ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 664/1034/16-к Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/226/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участі прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
адвокатів: ОСОБА_8
ОСОБА_9
потерпілих: ОСОБА_10
ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження внесене до ЄРДРза №0000428 за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 з доповненнями, потерпілої ОСОБА_10 та прокурора у провадженні на вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 19 березня 2018 року, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олешки, Херсонської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Цюрупинського районного суду Херсонської області від 19 березня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили не обирався.
Вирішено питання про речові докази та судові витрати.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 09.07.2015 року близько 23.00 год. керуючи у стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем «Opel Vivaro», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Комунарів зі сторони вул. Воровського у напрямку вул. Пролетарська в м. Цюрупинськ Херсонської області, в районі будинку д.62/26, грубо порушуючи вимоги п.п. 2.3.Б та 12.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність і безпечність до дорожньої обстановки, яка склалась, своєчасно не відреагував на появу у смузі його руху велосипедистів, які рухались у попутному напрямку один за одним ( за наявності позаду миготливих світодіодних ліхтарів червоного кольору) на відстані 0,2 м. від правого краю проїзної частини, яких він мав можливість завчасно виявити, шляхом зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду, в результаті чого здійснив наїзд на велосипедистів ОСОБА_11 та ОСОБА_13 .
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження за критерієм тривалості розладу здоров`я, ОСОБА_13 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, від яких вона загинула на місці події.
Вказані наслідки знаходяться в причинному зв`язку з грубим порушенням зі сторони водія автомобіля «Opel Vivaro» ОСОБА_7 вимог п. 2.3 б) п. 2.9. а) , п 12.3 ПДР.
Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, та спричинило смерть потерпілого.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній адвокат ОСОБА_12 просить вирок суду змінити. Під час призначення покарання звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
В доповненнях до апеляційної скарги адвокат ОСОБА_12 просить вирок змінити, виключити з мотивувальної частини вироку посилання на те, що кримінальне правопорушення ОСОБА_7 було вчинено за обтяжуючої обставини, а саме вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Захисник вказує, що вирок суду підлягає зміні через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Посилається на те, що судом належним чином не враховано фактичні обставини справи, щодо виявлення у ОСОБА_7 ознак стану алкогольного сп`яніння, безпідставно відкинуті показання свідка ОСОБА_14 та необґрунтовано прийняті до уваги показання свідка ОСОБА_15 , який підтвердив лише факт, що ОСОБА_16 знаходився у стані алкогольного сп`яніння в момент затримання, а не в момент вчинення ДТП.

Відповідно до обставин справи, ОСОБА_17 був затриманий через тривалий проміжок часу після вчинення ДТП, що підтверджується показами потерпілого та свідків. Як повідомив ОСОБА_17 , алкоголь того дня до ДТП не вживав, а вжив після ДТП так як був дуже наляканий.

На дослідження з приводу визначення наявності алкоголю в організмі до лікарні ОСОБА_18 було доставлено через три години після затримання.

Суд не усунув суперечності у показаннях свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 .

Вказує, що встановлення судом факту перебування ОСОБА_7 у стані сп`яніння у момент вчинення ДТП виключно на підстав показань свідка ОСОБА_15 в той час, як вони спростовуються показами свідка ОСОБА_14 , є порушенням стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Також звертає увагу на те, що у довідці про токсикологічне дослідження КУ «Обласний наркологічний диспансер» ХОР від 14.07.2015р. не зазначено ім`я та по-батькові та число місяць рік народження освідуваної особи.

Вказує на неналежну оцінку судом висновків автотехнічної експертизи № 2669 від 13.08.2015 року №5490 від 27.01.2016 року та №1452 від 28.03.2016 року №2260 від 15.04.2016 року проведені на підставі неповних та недостовірних даних.

Вважає, що суд безпідставно, в порушення вимог КПК послався на покази потерпілого ОСОБА_11 , як на доказ вини обвинуваченого, оскільки такі покази потерпілого є неспроможними, з урахуванням висновків автотехнічних експертиз №5490 від 27.01.2016 та №1452 від 28.03.2016.

Твердить, що висновок автотехнічної експертизи №5490 від 27.01.2016 року зроблено на підставі неповних та недостовірних вихідних даних.

Висновок автотехнічної експертизи №2260 від 15.04.2016 року зроблений на підставі вигаданих слідчим вихідних даних, які не відповідають дійсним обставинам справи призначив дослідження.

Зазначені порушення слідчого під час формування вихідних даних для автотехнічної експертизи, на переконання захисника, можуть свідчити про невідповідність встановлених експертом обставин та механізму ДТП дійсним обставинам, що виключає можливість використання такого висновку, як доказу.

