ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2174/20 Справа № 205/2834/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2020 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000578, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2020 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, якому продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 08 серпня 2020 року включно,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить cкасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2020 року про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_6 про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 .

В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник посилається на те, що вказана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, ігноруванням практики ЄСПЛ. Оскаржувана ухвала ґрунтується виключно на припущеннях.
Вказує на те, що в ухвалі суду не зазначено мотивів та обгрунтування неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Висновки колегії суддів про наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ст. 177 КПК України, та наявність підстав для продовження застосування запобіжного заходу, тримання під вартою є лише припущенням суду першої інстанції.
Зазначає, що прокурор звернувся до суду з усним клопотанням про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , що є порушенням вимог, передбачених ст.ст. 184, 199 КПК України.
Стверджує, що з усного клопотання прокурора не вбачається якими доказами підтверджується обгрунтованність обвинувачення щодо ОСОБА_8 .
Також, з такого клопотання прокурора вбачається, що єдиною підставою для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою є тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 .
Захисник зазначає, що ОСОБА_8 жодного разу не вчиняв дій, які б свідчили про його намір переховуватися від органів слідства чи суду, інші дані, які б свідчили про наявність цього ризику, в матеріалах доданих до клопотання прокурора відсутні.
ОСОБА_8 має постійне місце проживання, працював приватним підприємцем, має міцні соціальні зв`язки, а саме сім`ю, до складу якої входить його дружина, раніше не судимий, має позитивні характеристики за місцем проживання. Зазначені обставини, на думку захисника, об`єктивно свідчать про те, що перебуваючи на волі, ОСОБА_8 не буде вчиняти спроб втечі.
Також, в матеріалах кримінального провадження не міститься достовірних та перевірених фактів, що обвинувачений буде незаконно впливати на свідків або потерпілу.
Зазначає, що у цьому кримінальному провадженні відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про те, що інший більш м`який та не пов`язаний з позбавленням волі запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2020 року обвинуваченому ОСОБА_8 було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 08 серпня 2020 року включно.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначив, що ОСОБА_8 , перебуваючи на свободі, може незаконно впливати на свідків та потерпілу у кримінальному провадженні, оскільки особисто знайомий із свідками, які на теперішній час не допитані судом, знає місце їх проживання, у зв`язку з чим може незаконно впливати на них шляхом їх уговорів, залякування або іншого неправомірного впливу.
Також суд враховував, що одним із свідків є ОСОБА_9 , яка являється дружиною обвинуваченого та проживає спільно із ним, а тому ОСОБА_8 може спонукати її давати неправдиві або викривлені свідчення, що може зашкодити об`єктивному судовому розгляду даного кримінального провадження.
Окрім цього, було також враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий злочин, пов`язаний із спричиненням смерті людині, вчинений із особливою жорстокістю, а тому наявний ризик переховування від суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника і просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги захисника не підлягають задоволенню з таких підстав.
Рішенням Конституційного суду України від 13.06.2019 року №4-р/2019 визнано неконституційним положення ч.2 ст.392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.331 КПК України: - вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; - незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до матеріалів провадження, на розгляді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт № 0000578 від 01.03.2020 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України.

З матеріалів провадження вбачається, що ухвалою слідчого судді від 02.03.2020 року до обвинуваченого ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.

Судом першої інстанції в судовому засіданні, яке розглядалось 11.06.2020 року, відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, було розглянуто питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 .

Розглядаючи вказане питання, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.
Колегія суддів вважає, що, вирішуючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлена наявність ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_8 перебуваючи на свободі може переховуватись від суду, впливати на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, особисто знайомий із свідками, які на теперішній час не допитані судом, знає місце їх проживання, окрім того, одним із свідків є ОСОБА_9 , яка є дружиною обвинуваченого та проживає спільно із ним.
Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки вказані ризики були зазначені прокурором, встановлені в ухвалі суду та підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами, відповідно до яких, заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Підстав для застосування судом до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.
Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, а тому, відповідно до п.2 ч.4 ст.183 КПК України, суддя також має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.
Твердження захисника про те, що обвинувачений має постійне місце проживання, працював приватним підприємцем, має міцні соціальні зв`язки, а саме сім`ю, до складу якої входить його дружина, раніше не судимий, має позитивні характеристики за місцем проживання, колегія суддів вважає такими, що не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики.
Посилання захисника на те, що стороною обвинувачення, в порушення вимог КПК України, не було надано письмового клопотання про продовження строку тримання під вартою не заслуговують на увагу, оскільки з ухвали суду вбачається, що суд першої інстанції, продовжуючи ОСОБА_8 строк тримання під вартою, керувався саме ч.3 ст.331 КПК України, відповідно до якої, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Доводи захисника щодо відсутності доказів обгрунтованості обвинувачення не можуть бути взяті до уваги, оскільки встановлення обставин суб`єктивної та об`єктивної сторони кримінального правопорушення є задачею судового розгляду, відповідно до якого, у випадку встановлення відсутності складу злочину постановлюється виправдувальний вирок.
Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2020 року - залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4