УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2020 року

м. Київ
справа № 756/8362/18
провадження № 51-5785ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року у кримінальному провадженні № 0003749 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК), та
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янська Донецької області, жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК.
Суть питання
За вироком Оболонського районного суду м. Києва від 09 січня 2020 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, визначені ст. 76 КК.
Згідно з цим же вироком ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 186 КК на строк 5 років, за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст.185 КК на строк 2 роки. На підставі ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, визначені ст. 76 зазначеного Кодексу.
Як зазначив суд у вироку, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано винуватими і засуджено за те, що вони 18 травня 2018 року приблизно о 00:25, перебуваючи біля підземного переходу на вул. З. Гайдай у м. Києві, за попередньою змовою між собою, шляхом застосування до потерпілого ОСОБА_7 фізичного та психічного насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, відкрито викрали належне йому майно на загальну суму 14 199 грн.
Крім того, 21 грудня 2018 року, о 15:30 год, ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою: просп. Оболонський, 1-Б, в м. Києві, у приміщенні магазину «Спортмастер Гіпер», одягнувши на себе чоловічі черевики, належні ТОВ «СПОРТМАСТЕР Україна», вийшов за межі кас магазину, проте свого злочинного умислу до кінця не довів, оскільки був зупинений працівниками охорони магазину. У разі доведення кримінального правопорушення до кінця ОСОБА_6 могло бути заподіяно ТОВ «СПОРТМАСТЕР Україна» матеріальну шкоду на загальну суму 2165,83 грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 10 вересня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засуджених та правильності кваліфікації їх дій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
За його аргументами, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам прокурора, що наведені відомості про засуджених у вироку не є обґрунтованою підставою для висновку щодо можливості їх виправлення без ізоляції від суспільства, а обмежився лише перерахуванням обставин, на які суд першої інстанції послався у вироку при призначенні покарання, і не зазначив чи є обґрунтованим визнання судом обставин, які пом`якшують покарання.
Стверджує, що під час судового провадження не було встановлено достатніх підстав для звільнення засуджених від відбування покарання з випробуванням.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК та ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 цього Кодексу Верховний Суд не перевіряє, оскільки прокурор не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Положеннями ст. 75 КК визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, врахувавши тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Статті 6575 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку кримінальне правопорушення. Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженим покарання, врахував: ступінь тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень; особу ОСОБА_5 , який раніше не був судимий, одружений, посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку в нарколога і психіатра не перебуває; особу ОСОБА_6 , який раніше не був судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, має на утриманні малолітню дитину та матір, яка потребує його догляду; відсутність у них обставин, що обтяжують покарання; наявність обставин, які пом`якшують покарання, а це щире каяття, сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування потерпілому завданих матеріальних збитків та моральної шкоди, спричинених внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Крім того, суд взяв до уваги позицію потерпілого ОСОБА_7 , який у судовому засіданні вказав про відшкодування йому завданої матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з чим жодних претензій до ОСОБА_6 і ОСОБА_5 не має.

Отже, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, у повній мірі врахував положення статтей 65- 67 КК, що знайшло відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, і дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення засудженим покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статей зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного засудженим покарання тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень і особам засуджених через м`якість. Ці доводи за змістом є аналогічними доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені у скарзі, щодо необґрунтованого звільнення засуджених від відбування покарання на підставі ст. 75 КК та, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши таке рішення.
Зокрема, апеляційний суд, мотивуючи свій висновок у частині застосування положень ст. 75 КК, вказав про обґрунтованість висновку місцевого суду щодо можливості виправлення засуджених без реального відбування ними призначеного покарання. Так, апеляційний суд врахував, що дані стосовно осіб засуджених спростовують доводи прокурора про підвищену суспільну небезпеку засуджених, водночас матеріалами справи висновки місцевого суду не спростовуються. Не залишилась поза увагою апеляційного суду і поведінка засуджених у цьому кримінальному провадженні, які відшкодували потерпілому завдану майнову і немайнову шкоду, повністю визнали свою вину, як у суді першої інстанції, що дало можливість провести судовий розгляд у порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, так і в суді апеляційної інстанції, щиро розкаялися у вчиненні кримінальних правопорушень. Щодо посилання прокурора в апеляційній скарзі на умисел, корисливий мотив вчинених кримінальних правопорушень та попередню змову групи осіб суд зауважив, що ці обставини обов`язково враховуються судом при призначенні покарання, оскільки є елементами складу кримінального правопорушення.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновками місцевого і апеляційного судів про можливість виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за їхньою поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та з покладенням на них обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженим покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданого до неї судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалуКиївського апеляційного суду від 10 вересня 2020 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3