Справа № 344/7812/16-к
Провадження № 11-кп/4808/295/20
Категорія ст. 49 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001426 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_6 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21.05.2020 року, якою звільнено від кримінальної відповідальності у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 296 КК України ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності

з участю: прокурора ОСОБА_14

потерпілого ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_15

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 ,

захисників ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

ОСОБА_18

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати як незаконну, у зв`язку із істотним порушенням кримінального процесуального закону, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що при постановлені судового рішення залишилось не з`ясованим питання про те, чи діяння, яке поставлено особі у провину дійсно мало місце, чи містить склад злочину, винуватість обвинувачених, які не визнали свою вину у вчиненому. Вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що обвинувачені ухилялись від досудового слідства, у зв`язку із чим було оголошено розшук, не перевірено чи обвинувачені протягом останніх 5 років вчиняли злочини та чи не притягувались до кримінальної відповідальності. Вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_10 в липні 2015 року вчинив тяжкий злочин за ч. 2 ст. 185 КК України та був засуджений до 2-х років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік, а в грудні 2016 року вчинив злочин за ч. 2 ст. 309 КК України. Стверджує, що обвинувачені протягом всього часу судового розгляду умисно затягували час. Посилається на те, що прийняте судом рішення було винесено у його відсутність, не була з`ясована його думка як потерпілого, чим порушено його право на захист.
В запереченнях на апеляційну скаргу:
- захисник ОСОБА_16 , що діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , просить залишити ухвалу суду без змін, оскільки згідно обвинувального акту подія відбувалася 09.04.2015 року, а тому п`ятирічний строк давності сплинув 09.04.2020 року. Звертає увагу на те, що відповідні клопотання подані захисниками до закінчення стадії дослідження доказів, тому будь-які висновки щодо встановлення фактів вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченим чи їх вини є передчасними та такими, що суперечать принципам презумпції невинуватості. Звільнення осіб від кримінальної відповідальності (покарання) у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим, незважаючи на якій стадії відбувається провадження. Вважає, що доказів ухилення ОСОБА_7 та ОСОБА_11 від досудового слідства та суду немає. Зупинення досудового розслідування з метою встановлення місцезнаходження осіб, які не мали правового статусу підозрюваного, саме по собі не може свідчити про їх ухилення від слідства. Також звертає увагу на той факт, що потерпілий у судові засідання фактично не з`являвся, а тому судом першої інстанції було заслухано думку представника потерпілого, яка не заперечувала проти закриття даного кримінального провадження;
-захисник ОСОБА_18 в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 просить залишити ухвалу міського суду без змін, оскільки 09.04.32020 року сплив п`ятирічний строк давності, а положення ст. 49 КК України носять імперативний характер, тобто в разі встановлення судом закінчення цього строку безпідставної відмови у звільненні від відповідальності процесуальним законом не передбачено, навіть якщо проти такого звільнення будуть заперечувати інші учасники судового розгляду (потерпілий). Вказує, що на відміну від змісту вироку, в ухвалі про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, суд не повинен у мотивувальній частині зазначати формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, суд зобов`язаний дослідити лише обставини, пов`язані із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. Вважає, що постанова про оголошення в розшук не є належним та достатнім доказом того, що обвинувачені ухилялись від досудового слідства, оскільки відсутні будь-які докази того, що обвинувачені повідомлялись належним чином про виклик до органів досудового слідства або про їх умисні дії на ухилення від слідства. Стверджує, що ОСОБА_10 судимості не мав, обвинувального вироку щодо нього за обвинуваченням за ст. 309 КК України не було, а тому перебіг давності не переривався;
-захисник ОСОБА_17 в інтересах обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду без змін, оскільки протягом досудового та судового розслідування не надано будь-яких доказів відносно того, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ухилялися від слідства та ігнорували виклики до слідчого. Вказані особи весь час перебували за місцем їх постійного проживання. Звертає увагу на те, що факт зупинення досудового розслідування у зв`язку із розшуком підозрюваного сам по собі не може свідчити про ухилення від слідства.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21.05.2020 року звільнено від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 296 КК України. Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки інкриміноване обвинуваченим кримінальне правопорушення, відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості та з дня його вчинення минуло п`ять років, обвинувачені звільняються від кримінальної відповідальності згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, а провадження підлягає закриттю (а.п. 240-245 т. 5).

