справа №619/2627/20
провадження №1-кп/619/292/20
УХВАЛА

02 вересня 2020 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2
прокурораОСОБА_3
обвинуваченихОСОБА_4
ОСОБА_5
захисникаОСОБА_6

розглянув у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження №0000728 від 29.05.2020 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ;
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харкова, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ;
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України,

установив:
До суду надійшов обвинувальний акт у відношенні ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

Під час підготовчого судового засідання не було встановлено підстави для прийняття рішень, передбачених п.п. 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України.
Підстав для здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні не встановлено.
У підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про відсторонення від посади обвинуваченого ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання зазначив, що ОСОБА_4 перебуває на посаді працівника митного органу та підозрюється у вчиненні злочину саме з цих обставин. Злочин, вчинення якого йому інкримінується, є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років, зі штрафом від 500 до 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Перебування на займаній посаді сприяло вчиненню цього кримінального правопорушення, тому може негативно впливати на перебіг судового розгляду, а саме тиск на свідків, використання службового становища. Негативні наслідки відсторонення від посади не перевищують необхідність та можливість досягнення завдань у цьому кримінальному провадженні. Також, ОСОБА_4 використовуючи своє службове становище, майновий стан, соціальні зв`язки та авторитет в органах державної влади та місцевого самоврядування може впливати на потерпілих, свідків, зокрема на працівників відділу митного оформлення «Гоптівка» митного посту «Магістральний», водія транспортного засобу Volkswagen Transporter р/н НОМЕР_1 , з метою примусити останніх не повідомляти правоохоронним органам відомі їм обставини вчинення кримінального правопорушення, а також експертів та спеціалістів у цьому кримінальному провадженні.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_6 заперечували проти його задоволення, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.
Суд дійшов висновку про повернення клопотання прокурору з таких підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 155 КПК України у клопотанні про відсторонення від посадизазначаються: 1) короткий виклад обставин кримінального правопорушення, у зв`язку з яким подається клопотання; 2) правова кваліфікація кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 3) виклад обставин, що дають підстави підозрювати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на обставини; 4) посада, яку обіймає особа; 5) виклад обставин, що дають підстави вважати, що перебування на посаді підозрюваного, обвинуваченого сприяло вчиненню кримінального правопорушення; 6) виклад обставин, що дають підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений, перебуваючи на посаді, знищить чи підробить речі і документи, які мають суттєве значення для досудового розслідування, незаконними засобами впливатиме на свідків та інших учасників кримінального провадження або протиправно перешкоджатиме кримінальному провадженню іншим чином; 7) перелік свідків, яких слідчий, прокурор вважає за необхідне допитати під час розгляду клопотання. До клопотання також додаються: 1) копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання; 2) документи, які підтверджують надання підозрюваному, обвинуваченому копій клопотання та матеріалів, що обґрунтовують клопотання.

У клопотанні прокурор просить відсторонити ОСОБА_4 від посади головного державного інспектора відділу комплексного аналізу та супроводження перевірок управління митного аудиту Слобожанської митниці Держмитслужби.

При цьому, у клопотанні зазначено, що ОСОБА_4 перебуває на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення «Гоптівка» митного поста «Магістральний» Слобожанської митниці Держмитслужби

У судовому засіданні ОСОБА_4 повідомив, що він перебуває на посаді головного державного інспектора відділу митної статистики Управління митних інформаційних технологій та статистики Слобожанської митниці Держмитслужби.

В порушення вимог ч. 2 ст. 155 КПК України до клопотання прокурора про відсторонення від посади не додано матеріали на підтвердження того, яку посаду на даний час займає ОСОБА_4 .

Також до клопотання не додані копії матеріалів, які свідчать про обставини, що дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на посаді, незаконними засобами впливатиме на свідків та інших учасників кримінального провадження або протиправно перешкоджатиме кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 156 КПК України суд, встановивши, що клопотання подано без додержання вимог статті 155 цього Кодексу, повертає його прокурору, про що постановляє ухвалу.

Отже, суд дійшов висновку про повернення клопотання про відсторонення від посади обвинуваченого ОСОБА_4 .

У підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про відсторонення від посади обвинуваченого ОСОБА_5 .
В обґрунтування клопотання зазначив, що ОСОБА_5 перебуває на посаді працівника митного органу та підозрюється у вчиненні злочину саме з цих обставин. Злочин, вчинення якого йому інкримінується, є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років, зі штрафом від 500 до 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Перебування на займаній посаді сприяло вчиненню цього кримінального правопорушення, тому може негативно впливати на перебіг судового розгляду, а саме тиск на свідків, використання службового становища. Негативні наслідки відсторонення від посади не перевищують необхідність та можливість досягнення завдань у цьому кримінальному провадженні. Також, ОСОБА_5 використовуючи своє службове становище, майновий стан, соціальні зв`язки та авторитет в органах державної влади та місцевого самоврядування може впливати на потерпілих, свідків, зокрема на працівників відділу митного оформлення «Гоптівка» митного посту «Магістральний», водія транспортного засобу Volkswagen Transporter р/н НОМЕР_1 , з метою примусити останніх не повідомляти правоохоронним органам відомі їм обставини вчинення кримінального правопорушення, а також експертів та спеціалістів у цьому кримінальному провадженні.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_6 заперечували проти його задоволення, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.
Суд дійшов висновку про повернення клопотання прокурору з таких підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 155 КПК України у клопотанні про відсторонення від посадизазначаються: 1) короткий виклад обставин кримінального правопорушення, у зв`язку з яким подається клопотання; 2) правова кваліфікація кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 3) виклад обставин, що дають підстави підозрювати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на обставини; 4) посада, яку обіймає особа; 5) виклад обставин, що дають підстави вважати, що перебування на посаді підозрюваного, обвинуваченого сприяло вчиненню кримінального правопорушення; 6) виклад обставин, що дають підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений, перебуваючи на посаді, знищить чи підробить речі і документи, які мають суттєве значення для досудового розслідування, незаконними засобами впливатиме на свідків та інших учасників кримінального провадження або протиправно перешкоджатиме кримінальному провадженню іншим чином; 7) перелік свідків, яких слідчий, прокурор вважає за необхідне допитати під час розгляду клопотання. До клопотання також додаються: 1) копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання; 2) документи, які підтверджують надання підозрюваному, обвинуваченому копій клопотання та матеріалів, що обґрунтовують клопотання.

У клопотанні прокурор просить відсторонити ОСОБА_5 від посади головного державного інспектора відділу митного оформлення «Гоптівка» митного поста «Магістральний» Слобожанської митниці Держмитслужби.

У судовому засіданні ОСОБА_5 повідомив, що він перебуває на посаді головного державного інспектора митного поста «Гоптівка» Слобожанської митниці Держмитслужби.

В порушення вимог ч. 2 ст. 155 КПК України до клопотання прокурора про відсторонення від посади не додано матеріали на підтвердження того, яку посаду на даний час займає ОСОБА_5 .

Також до клопотання не додані копії матеріалів, які свідчать про обставини, що дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на посаді, незаконними засобами впливатиме на свідків та інших учасників кримінального провадження або протиправно перешкоджатиме кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 156 КПК України суд, встановивши, що клопотання подано без додержання вимог статті 155 цього Кодексу, повертає його прокурору, про що постановляє ухвалу.

Отже, суд дійшов висновку про повернення клопотання про відсторонення від посади обвинуваченого ОСОБА_5 .

У підготовчому судовому засіданні прокурор з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, заявив клопотання про арешт майна обвинуваченого ОСОБА_4 , а саме 10/100 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та належить дружині обвинуваченого ОСОБА_7 .

