№ 1-кп/755/249/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" жовтня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005014 від 14.06.2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Убель, Червенського р-ну, Мінської обл., Республіки Білорусь, білоруса, громадянина Республіки Білорусь, із середньою освітою, перебуваючого у цивільному шлюбі, маючого на утриманні дитину 2002 року народження (зі слів), працюючого неофіційно на будівництві, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання на території України, раніше судимого 21.11.2016 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 187 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 30.05.2019 року з ДУ «Бучанська ВК (№ 85)» умовно-достроково з невідбутим строком покарання 2 роки 5 місяців,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , 14 червня 2019 року, приблизно о 19 годині 30 хвилин, перебуваючи біля кафе «Сова», що розташоване на території ПКіВ «Гідропарк» у м. Києві, помітив у сумці ОСОБА_12 належний їй мобільний телефон та в цей час, з метою протиправного збагачення, у нього виник злочинний умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна мобільного телефону. Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне, відкрите викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, з метою незаконного збагачення, ОСОБА_4 у присутності інших осіб, усвідомлюючи, що його злочинні дії є відкритими, повторно викрав, самовільно витягнувши рукою з наявної біля потерпілої ОСОБА_12 жіночої сумки належне останній майно, а саме мобільний телефон «Nokia 710», вартістю 2500 грн., який помістив до задньої лівої кишені своїх штанів та залишив місце скоєння злочину з викраденим майном, отримавши можливість розпорядитися ним на власний розсуд. У подальшому, 14.06.2019 року, приблизно о 19 год. 45 хв., ОСОБА_4 разом із викраденим майном був затриманий працівниками поліції на території ПКіВ «Гідропарк» неподалік місця вчинення злочину.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе за ч. 2 ст. 186 КК України визнав повністю та показав, що дійсно, 14.06.2019 року, після обіду, він приїхав у «Гідропарк», щоб влаштуватися на роботу та відпочити. Ближче до вечора, проходивши повз кафе «Сова», він побачив компанію осіб, неподалік від яких на підлозі сиділа жінка у стані алкогольного сп`яніння, до якої він підійшов, підняв та посадив на сходи поруч. Далі, він побачив у жінки сумку, з якої при інших особах дістав мобільний телефон «Nokia», після чого, пішов з місця в сторону автомобільної дороги, де, піднявшись на проїжджу частину, його затримали працівники поліції, які згодом вилучили у нього викрадений мобільний телефон. Зокрема, показав, що розуміє, що його дії були умисними, носили відкритий характер, оскільки, коли він йшов з місця злочину, то чув крики, щоб він зупинився, однак, розуміючи, що утримує викрадене майно, продовжив йти та чуже майно не повернув. У скоєному щиро каявся, жалкує про скоєне, прохав вибачення у потерпілої.

Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Враховуючи процесуальну позицію обвинуваченого ОСОБА_4 , який визнав свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, його вина також підтверджується дослідженими в судовому засіданні в їх сукупності доказами, показаннями потерпілої та свідків, які попереджались про кримінальну відповідальність, а саме:

- допитана у судовому засіданні, у порядку ст. 353 КПК України, потерпіла ОСОБА_12 суду показала, що 14.06.2019 року, близько 16 години, разом з колегами зібралися в ресторані «Сова», що знаходиться в «Гідропарку», щоб відсвяткували день медичного працівника. Близько 19 години вони вийшли із закладу на подвір`я, де було ще світло, людей було не багато. До неї підійшов обвинувачений ОСОБА_4 , з яким до події вона не була знайома, штовхнув її, намагався зірвати сумку, однак, оскільки сумка була одягнута через її плече, він не зміг зірвати її, однак, від ривка вона впала на землю. Далі обвинувачений заліз рукою до її сумки, витягнув телефон «Nokia», який знаходився у футлярі і побіг з місця події, а її колеги побігли за ним. Згодом, хвилин через 10 його затримали працівники поліції, які знайшли в обвинуваченого належний їй телефон, який був без сім-картки, оскільки останній викинув її доки біг. Окрім того, зазначила, що претензій до ОСОБА_4 не має та вибачає його;

- допитаний у судовому засіданні, у порядку ст. 352 КПК України, свідок ОСОБА_13 суду показав, що влітку 2019 року, точної дати не пам`ятає, разом із ОСОБА_12 та ОСОБА_14 відпочивали у «Гідропарку». Вийшли із ресторану, назву точно не пам`ятає, пройшовши метрів 100-150, до них підійшли двоє чоловіків, які запропонували відвести ОСОБА_12 , так як остання була у стані алкогольного сп`яніння. Один із чоловіків був обвинувачений. Попросивши їх піти звідти, чоловіки не реагували, починався конфлікт, тому він відійшов та викликав поліцію. Повертаючись до друзів, побачив як обвинувачений щось витягував із сумки потерпілої, яка була у неї в руках, після чого, побіг. Потерпіла щось кричала про свій телефон, тому вони почали кричали обвинуваченому вслід, просили щоб той зупинився, однак, ніхто не реагував. Невдовзі під`їхали поліцейські, які згодом затримали обвинуваченого;

- допитаний у судовому засіданні, у порядку ст. 352 КПК України, свідок ОСОБА_15 суду показав, що влітку 2019 року, точну дату не пам`ятає, патрулюючи по м. Києву, отримали виклик про грабіж у «Гідропарку». Приїхавши на місце, він побачив обвинуваченого, який підходив під орієнтування, зокрема, на нього згодом особисто вказала потерпіла. На місці також були знайомі потерпілої, зокрема чоловік, який безпосередньо викликав поліцію та особисто вказував прикмети грабіжника. Після затримання обвинуваченого ОСОБА_4 , було проведено поверхневу перевірку, під час якої, в нього було виявлено мобільний телефон «Nokia», який впізнала потерпіла.