Під час апеляційного розгляду:

- потерпілий ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_15 підтримали доводи апеляційної скарги, просять ухвалу суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції;

- обвинувачені та їх захисники не підтримали доводи апеляційної скарги, просили відмовити в її задоволенні;

- прокурор заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, ухвалу суду першої інстанції скасувати в частині закриття провадження відносно ОСОБА_10 та в цій частині прийняти нову з таких підстав.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 обвинувачуються у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганстві) вчиненому групою осіб 09.04.2015 року, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.

Санкція ч. 2 ст. 296 КК України передбачає покарання у виді обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на строк до чотирьох років, тобто є нетяжким злочином в розумінні ч. 4 ст. 12 КК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо у разі вчинення нею нетяжкого злочину, за який, відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України, передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років, і до дня набрання вироком законної сили минули п`ять років, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Матеріали провадження містять клопотання захисників ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 в інтересах обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 про закриття кримінального провадження, у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності (а.п. 221-228 т. 5), а також заяви обвинувачених про звільнення їх від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 296 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності та закриття кримінального провадження, з приміткою, що наслідки закриття кримінального провадження з таких підстав їм роз`яснені та зрозумілі (а.п. 229-235 т. 5).
Виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й у випадку встановлення передбачених у ст. 49 КК України підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.
Оскільки органами досудового розслідування було встановлено, що 09.04.2015 року ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 вчинили нетяжкий злочин, передбачений ч. 2 ст. 296 КК України, то станом на прийняття судом першої інстанції рішення, - 21.05.2020 року, минули 5 років з часу інкримінованого обвинуваченим вказаного вище діяння.

В апеляційній скарзі апелянт наголошує на тому, що обвинувачені не визнали своєї вини у вчиненому, проте, виходячи з системного аналізу вказаних вище норм, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання.

Передбачений ст. 49 КК України інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано та на підставі вимог діючого законодавства задовольнив клопотання про звільнення обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, та закрив провадження по справі, а тому доводи апелянта в частині того, що при постановлені судового рішення залишилось не з`ясованим питання про те, чи діяння, яке поставлено особі у провину дійсно мало місце, чи містить склад злочину, винуватість обвинувачених, які не визнали свою вину у вчиненому, не є слушними, оскільки не впливають на правильність прийнятого судом рішення.
Такі висновки повністю узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.03.2020 року (справа № 730/67/16-к).

В той же час, доводи апелянта щодо залишення поза увагою суду першої інстанції того факту, що ОСОБА_10 в липні 2015 року вчинив тяжкий злочин за ч. 2 ст. 185 КК України та був засуджений до 2-х років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік, що унеможливлює, на думку апелянта, його звільнення на підставі ст. 49 КК України, є слушними, а тому, на переконання колегії суддів, ухвалу суду першої інстанції в частині закриття провадження відносно ОСОБА_10 належить скасувати, та в цій частині прийняти нову, виходячи з наступного.

Так, матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України є: 1) закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків; 2) відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч. 2 ст. 49 КК); 3) не вчинення протягом цих строків нового злочину певного ступеня тяжкості.

В ч. 3 ст. 49 КК України наголошено на тому, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Проте, суд першої інстанції, на час винесення ним рішення, належним чином не переконався щодо наявності щодо обвинуваченого ОСОБА_10 обвинувальних вироків суду, які набрали законної сили.
Під час апеляційного перегляду справи встановлено, що вироком Монастирського районного суду Тернопільської області від 21.10.2015 року, який набув чинності 21.11.2015 року, ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні 28.07.2015 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України (санкція статті якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років) та засуджено із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі; на підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 1рік.
Отже, початком перебігу строку давності є день, коли злочин був вчинений, тобто, згідно вироку суду 28.07.2015 року і ця обставина сторонами не заперечується.
Враховуючи наведене вище, та керуючись ст. 49 КК України, перебіг строків давності відносно ОСОБА_10 належить рахувати саме з 28.07.2015 року.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Закриття кримінального провадження з цієї підстави не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує (ч. 8 ст. 284 КПК України).

Дотримання умов, передбачених частинами 1-3 ст. 49 КК України, є безумовним і звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності, є обов`язковим.

Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження.

Суд за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, та за згодою підозрюваного, обвинуваченого, підсудного ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого, підсудного від кримінальної відповідальності.

Аналогічне передбачено й нормами ч. 3 ст. 288 КПК України, зокрема, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

В судовому засіданні апеляційного суду, ОСОБА_10 не заперечував проти закриття кримінального провадження, повідомив, що наслідки закриття кримінального провадження з таких підстав йому зрозумілі.
Оскільки звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою, закон надає право обвинуваченому заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_10 наполягає на закритті провадження з відповідних підстав, його захисником та ним особисто були подані відповідні клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, які підтримані ними в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

З`ясувавши позицію обвинуваченого ОСОБА_10 та впевнившись у її добровільності, а також в усвідомленні останнім наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, з огляду на те, що на теперішній час минули 5 років, що свідчить про те, що у даному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, закінчився строк давності притягнення останнього до кримінальної відповідальності, що прямо передбачений п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, а тому, на переконання колегії суддів, клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження підлягає до задоволення, ОСОБА_10 належить звільнити від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження щодо нього закрити.

При цьому колегія суддів наголошує на тому, що відмова суду у звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності буде порушенням його прав, що є неприпустимим виходячи з позиці Верховного суду, викладеної у постанові від 26.03.2020 року (справа № 730/67/16-к).

Доводи апелянта про те, що відносно ОСОБА_10 існують й інші кримінальні провадження, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з презумпції невинуватості, як в сенсі ст. 17 КПК України, так й виходячи з п. 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а саме: «кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку».

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, Суд ухвалив, що:

«без доведення попередньої вини обвинуваченого в порядку, встановленому законом, і зокрема, без надання обвинуваченому можливості скористатися правом на захист, судове рішення відносно нього породжує відчуття того, що обвинувачений є справді винним» (справа Минелли против Швейцарии, у цій справі заявник скаржився на порушення презумпції невинуватості за п. 2 ст. 6 Конвенції).

В рішенні «Барбера, Мессеге и Хабардо проти Іспанії» Європейський Суд наголошував на тому, що: «п. 2 ст. 6 вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного. З цього принципу слідує також, що обов`язком обвинувачення є інформування особи про висунуті обвинувачення, щоб вона могла підготувати та належним чином представити аргументи на свій захист».

Отже, враховуючи наведене вище, ОСОБА_10 вважається невинуватим у вчиненні будь-яких інших інкримінованих йому кримінальних правопорушеннь і не може бути підданий кримінальному покаранню, доки його вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що обвинувачені ухилялись від досудового слідства, у зв`язку із чим були оголошені в розшук, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.
Так, згідно з ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.
Отже, норми чинного законодавства пов`язують зупинення строків давності не з постановами про зупинення слідства, оголошення в розшук, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства.
Колегія суддів звертає увагу на те, що виходячи з практики Верховного Суду (постанова Верховного Суду України від 19.03.2015 року №5-1кс15), під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо).
Особою, яка ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що вчинила певний злочин і здійснила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду. Давність персоніфікована, у зв`язку з чим про ухилення особи від слідства можна говорити лише тоді, коли слідство проводиться щодо конкретної особи. Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Із законодавчого положення про відновлення перебігу строку давності з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання випливає, що особу винного встановлено і здійснюються заходи, спрямовані на встановлення її місцезнаходження.
Отже при з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально-процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.
В той же час, матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення обвинуваченими ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства, відсутні дані, чи викликались особи до слідчого після повідомлення їм про підозру, і яким чином було встановлено, що вони відсутній за місцем проживання.
У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачені пояснили, що жодних повідомлень про виклик до слідчого не отримували, а коли їм повідомили про необхідність з`явитися, одразу прийшли.