В обґрунтування клопотання зазначив, що згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, дружині обвинуваченого ОСОБА_4 , ОСОБА_7 на праві приватної власності належить кімната за адресою: АДРЕСА_3 , площею 17 м2, право власності на яку вона набула у шлюбі з обвинуваченим. Під час судового розгляду виникла необхідність в забезпеченні цивільного позову, з метою відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_6 заперечували проти його задоволення, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.
Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурор з таких підстав.
Згідно п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).
Відповідно до ч. 2 ст.171 КПК України у клопотанні прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною 1 ст. 173 КПК України передбачено, що суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з пунктами 3, 4-6 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суд повинен враховувати : наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Прокурор просить накласти арешт на майно дружини обвинуваченого, посилаючись при цьому на ч. 3 ст. 73 СК України.
Частиною 3 ст. 73 СК України передбачено, що при відшкодуванні шкоди, завданої кримінальним правопорушенням одного з подружжя, стягнення може бути накладено на майно, набуте за час шлюбу, якщо рішенням суду встановлено, що це майно було придбане на кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з Інформаційної довідки № 221680110 від 27.08.2020, 10/100 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , належить ОСОБА_7 на підставі договору дарування.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Отже, 10/100 частки вказаної квартири є особистою власністю ОСОБА_7 .

У зв`язку з цим, відсутні правові підстави для накладення арешту на вказане у клопотанні прокурора майно.

У підготовчому судовому засіданні прокурор з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, заявив клопотання про арешт майна обвинуваченого ОСОБА_5 , а саме: транспортний засіб «Hyundai Tucson» р/н НОМЕР_2 шляхом заборони на відчуження та проведення інших реєстраційних дій; земельну ділянку площею 0,15 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , та належить дружині обвинуваченого ОСОБА_8 .

В обґрунтування клопотання зазначив, що відповідно до інформації Регіонального сервісного центру МВС України в Харківській області № 31/20-2-95 від 14.07.2020 власником транспортного засобу- автомобіля марки «Hyundai Tucson» р/н НОМЕР_2 значиться ОСОБА_5 . Крім того, згідно з листом ГУ Держгеокадастру у Харківській області № 10-20-9-4728/0/19-20 від 19.06.2020 дружині обвинуваченого ОСОБА_5 , ОСОБА_8 на підставі державного акту серії ЯГ № 083538, зареєстрованого за № 73992 від 23.12.2011 належить земельна ділянка площею 0,1500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Під час судового розгляду виникла необхідність в забезпеченні цивільного позову, з метою відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_6 заперечували проти його задоволення, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.
Суд дійшов висновку про часткове задоволенні клопотання прокурора з таких підстав.
Згідно п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).
Відповідно до ч. 2 ст.171 КПК України у клопотанні прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною 1 ст. 173 КПК України передбачено, що суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з пунктами 3, 4-6 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суд повинен враховувати: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Як вбачається з листа начальника РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області № 31/20-2-45 від 14.07.2020, транспортний засіб «Hyundai Tucson» р/н НОМЕР_2 належить обвинуваченому ОСОБА_5 .
Отже, суд дійшов висновку про задоволення клопотання в цій частині.
При цьому, прокурор просить накласти арешт на майно дружини обвинуваченого, посилаючись при цьому на ч. 3 ст. 73 СК України.
Частиною 3 ст. 73 СК України передбачено, що при відшкодуванні шкоди, завданої кримінальним правопорушенням одного з подружжя, стягнення може бути накладено на майно, набуте за час шлюбу, якщо рішенням суду встановлено, що це майно було придбане на кошти, здобуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 083568, земельна ділянка площею 0,15 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , належить ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 07.09.2005.

Отже, вказана земельна ділянка придбана ОСОБА_8 07 вересня 2005 року, тобто до подій, в яких обвинувачується ОСОБА_5 .

У зв`язку з цим, відсутні правові підстави для накладення арешту на вказану земельну ділянку.

У підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці за місцем проживання: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання зазначив, що ОСОБА_4 перебуває на посаді працівника митного органу та підозрюється у вчиненні злочину саме з цих обставин. Злочин, вчинення якого йому інкримінується, є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років, зі штрафом від 500 до 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Підстави застосування запобіжного заходу обґрунтовуються можливістю настання таких ризиків відповідно до вимог ст. 177 КПК України. По перше, вчинити інше кримінальне правопорушення. Наявність вказаного ризику орган розслідування обґрунтовує схильністю обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень корупційної направленості, оскільки є підстави вважати про неодноразове скоєння ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, у тому числі корупційної спрямованості та у сфері службової діяльності. Зокрема 09.11.2019 через митний кордон України проїхало 13 мікроавтобусів із товаром, більшість яких оформлював безпосередньо ОСОБА_4 . Також, ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду. Відповідно до п.91 постанови Європейського суду по правам людини від 29.05.2012 (справа Суслов проти Російської Федерації) Європейським судом встановлений ризик втечі підозрюваного від органів слідства та суду тим, що інші підозрювані, причетні до злочинної діяльності, під час слідства не були виявлені. Крім того, при доведеності ризику втечі обвинуваченого від органів слідства, необхідно врахувати посаду, яку обіймає обвинувачений та має зв`язки з митними та правоохоронними органами, органами державної влади, місцевого самоврядування. Також, ризик полягає у можливості знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Досудове розслідування кримінального провадження триває, вирішується питання про проведення низки слідчих дій, з метою отримання доказів, які обвинувачений разом із своїми співучасниками може знищити, сховати, спотворити, оскільки на цей час органом досудового розслідування не встановлені всі обставини скоєних злочинів. Обвинувачений може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадження, у тому числі через свої зв`язки у митних та правоохоронних органах, оскільки деякі із них працюють разом із ним. Більшість свідків, які перебувають у підпорядкуванні керівників відділу митного оформлення «Гоптівка» митного посту «Магістральний» Харківської митниці ДФС, які можуть чинити на них тиск, використовуючи владні повноваження, не допитані у зв`язку з великим обсягом слідчих та процесуальних дій. ОСОБА_4 та його співучасники можуть здійснити підкуп свідків, маючи значний фінансовий ресурс, у тому числі за незаконно привласнені грошові кошти від злочинної діяльності. Також, обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. У органу розслідування наявна інформація, що ОСОБА_4 має владні повноваження, авторитет та вплив в органах виконавчої влади, державної влади Дергачівського району Харківської області, особисті зв`язки серед співробітників правоохоронних органів області.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_6 заперечували проти його задоволення, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.
Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту та застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання з таких підстав.

