ОСОБА_6 вважає можливим без відбування покарання у виді позбавленням волі із застосуванням положень ст. 75 КК.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримав свою касаційну скаргу та обґрунтовування касаційної скарги захисника ОСОБА_9 , просив вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 змінити.
Засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційні скарги своїх захисників.
Потерпіла ОСОБА_8 просила змінити вирок суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційних скарг. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412 414 КПК.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК, а також вид і розмір призначеного засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки у касаційних скаргах не оспорюються.
Разом із тим, колегія суддів погоджується з доводами касаційних скарг захисників щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування положень ст. 75 КК, що призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого через суворість.
Так, згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Однак, переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції ст. 75 КК, що призвело до м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання, вказаних вимог закону апеляційний суд не дотримався.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_6 захід примусу, місцевий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення. Так, суд узяв до уваги, що засуджений, знехтувавши вимогами ПДР, вчинив необережний тяжкий злочин, наслідками якого стала смерть людини, обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, та призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Крім того, не залишив поза увагою суд й змісту допущених засудженим порушень ПДР, адже саме з огляду на їх характер ОСОБА_6 було позбавлено права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Разом з тим, виконуючи приписи ст. 65 цього Кодексу, суд зважив на щире каяття ОСОБА_6 , що підтверджується поведінкою останнього під час судового розгляду, визнанням ним своєї вини, в результаті чого розгляд кримінального провадження здійснювався в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, добровільним відшкодуванням завданої шкоди, на всі дані про особу винного, котрий є особою молодого віку, вперше притягається до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позицію потерпілих, котрі просили призначити ОСОБА_6 мінімальне покарання без ізоляції від суспільства.

Зазначені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_6 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж максимального іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК, який був би достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення.

Таким чином, належно умотивувавши свою позицію, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням, проте у разі порушення покладених на нього обов`язків, він буде відбувати реальне покарання у виді позбавлення волі.
На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку застосований місцевим судом щодо ОСОБА_6 захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого.
Натомість, скасувавши вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора в частині призначеного покарання, апеляційний суд в порушення приписів ст. 370, ст. 420 КПК свого рішення не обґрунтував, не зазначив обставин, що не були враховані при застосуванні щодо ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, та мотивів, з яких він не погодився з висновками суду першої інстанції, що ґрунтувалися би на вимогах норм закону України про кримінальну відповідальність, які регулюють порядок звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд послався виключно на обтяжуючу покарання обставину вчинення ОСОБА_6 злочину в стані алкогольного сп`яніння, при цьому залишив без уваги дані про особу винного, його щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди, думку потерпілих, котрі прийняли вибачення ОСОБА_6 та примирилися з останнім, враховуючи, що він також втратив близьку йому людину в особі загиблого.
За таких обставин, не застосувавши щодо ОСОБА_6 положення ст. 75 КК, суд апеляційної інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого внаслідок суворості.
Допущені апеляційним судом порушення, на яких наголошували у своїх касаційних скаргах захисники, можливо усунути в касаційному порядку шляхом зміни вироку на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК.
Враховуючи викладене, касаційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає задоволенню, касаційна скарга захисника ОСОБА_9 частковому задоволенню, а вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 зміні, у зв`язку з необхідністю застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити.

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Київського апеляційного суду від 14 липня 2020 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Застосувати до ОСОБА_6 положення ст. 75 КК, звільнивши його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки. Покласти на засудженого обов`язки, передбачені п. 1, п. 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
У решті вирок суду апеляційної інстанції залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3