В матеріалах провадження наявні доповнення до апеляційної скарги, подані адвокатом ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_7 ( т 4 а.п. 53, 77), які за змістом ідентичні апеляційним вимогам адвоката ОСОБА_19 .

Зважаючи на те, що адвокат ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_16 не подавали апеляційні скарги, а в силу положень ст. 403 КПК України доповнення та зміни до апеляційної скарги можуть бути внесені лише особою, яка подала апеляційну скаргу, у даному випадку адвокат ОСОБА_12 , що діє в інтересах ОСОБА_7 , то ці процесуальні документи, не можуть бути предметом апеляційного розгляду.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 просить вирок змінити і призначити обвинуваченому покарання більш суворе у вигляді позбавлення волі на строк 7 років з відбування покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Посилається на те, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та є явно несправедливим через м`якість.

Зазначає, що судом було встановлено факт формального визнання обвинуваченим своєї вини та розцінено це як спосіб уникнути обвинуваченим покарання, так як його версія про ДТП спростовується матеріалами провадження.

Вказує, що суд не прийняв до увагу позицію потерпілих та прокурора, які просили призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі.

В діях ОСОБА_7 вбачає ще й ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК. просили призначити ОСОБА_7 покарання у виді 7 років позбавлення волі, однак суд без задоволення залишив таку позицію сторони кримінального провадження.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши під варту у залі суду.

Посилається на те, що обвинувачений скоїв тяжкий злочин, під час судового розгляду вину фактично не визнав, наданими показами щодо обставин ДТП, у тому числі щодо керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та залишення місця події, які в повному обсязі спростовуються дослідженими доказами, намагався уникнути відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.

Зазначає, що внаслідок порушенням обвинуваченим правил дорожнього руху, потерпілому ОСОБА_11 було заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження, а потерпілій ОСОБА_13 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, від яких вона загинула на місці події.

Вказує, що суд призначаючи мінімально можливе покарання, хоча і вказав на відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обтяжуючої обставини вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, однак при вирішенні питання про вид та міру покарання, фактично зазначені обставини не врахував.

На переконання апелянта, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, відповідно до ст. 409,414 КПК України є безумовною підставою для скасування вироку.

В доповненнях до апеляційної скарги прокурор додатково заявив вимогу про зміну вироку через істотне порушення вимог КПК та виключення з мотивувальної частини вироку покази свідка ОСОБА_14 .

В решті вирок залишити без змін.

Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного розгляду.
Адвокат ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги адвоката ОСОБА_12 , заперечили проти задоволення апеляційних вимог потерпілої та прокурора.
Адвокат ОСОБА_12 в судове засідання не з`явився. Обвинувачений пояснив, що адвокат ОСОБА_12 на даний час не здійснює його захист.
Потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та адвокат ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги потерпілої та прокурора, вказали на відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог захисника.
Прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора та не заперечував проти задоволення апеляційних вимог потерпілої. Вказав на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_12 .
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Рух справи.
Вироком Цюрупинського районного суду Херсонської області від 19.03.2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на 3 роки.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 10.01.2019 року вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 19.03.2018 року змінено. Виключено із мотивувальної частини вироку посилання суду на вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч 2 ст. 286 КК у стані алкогольного сп`яніння, порушення ним п 2.9 а ПДР., а також наявність обтяжуючої покарання обставини- вчинення злочину особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння та посилання суду на перший допит ОСОБА_20 10.07.2015 року під час досудового розслідування.
Постановою Верховного суду від 12.12.2019 року ухвалу Херсонського апеляційного суду від 10.01.2019 року скасовано, призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
За таких обставин, апеляційний розгляд здійснюється з урахуванням приписів ст. 439 КПК України.
Мотиви Суду.
Відповідно до приписів ч 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник- адвокат ОСОБА_8 вказали на те, що стороною захисту не оспорюються фактичні обставини вчинення ДТП, заперечується лише факт скоєння ДТП у стані алкогольного сп`яніння.
Викладене в апеляційній скарзі клопотання про дослідження доказів- висновків експертиз та допит свідків, сторона захисту не підтримала, вказавши на відсутність необхідності повторно досліджувати зазначені докази.
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Частинами 1, 6 ст. 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження забезпечено принцип змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів.
Кожен із доказів на які посилалася сторона обвинувачення та сторона захисту перевірені судом та згідно зі ст. 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.
Як видно із вироку, висновок про винуватість ОСОБА_7 суд побудував на показаннях потерпілих, свідків, письмових доказах.
Суд підставно поклав в основу вироку протокол огляду місця ДТП від 10.07.2015 року, в якому зафіксовано обставини пригоди, розташування транспортних засобів, пошкодження транспортних засобів, стан покриття, засоби регулювання дорожнього руху, тощо.