Згідно з ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Частиною 1 статті 194 передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів оцінює в сукупності всі обставини, вказані в ст. 178 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 181 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту повинен перевірити чи достатньо підстав для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України.
Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, національні суди повинні з`ясувати, чи є домашній арешт до судового розгляду справи єдиним запобіжним заходом, який забезпечив би належну процесуальну поведінку особи та виконання нею процесуальних обов`язків, а також, чи є можливість обмежитися в даному випадку застосуванням іншого запобіжного заходу.
При обранні виду запобіжного заходу суди враховують вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадків за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Натомість, протягом розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу ОСОБА_4 у вигляді цілодобового домашнього арешту не було доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Суд дійшов висновку, що є всі підстави для застосування, у відповідності до ч. 4 ст. 194 КПК України, більш м`якого запобіжного заходу, оскільки прокурор довів обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої статті 194 КПК України, але не довів обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
У пункті 29 рішення Європейського суду з прав людини від 11.10.2010 року справа «Хайреддінов проти України», береться до уваги, що «ризик втечі або уникнення правосуддя» зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, трохи пом`якшує цей страх і зменшує його наміри втекти (7). При обґрунтуванні цієї підстави необхідне дослідження характеристики особистості, утримуваної під вартою. При цьому на користь звільнення свідчать: відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя (21, с.98). Справа ЄСПЧ «Пунцельт проти Чехії».
Отже, характеризуючи особу обвинуваченого ОСОБА_4 немає підстав в даний час стверджувати, про існування ризиків, передбачених ч. 1ст. 177 КПК України на запобігання, яким спрямоване застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Згідно з положенням Конвенції про захист прав людини, а також загальної спрямованості реформи кримінального судочинства на гуманізацію й підвищення гарантій захисту прав особи, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, суд дійшов висновку про обрання обвинуваченому ОСОБА_4 міру запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 179 КПК України особисте зобов`язання полягає у покладенні на обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.
Так як до обвинуваченого ОСОБА_4 застосовується запобіжний захід, то суд зобов`язує його прибувати за кожною вимогою до суду за першою вимогою та покладає обов`язок, який передбачений пунктом 3 ч. 5 ст. 194 КПК України.
Відповідно до ч. 7 ст. 194 КПК України обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, можуть бути покладені на обвинуваченого на строк не більше двох місяців.
У підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці за місцем проживання: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування клопотання зазначив, що ОСОБА_5 перебуває на посаді працівника митного органу та підозрюється у вчиненні злочину саме з цих обставин. Злочин, вчинення якого йому інкримінується, є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років, зі штрафом від 500 до 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Підстави застосування запобіжного заходу обґрунтовуються можливістю настання таких ризиків відповідно до вимог ст. 177 КПК України. По перше, вчинити інше кримінальне правопорушення. Наявність вказаного ризику орган розслідування обґрунтовує схильністю обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень корупційної направленості, оскільки є підстави вважати про неодноразове скоєння ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, у тому числі корупційної спрямованості та у сфері службової діяльності. Зокрема 09.11.2019 через митний кордон України проїхало 13 мікроавтобусів із товаром, які оглядав безпосередньо ОСОБА_5 . Також, ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду. Відповідно до п. 91 постанови Європейського суду по правам людини від 29.05.2012 (справа Суслов проти Російської Федерації) Європейським судом встановлений ризик втечі підозрюваного від органів слідства та суду тим, що інші підозрювані, причетні до злочинної діяльності, під час слідства не були виявлені. Крім того, при доведеності ризику втечі обвинуваченого від органів слідства, необхідно врахувати посаду, яку обіймає обвинувачений та має зв`язки з митними та правоохоронними органами, органами державної влади, місцевого самоврядування. Також, ризик полягає у можливості знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Досудове розслідування кримінального провадження триває, вирішується питання про проведення низки слідчих дій, з метою отримання доказів, які обвинувачений разом із своїми співучасниками може знищити, сховати, спотворити, оскільки на цей час органом досудового розслідування не встановлені всі обставини скоєних злочинів. Обвинувачений може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадження, у тому числі через свої зв`язки у митних та правоохоронних органах, оскільки деякі із них працюють разом із ним. Більшість свідків, які перебувають у підпорядкуванні керівників відділу митного оформлення «Гоптівка» митного посту «Магістральний» Харківської митниці ДФС, які можуть чинити на них тиск, використовуючи владні повноваження, не допитані у зв`язку з великим обсягом слідчих та процесуальних дій. ОСОБА_5 та його співучасники можуть здійснити підкуп свідків, маючи значний фінансовий ресурс, у тому числі за незаконно привласнені грошові кошти від злочинної діяльності. Також, обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. У органу розслідування наявна інформація, що ОСОБА_5 має владні повноваження, авторитет та вплив в органах виконавчої влади, державної влади Дергачівського району Харківської області, особисті зв`язки серед співробітників правоохоронних органів області.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_6 заперечували проти його задоволення, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.
Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту та застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання з таких підстав.
Згідно з ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Частиною 1 статті 194 передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів оцінює в сукупності всі обставини, вказані в ст. 178 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 181 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту повинен перевірити чи достатньо підстав для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України.
Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, національні суди повинні з`ясувати, чи є домашній арешт до судового розгляду справи єдиним запобіжним заходом, який забезпечив би належну процесуальну поведінку особи та виконання нею процесуальних обов`язків, а також, чи є можливість обмежитися в даному випадку застосуванням іншого запобіжного заходу.
При обранні виду запобіжного заходу суди враховують вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадків за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Натомість, протягом розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу ОСОБА_5 у вигляді цілодобового домашнього арешту не було доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Суд дійшов висновку, що є всі підстави для застосування, у відповідності до ч. 4 ст. 194 КПК України, більш м`якого запобіжного заходу, оскільки прокурор довів обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої статті 194 КПК України, але не довів обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
У пункті 29 рішення Європейського суду з прав людини від 11.10.2010 року справа «Хайреддінов проти України», береться до уваги, що «ризик втечі або уникнення правосуддя» зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, трохи пом`якшує цей страх і зменшує його наміри втекти (7). При обґрунтуванні цієї підстави необхідне дослідження характеристики особистості, утримуваної під вартою. При цьому на користь звільнення свідчать: відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя (21, с.98). Справа ЄСПЧ «Пунцельт проти Чехії».
Отже, характеризуючи особу обвинуваченого ОСОБА_5 немає підстав в даний час стверджувати, про існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України на запобігання, яким спрямоване застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Згідно з положенням Конвенції про захист прав людини, а також загальної спрямованості реформи кримінального судочинства на гуманізацію й підвищення гарантій захисту прав особи, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, суд дійшов висновку про обрання обвинуваченому ОСОБА_5 міру запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 179 КПК України особисте зобов`язання полягає у покладенні на обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.
Так як до обвинуваченого ОСОБА_5 застосовується запобіжний захід, то суд зобов`язує його прибувати за кожною вимогою до суду за першою вимогою та покладає обов`язок, який передбачений пунктом 3 ч. 5 ст. 194 КПК України.
Відповідно до ч. 7 ст. 194 КПК України обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, можуть бути покладені на обвинуваченого на строк не більше двох місяців.
Згідно вимог ч. 1 ст. 3141 КПК України з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання представник уповноваженого органу з питань пробації складає досудову доповідь за ухвалою суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 3141 КПК України досудова доповідь складається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості, або тяжкого злочину, нижня межа санкції якого не перевищує п`яти років позбавлення волі.
Так як ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, нижня межа санкції якого не перевищує п`яти років позбавлення волі, то відсутні підстави, які передбачені ч. 4 ст. 3141 КПК України, для не складання досудової доповіді.