Прокурор в судовому засіданні пояснив, що він не має доказів щодо належного повідомлення обвинувачених про явку до слідчого.

В наданих суду апеляційної інстанції постановах слідчого про оголошення розшуку підозрюваних від 17.11.2015 року зазначено лише те, що місце перебування не встановлено, за викликом для проведення слідчих дій не з`являються, в той же час жодних відомостей про те, що обвинувачені належним чином сповіщені про явку до слідчого (розписка про отримання повідомлення, телефонограма тощо) як з боку сторони обвинувачення, так з боку сторони захисту суду апеляційної інстанції не надано.

Сам по собі факт оголошення обвинувачених у розшук, так само як й надані під час апеляційного перегляду сторонами захисту листи Управління карного розшуку ГУ НП в Івано-Франківській області про те, що 28.01.2016 року розшук обвинувачених припинено, у зв`язку із встановленням їх місця перебування, не свідчить про те, що обвинувачені ухилялись від досудового розслідування або суду, та не місять відомості, які ж підстави для зупинення провадження перестали існувати.

Закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, пов`язує переривання або зупинення строків давності з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку, що доказів, які б об`єктивно вказували на навмисне переховування обвинувачених від органу досудового розслідування або суду надано не було.

Також не знайшли свого підтвердження й посилається апелянта на порушення право на захист, внаслідок того, що прийняте судом рішення було винесено у його відсутність, та не була з`ясована його думка як потерпілого.
Так, за змістом ч. 3 ст. 56 КПК під час судового провадження в будь-якій інстанції потерпілий має право бути завчасно повідомлений про час і місце судового розгляду, а також висловлювати свою думку під час вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому. Відповідно до ч. 1 ст. 135 КПК особа викликається до суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Згідно з приписами п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК судове рішення в будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час та місце судового засідання.

З оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, однак належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи (а.п. 240 т. 5).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, інтереси потерпілого ОСОБА_6 в суді першої інстанції представляла захисник ОСОБА_15 .

Судове засідання 21.05.2020 року відбувалось за участю представника потерпілого ОСОБА_15 , яка висловила свою думку щодо закриття провадження по справі.

Отже, неприбуття для участі у судовому засіданні потерпілого, якого належним чином було повідомлений про дату, час і місце проведення такого засідання, за умови, що його інтереси в суді представляв представник, не перешкоджає його проведенню.

В оскаржуваній ухвалі суду зазначено наступне: «Представник потерпілого ОСОБА_15 вважає, що провадження в справі підлягає закриттю у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності» (а.п. 244 т. 5).

Відповідно до ст. 8 та ст. 9 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Законність, як загальна засада кримінального провадження, полягає в забезпеченні єдиного порядку кримінального провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії і процесуальні рішення.

Обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства в процесі судового розгляду.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що за умови наявності під час судового засідання представника потерпілого ОСОБА_15 , яка висловила свою позиції щодо заявлених клопотань обвинувачених про звільнення їх від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, порушень права потерпілого ОСОБА_6 на захист не знайшли свого підтвердження.

Крім того, в ст. 129 Конституції України закріплено конституційний припис, згідно якого, розгляд справ в судах відбувається відкрито, що, в свою чергу, гарантує особі, своєчасно дізнатись як про час судового засідання так й про результати судового розгляду.

В своєму рішенні Європейський суд з прав людини від 03.04.2008 (у справі «Пономарьов проти України») наголошує на тому, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження».

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги потерпілого підлягають частковому задоволенню, у зв`язку із чим, ухвалу суду належить скасувати в частині закриття провадження відносно ОСОБА_10 , та в цій частині прийняти нову, а в решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 412, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргупотерпілого ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21.05.2020 року якою звільнено від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 296 КК України, скасувати в частині закриття провадження відносно ОСОБА_10 , та в цій частині прийняти нову.

ОСОБА_10 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України звільнити від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження щодо нього закрити.

В решті ухвалу суду І інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4