Потерпілий ОСОБА_11 підтвердив факт наїзду на нього 09.07.2015 року автомобіля.

Свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_15 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 повідомили, що вони бачили як від місця ДТП від`їхав білий мікроавтобус з непрацюючою фарою, подряпинами та слідами крові.

Висновками експерта №881 від 31.08.2015 року підтверджено наявність у потерпілого ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які утворилися від дії тупих предметів, не виключено 09.07.2015 року, внаслідок наїзду автомобіля.

Висновками експерта №810 від 29.07.2015 року підтверджують, що виявлені при експертизі трупа ОСОБА_13 ушкодження утворились від дії з великою силою тупих предметів, можливо 09.07.2015 року при зіткненні автомобіля, що рухався і перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, по критерію небезпеки для життя відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Висновки експерта №2669 від 13.08.2015 року, та №2260 від 15.04.2016 року підтверджується справність гальмівної системи, рульового керування та системи освітлення автомобіля, яким керував ОСОБА_7 , а також те, що при умові руху даних транспортних засобів зі швидкістю, вказаною у постанові (велосипедисти 10 км/год, автомобіль 60 км/год) та відстанню між ними 69,5 метрів, водій автомобіля Opel Vivaro, р.н. НОМЕР_1 - ОСОБА_7 мав технічну можливість знизити швидкість свого автомобіля до швидкості руху велосипедистів та відповідно запобігти наїзду.

Отримали належну оцінку суду і інші письмові докази.

Суд належним чином перевірив і доводи обвинуваченого на свій захист, та підставно їх відхилив, оскільки вони суперечать встановленим судом обставинам скоєної ДТП та сукупності інших доказів.

Висновком експерта №5490 від 27.01.2016 року визначено, що показання водія автомобіля Opel Vivaro, д/н НОМЕР_2 , ОСОБА_7 , що дані ним на слідчому експерименті 08.09.2015 року у своїй сукупності, як у частині розташування місця наїзду на велосипедистів, так і в частині траєкторії маневру автомобіля при об`їзді пішохода, є технічно неспроможними.

Посилання сторони захисту на невірність висновків автотехнічних експертиз, колегія суддів вважає безпідставними. Апелянт обмежився в апеляційній скарзі загальними посилання на неправильність висновків експертизи, вказуючи на невідповідність заданих вихідних даних, проте конкретно не зазначає які саме вихідні дані він ставить під сумнів і чим ці вихідні спростовуються. Посилання апелянта на несправність ходової частини автомобіля як на підставу невинуватості, не є прийнятними, оскільки така несправність виникла вже після ДТП, що не оспорювалося обвинуваченим.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме невиконання обвинуваченим вимог п 2.3. б та п 12.3 ПДР спричинило ДТП і правильно кваліфікував його дій за ч 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, та спричинило смерть потерпілого.

Доводи апеляційної скарги висновок суду в цій частині не спростовують.

Висновок суду про те, що в момент ДТП обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння ґрунтується на досліджених у справі доказах.

Суд перевірив доводи обвинуваченого на свій захист та дав ґрунтовну оцінку його поясненням у сукупності із іншими доказами у справі.

Відповідно до правової позиції , викладеної у постанові Верховного суду від 03 грудня 2019 року у справі № 571/1436/15-к Верховний Суд зазначив, що Інструкція про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09.09.2009 N 400/666 та наказ Міністерства охорони здоров`я України від 27 грудня 1999 року N 302 «Про затвердження форм облікової статистичної документації, що використовується в поліклініках (амбулаторіях)» були прийняті відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законів України «Про Національну поліцію», «Про дорожній рух» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними».

Отже, ці нормативно-правові акти не регулюють питання доказування в кримінальному провадженні та не виключають можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду.

Як видно із вироку , висновок про перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння суд обґрунтував довідкою про токсилогічне дослідження № 2609, з якого видно, що у ОСОБА_7 виявлено етиловий алкоголь крові 0,97 промилі та у сечі 2,30 проміле. На вказаній довідці зазначено прізвище ОСОБА_7 ( т 1 а.п. 63), доводи апеляційної скарги про те, що ця довідка не стосується обвинуваченого є надуманими.

Посилання на те, що ця довідка не може бути прийнята до уваги, оскільки до моменту освідування з часу ДТП пройшло більше двох годин не приймаються до уваги, зважаючи на викладену вище позицію про дію нормативно-правових актів, які регулюють питання доказування у кримінальному провадженні.

Свідок ОСОБА_15 як видно із вироку та технічного запису судового засідання надав послідовні пояснення про те, що він бачив як мікроавтобус від`їхав з місця ДТП, проїхав по колу , повернувся на місце ДТП, вони намагалися його зупинити , і свідок на своєму автомобілі почав переслідувати мікроавтобус, за ним їхала машина поліцейський і вони заблокували автомобіль обвинуваченого. Вказує, що ОСОБА_7 мав ознаки алкогольного сп`яніння.

Також свідок вказав, що з моменту затримання автомобіля обвинуваченого пройшов зовсім невеликий проміжок часу.

Підстав ставити під сумнів достовірність показань цього свідка суд не мав.

Не наведено переконливих доводів на спростування показань цього свідка і в апеляційній скарзі захисника.

Посилання апелянта на показання свідка ОСОБА_14 , який є племінником обвинуваченого, який був допитаний вже на стадії судового розгляду за клопотанням сторони захисту , як на доказ того, що ОСОБА_7 вживав алкоголь вже після ДТП слід визнати неприйнятними.

Суд відкинув показання цього свідка, критично їх оцінив та навів відповідні мотиви.

Колегія суддів погоджується з оцінкою, наданою показанням свідка ОСОБА_14 , оскільки його показання суперечать наведеним у вироку доказам у провадженні, які об`єктивно підтверджують, що на час скоєння ДТП обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того вбачається, що про існування цього доказу обвинуваченому було відомо на стадії досудового розслідування, проте стороною захисту не було відкрито у порядку ст. 290 КПК цього свідка.

Відкриття в умовах публічного і гласного судового розгляду окремих матеріалів кримінального провадження, які існували на момент звернення до суду з обвинувальним актом, але не були відкриті стороні обвинувачення, не означає їх автоматичну допустимість з огляду на вимоги ст. 290 КПК .

Невідкриття стороною захисту на стадії досудового розслідування тягне за собою недопустимість показань свідка ОСОБА_14 , як доказу.

Зважаючи на те, що суд критично оцінив показання цього свідка та не прийняв їх до уваги, колегія суддів вважає, що обґрунтованих підстав для виключення із вироку показань цього свідка не має, оскільки сам по собі допит цього свідка не є істотним порушенням вимог КПК, зважаючи на те, що суд дав належну оцінку цьому доказу та не прийняв його до уваги.

Враховуючи наведене, підстав для виключення з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції посилання на вчинення обвинуваченим злочину в стані алкогольного сп`яніння як обставини, що обтяжує покарання, апеляційний суд не вбачає.

У ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» визначено перелік категорій осіб, до яких амністія не застосовується. Зокрема встановлена заборона застосування амністії до осіб, яких засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортну, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою у стані алкогольного сп`яніння (частина друга статті 286 КК).

Враховуючи доведеність вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК Україні у стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог про застосування до обвинуваченого акту амністії.

Перевіряючи доводи сторони обвинувачення про невідповідність вироку в частині призначеного покарання, колегія суддів враховує наступне.

Як видно із вироку, при визначенні виду та міри покарання суд першої інстанції характер та ступінь тяжкості скоєного, відомості про особу обвинуваченого який характеризується посередньо, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, як обставину, що обтяжує покарання і дійшов висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням та з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки.

Призначене покарання відповідає вимогам ст. 50, 65 КК.

Під час апеляційного розгляду було з`ясовано, що обвинувачений вживав заходи для усунення наслідків своїх дій, відшкодовував потерпілому ОСОБА_11 витрати на лікування, пропонував відшкодування потерпілій ОСОБА_10 , на що вона не погодилася.

При вирішенні апеляційних скарг потерпілої та прокурора під час нового апеляційного розгляду колегія суддів враховує приписи ч. 3 ст. 439 КПК, згідно яких при новому розгляді у суді першої чи апеляційної інстанції застосування суворішого покарання або закону про більш тяжке кримінальне правопорушення допускається тільки за умови, що вирок було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника, а також якщо при новому розгляді буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, або якщо збільшився обсяг обвинувачення.

Ухвалою апеляційного суду від 10.01.2019 року вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 в частині виду та розміру покарання залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції Постановою Верховного суду від 12.12.2019 року не було скасовано у зв`язку із необхідністю посилення покарання, призначеного ОСОБА_7 . Суд касаційної інстанції не висловив позицію щодо призначеного обвинуваченому покарання.

Отже за таких обставин апеляційний суд за результатами нового апеляційного розгляду позбавлений процесуальної можливості вирішувати питання про призначення більш суворого покарання .

Враховуючи викладене, апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_10 задоволенню не підлягаю

Істотних порушень вимог КПК, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. 404, 407, 409, 419, 376 ч.2 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 з доповненнями, потерпілої ОСОБА_10 та прокурора залишити без задоволення.

Вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 19 березня 2018 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом 3-х місяців може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду.

Судді:( три підписи)
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4