У зв`язку з цим, суд вважає необхідним відповідно до п. 6) ч. 3 ст. 314 КПК України доручити відповідним представником персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.

У вчиненні інших дій, необхідних для підготовки до судового розгляду, потреби немає.
Враховуючи викладене та керуючись статтями315, 316, 392 КПК України, суд

постановив:
Призначити кримінальне провадження до судового розгляду на 14 год 15 хв 14 вересня 2020 року у залі судових засідань №2 приміщення Дергачівського районного суду Харківської області.

Розгляд справи провести у відкритому судовому засіданні.

Викликати в судове засідання осіб, які братимуть участь у судовому розгляді.

Клопотання прокурора про відсторонення від посади обвинуваченого ОСОБА_4 повернути прокурору.

Клопотання прокурора про відсторонення від посади обвинуваченого ОСОБА_5 повернути прокурору.

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна обвинуваченого ОСОБА_4 .
Клопотання прокурора про арешт майна обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.
Накласти арешт транспортний засіб «Hyundai Tucson» р/н НОМЕР_2 шляхом заборони на відчуження та проведення інших реєстраційних дій, до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку.
Копію ухвали не пізніше наступного робочого дня після її постановлення надіслати в Регіональний сервісний центр МВС в Харківській області для виконання.
В іншій частині клопотання про арешт майна обвинуваченого ОСОБА_5 відмовити.

Відмовити у задоволенні клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_4 прибувати до суду за першою вимогою.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 на строк до 01 листопада 2020 року такий обов`язок: повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.
Копію ухвали про застосування запобіжного заходу вручити під розпис обвинуваченому ОСОБА_4 негайно після її оголошення.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Контроль за виконанням особистого зобов`язання обвинуваченим ОСОБА_4 здійснює прокурор.
Відмовити у задоволенні клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_5 прибувати до суду за першою вимогою.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 на строк до 01 листопада 2020 року такий обов`язок: повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.
Копію ухвали про застосування запобіжного заходу вручити під розпис обвинуваченому ОСОБА_5 негайно після її оголошення.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Контроль за виконанням особистого зобов`язання обвинуваченим ОСОБА_5 здійснює прокурор.
Доручити відповідному уповноваженому органу з питань пробації в строк до 25 вересня 2020 року підготувати і надати суду досудову доповідь щодо обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Копію ухвали направити відповідним представникам уповноваженого органу з питань пробації.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення щодо ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Суддя ОСОБА_1