Суд, оцінює показання потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , як належними та достовірними, у розумінні ст. ст. 94-96 КПК України, тому не має підстав ставити їх під сумнів або ж не брати як доказ, оскільки вони узгоджуються з іншими дослідженими доказами в їх сукупності.

Так, зокрема, вина обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК України доводиться процесуальними джерелами доказів, а саме:

- повідомленням про початок досудового розслідування від 14.06.2019 року (т. 2 а.п. 172);

- рапортом працівників поліції від 14.06.2019 року про подію(т. 2 а.п. 177);

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 14.06.2019 року (т. 2 а.п. 178);

- протоколом огляду місця події від 14.06.2019 року де було виявлено ОСОБА_4 (т. 2 а.п.181-183);

- товарним чеком №1087 від 11.07.2015 року щодо вартості викраденого майна (телефону) (т. 2 а.п. 184);

- протоколом особистого обшуку особи, затриманої в порядку ч. 3 ст. 208 КПК України від 14.06.2019 року, під час якого у ОСОБА_4 було вилучено мобільний телефон марки «Нокіа» (т. 2 а.п. 185-186);

- постановами про визнання речових доказів (т. 2 а.п. 188, 191, 197);

- протоколами проведення слідчого експерименту від 26.06.2019 року (т. 2 а.п. 192-195), від 26.06.2019 року (т. 2 а.п. 198-201).

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Зокрема, згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Наведені вище докази, в їх сукупності, суд визнає належними та допустимими у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Проаналізувавши всі докази, суд приходить до висновку, що надані стороною обвинувачення докази в їх сукупності, повністю підтверджують дані про місце, час, спосіб, мотив та обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до обґрунтованого висновку про доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, сукупністю доказів, які суд визнає належними, допустимими та достовірними, бере їх до уваги та кладе в основу обвинувального вироку відносно обвинуваченого.

Згідно з ч. 2 ст. 8 КПК України та ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд при розгляді даного кримінального провадження враховує усталену практику ЄСПЛ, зокрема, викладену в рішеннях ЄСПЛ по справах «Кобець проти України», «Коробов проти України» та «Ушаков проти України» щодо концепції доведення вини «поза розумним сумнівом» та вважає, що стороною обвинувачення в повній мірі доведено винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами у кримінальному провадженні «поза розумним сумнівом», що також узгоджується із положеннями ст. 94 КПК України, які в повній мірі дають змогу суду зробити переконливий висновок щодо притягнення до кримінальної відповідальності обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини, ст. 62 Конституції України і норм КПК України, кожна людина має право на справедливий розгляд справи, ніхто не може бути підданий кримінальному покаранню поки не буде визнаний винним в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.

Оцінюючи всі докази, надані стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні в їх сукупності, суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).

Суд вважає, що вина ОСОБА_4 у тому, що він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, є доведеною, тому знаходить правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 186 КК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно зі ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Європейський суд) передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Так, суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 виду та міри покарання, приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким, конкретні обставини кримінального провадження, дані про його особу, а саме: на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше судимого.

Згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає пом`якшуючою обставиною щире каяття обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненому.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

З урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його особи, наявності пом`якшуючої обставини та відсутності обтяжуючої, конкретних обставин кримінального провадження, суд вважає, що його перевиховання і виправлення неможливо без ізоляції від суспільства і не знаходить підстав для застосування ст. ст. 69, 75 КК України, тому вважає за необхідне призначити йому міру покарання у виді позбавлення волі, але, з урахуванням його ставлення до скоєного вину визнав, щиро каявся, просив вибачення у потерпілої, яка зазначила, що претензій до обвинуваченого ніяких немає, суд приходить до висновку про призначення міри покарання у виді позбавлення волі, однак, у мінімальному розмірі санкції, передбаченої ч. 2 ст. 186 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні.

Речові докази у кримінальному проваджені вирішено, відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання за цим вироком частково приєднати ОСОБА_4 невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21.11.2016 року та остаточно призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України залишити без змін та вважати його продовженим до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 14 червня 2019 року.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Речові докази у кримінальному, а саме: DVD-R диск, 4,7 GB, марки «ARITA», срібного кольору, на якому знаходиться відеозапис особистого обшуку ОСОБА_4 , як затриманої особи в порядку ч. 3 ст. 208 КПК України, що мав місце 14.06.2019 року за адресою: м. Київ, ПКіВ «Гідропарк»; DVD-R диск, 4,7 GB, марки «ARITA», срібного кольору, на якому знаходиться відеозапис слідчої дії слідчий експеримент, що мав місце 26.06.2019 року за адресою: м. Київ, ПКіВ «Гідропарк»; DVD-R диск, 4,7 GB, марки «ARITA», срібного кольору, на якому знаходиться відеозапис слідчої дії слідчий експеримент, що мав місце 26.06.2019 року за адресою: м. Київ, ПКіВ «Гідропарк» залишити при матеріалах справи;

- мобільний телефон марки «Nokia», чорного кольору, IMEI: НОМЕР_1 , який було вилучено під час особистого обшуку особи, затриманої в порядку ч. 3 ст. 208 КПК України, що проводився за адресою: м. Київ, ПКіВ «Гідропарк», який належить потерпілій ОСОБА_12 та переданий до камери схову Дніпровського УП - повернути потерпілій ОСОБА_12 .

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя