Справа № 991/8963/20
Провадження1-кс/991/9192/20
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року м.Київ

Слідчий суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , особи, що звернулася зі скаргою, - ОСОБА_3 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальні правопорушення після отримання заяви про вчинення кримінального правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
До Вищого антикорупційного суду надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України (далі НАБУ) щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) відомостей, викладених у заяві ОСОБА_3 від 21.07.2020 року про кримінальні правопорушення, передбачені статтями 356, 365, 255, 26-33, 151, 92-96, 127, 364, 503-511, 396, 375 КК України, в якій вона просить:
- зобов`язати уповноважених осіб НАБУ внести до ЄРДР відомості, викладені в зазначеній заяві про кримінальне правопорушення;
- розпочати за цією заявою та провести досудове розслідування.
Скарга мотивована тим, що 21.07.2020 року ОСОБА_3 подано до НАБУ заяву про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 356, 365, 255, 26-33, 151, 92-96, 127, 364, 503-511, 396, 375 КК України, відомості за якою, у порушення вимог ст. 214 КПК України, до ЄРДР не внесено.
Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 30.10.2020 року провадження за вищезазначеною скаргою відкрито.
В судовому засіданні особа, яка звернулася зі скаргою, - ОСОБА_3 доводи скарги підтримала, просила задовольнити із викладених у ній підстав.
Представник особи, бездіяльність якої оскаржується, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив, надіслав письмові пояснення по справі, у яких зазначив, що Національним бюро дійсно була отримана зазначена заява. За результатами опрацювання якої встановлено, що у останній не наведено об`єктивних даних та конкретних фактів, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень. Враховуючи, що розгляд порушених у заяві питань не віднесено до компетенції Національного бюро, вказану заяву скеровано для розгляду відповідно до компетенції до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, та Прокуратури Вінницької області, про що було повідомлено заявника. У задоволенні скарги просив відмовити та провести її розгляд за відсутності представника НАБУ.
Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України, розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого, дізнавача чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
За змістом ч. 3 ст. 306 КПК України, явка особи, бездіяльність якої оскаржується, не є обов`язковою.
Враховуючи положення статті 306 КПК України, та з метою дотримання розумних строків розгляду скарги, що є одним з пріоритетних завдань кримінального провадження, здійснення якого має забезпечити, зокрема, слідчий суддя на досудовому провадженні, з метою дотримання прав, свобод та інтересів учасників провадження та забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду, слідчий суддя вважає можливим провести розгляд скарги за відсутності представника особи, бездіяльність якої оскаржується.
Слідчий суддя, дослідивши матеріали скарги та заслухавши доводи заявника, дійшов до наступних висновків.
Статтею 303 КПК України встановлено вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржено бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування;
Слідчим суддею встановлено, що заявник у своїй скарзі оскаржує бездіяльність уповноважених осіб НАБУ щодо невнесення відомостей до ЄРДР про можливе вчинення суддею Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_4 кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 364 КК України, що, відповідно до положень ст. 33-1, абз. 5 п. 1 ч. 5 ст. 216 КПК України, підсудне Вищому антикорупційному суду, а також кримінальні правопорушення, відповідальність за які передбачена статтями 356, 365, 255, 151, 127, 503-511, 396, 375 КК України, що, відповідно до положень ст. 33-1 КПК України, непідсудне Вищому антикорупційному суду.
У разі об`єднання в одному провадженні матеріалів досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, серед яких є кримінальні провадження, підсудні Вищому антикорупційному суду, судове провадження здійснює Вищий антикорупційний суд, якщо виділення в окреме провадження матеріалів кримінального провадження, які не віднесені до підсудності цього суду, може негативно вплинути на повноту судового розгляду ( абзац 3 пункту 20-2 Перехідних положень Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 2, ч. 3 статті 33-1 КПК України, слідчі судді Вищого антикорупційного суду здійснюють судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду відповідно до частини першої цієї статті. Інші суди, визначені цим Кодексом, не можуть розглядати кримінальні провадження щодо кримінальних правопорушень, які віднесені до підсудності Вищого антикорупційного суду (крім випадку, передбаченого абзацом сьомим частини першої статті 34 цього Кодексу).
Враховуючи викладене, а також те, що заявник оскаржує бездіяльність уповноважених осіб НАБУ щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальні правопорушення, відповідальність за які передбачена статтями 356, 365, 255, 26-33, 151, 92-96, 127, 364, 503-511, 396, 375 КК України, серед яких є й така, що підсудна Вищому антикорупційному суду, то в даному випадку судовий контроль повинен здійснюватися слідчим суддею Вищого антикорупційного суду.
Зазначений висновок узгоджується з висновками колегії суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду, викладеним в ухвалі від 03.10.2019 року у справі № 910/378/19.
Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до п. 2 Глави 1 Розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 року за № 298, який набрав чинності 01.07.2020 року, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Положення ст. 214 КПК України, в свою чергу, перебувають у тісному взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 та ст. 11 КК України, згідно з якими, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою не будь-яких дій, а суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого Кримінальним кодексом України, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки конкретного складу кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення відомостей до ЄРДР.
Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до ЄРДР.
Судовим розглядом встановлено, що у своїй заяві ОСОБА_3 , посилаючись на протиправність дій посадових осіб КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня імені акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради», прокурора Вінницької місцевої прокуратури ОСОБА_5 та судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_4 , стверджує, що призначення їй примусового психіатричного лікування на підставі рішення судді ОСОБА_4 від 11.07.2019 року, яке є незаконним, стало наслідком вчинення останнім кримінальних правопорушень, передбачених статтями 356, 365, 255, 26-33, 151, 92-96, 127, 364, 503-511, 396, 375 КК України.
З аналізу заяви ОСОБА_3 про кримінальне правопорушення від 21.07.2020 року вбачається, що вона фактично зводиться до незгоди ОСОБА_3 із рішенням судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_4 .
Заява містить не підкріплене жодними фактами твердження про прийняття суддею завідомо незаконного рішення, однак, в ній не наведено конкретних фактичних відомостей та обставин, передбачених ч. 5 ст. 214 КПК України, які свідчили б про існування підстав для кваліфікації дій судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_4 за будь-якою зі статей Кримінального кодексу України, зокрема і за статтями 356, 365, 255, 26-33, 151, 92-96, 127, 364, 503-511, 396, 375 КК України.
Так, частиною 1 статті 375 КК України передбачена кримінальна відповідальність за постановлення суддею завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови.
Таким чином, в розумінні диспозиції статті 375 КК України, вказаний злочин характеризується тільки прямим умислом - усвідомленням судді про те, що він постановляє завідомо неправосудний судовий акт.
Отже, власні сумніви заявника щодо законності судового рішення не є підставою для внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування за ст. 375 КК України. Припущення ОСОБА_3 про постановлення суддею завідомо неправосудного та незаконного рішення ґрунтуються на суб`єктивній оцінці заявника, оскільки злочинність дій судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_4 не підтверджується ніякими об`єктивними даними, а тому, підстав для ініціювання кримінального провадження та проведення досудового розслідування не вбачається.
В цьому контексті необхідно враховувати, що основним складовим елементом об`єктивної сторони будь-якого злочину є його суспільна небезпечність. Злочин, серед інших правопорушень, характеризується найвищим ступенем суспільної небезпечності і саме це дозволяє відмежовувати його від близьких за об`єктивними і суб`єктивними ознаками інших правопорушень (адміністративних, дисциплінарних та інших). Саме по собі припущення щодо постановлення суддею завідомо неправосудного рішення не є свідченням вчинення злочину, оскільки суперечить визначальним засадам правового регулювання побудови та діяльності судової влади.
Також слід звернути увагу, що частиною 2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Конституційний Суд України у своїх численних рішеннях від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 р. № 3-рп/2013 послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та в низці інших міжнародних документів, а саме: Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй (далі ООН), Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів, затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року та інших.
Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч. 1, ч. 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, Конституційний Суд України визначив, що недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Відповідно до положення ч. 1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Вищої ради правосуддя затриманий або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом.
Разом з тим, відповідно до положення ч.1 ст. 126 Конституції України, недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України. Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами.
Відповідно до ч. 1, ч. 6 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.
Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.
Рекомендація № СМ/Rec (2010) Комітету міністрів Ради Європи від 17.11.2010 року щодо незалежності, ефективності та обов`язків суддів містить положення про те, що виконавча та законодавча влада повинні гарантувати незалежність суддів і утримуватися від дій, які можуть підірвати незалежність судової влади або довіру суспільства до неї.
Таким чином, можливе порушення суддею норм матеріального або процесуального права як результат суддівської помилки не може кваліфікуватися як кримінальне правопорушення та як підстава для притягнення судді до відповідальності. Відповідні порушення (у разі їх наявності) усуваються за наслідками перегляду судового рішення вищестоящими судовими інстанціями в апеляційному та касаційному порядку.
В судовому засіданні ОСОБА_3 повідомила, що, вважаючи рішення судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_4 від 11.07.2019 року завідомо незаконним, у апеляційному та касаційному порядку вона його не оскаржувала.
Так, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися, за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання повідомлення про кримінальні правопорушення може вказувати на протиправне втручання у здійснення правосуддя й посягання на процесуальну незалежність судді.
Враховуючи вищевикладене, оскільки заява ОСОБА_3 від 21.07.2020 року не містить викладу обставин, які б вказували на наявність у діях судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_4 ознак кримінальних правопорушень, а фактично зводиться до незгоди із прийнятим суддею рішенням, слідчий суддя дійшов до висновку, що уповноваженою особою НАБУ не допущено бездіяльності щодо невнесення відомостей до ЄРДР за вказаною заявою ОСОБА_3 , а тому у задоволенні скарги слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись статтями 214, 303, 307, 309, 369-372 КПК України, слідчий суддя
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні скарги відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ ОСОБА_6