Дата документу 10.12.2020 Справа № 329/392/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
Єдиний унікальний № 335/392/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1602/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 29 липня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бойове Чернігівського району Запорізької області, громадянина України, з неповною середньою освітою (9 класів), не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
-21.03.2003 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.296 КК України, ч.2 ст.121 КК України, ст.70 КК України до 8 років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково 20.03.2009 року, невідбутий строк 1 рік 5 місяців 4 дні;
- 18.06.2010 року Чернігівським районним судом Запорізької області за ч.1 ст.122 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, звільнений 16.12.2011 року по відбуттю строку покарання;
- 31.07.2012 року Чернігівським районним судом Запорізької області за ч.1 ст.185 КК України, ч.1 ст.309 КК України, ч.1 ст.70 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік; постановою Чернігівського районного суду Запорізької області від 19.11.2012 року покарання з випробуванням скасовано, звільнений по відбуттю строку покарання 19.05.2014 року;
- 26.02.2018 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.3 ст.187 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного обвинуваченому майна, звільнений 30.04.2019 року по відбуттю,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту затримання, тобто з 04:25 годин 27 лютого 2020 року, згідно протоколу затримання.

Запобіжний захід обраний ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін тримання під вартою.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на проведення судових експертиз у сумі 1884 гривень 12 копійок.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 26.02.2020 року приблизно о 19:00 годині, ОСОБА_7 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин під час спільного вживання спиртних напоїв з ОСОБА_9 , 1956 року народження, в ході раптово виниклого умислу, направленого на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, наніс ОСОБА_9 два удари кулаком в обличчя, схопив правою рукою за шию, після чого виделкою наніс три удари в праву щоку, підборіддя та область грудної клітини; надалі невстановленим в ході досудового розслідування предметом, який мав колюче-ріжучі властивості, почергово наніс два удари в область шиї та лівого передпліччя ОСОБА_9 , після чого молотком наніс 6 ударів робочою залізною частиною у голову ОСОБА_9 справа, чим спричинив, згідно висновку судово-медичної експертизи №25 від 27.02.2020 року, тілесні ушкодження, які утворилися як мінімум від трьох різних видів травматичної дії. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_9 помер.

В апеляційній скарзі обвинувачений та його захисник, посилаються на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність. Суд не врахував всі інші обставини, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання. Захисник зазначає, що суд не врахував належним чином, обставину, яка передувала та обумовила нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . Матеріалами кримінального провадження встановлено те, що дії ОСОБА_7 з нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 були відповіддю на агресивні дії, лайку та напад останнього. Крім того, захисник та обвинувачений посилаються на те, що судом не було враховано надання ОСОБА_7 медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення. Обвинувачений просить апеляційний суд врахувати те, що він не мав наміру наносити тілесні ушкодження потерпілому, щиро розкаюється. Зазначає про проблеми із здоров`ям. Також просить суд враховувати, що в нього є дитина, яка потребує його допомоги, утримання.

Апелянти просять змінити вирок суду першої інстанції в частині врахування обставин, які пом`якшують покарання та призначити покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинуваченого та захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, вважав вирок суду законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Згідно із ст.1 КПК України, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Статтею 2 КПК України, визначені завдання кримінального провадження, серед яких крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч.1 ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, окрім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність.

Згідно зі ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 були дотримані.

Положенням ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.
Висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, у вказаному кримінальному провадженні є обґрунтованими та учасниками кримінального провадження не оспорюються.
Зі змісту скарг випливає, що апелянти в цій частині фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття «судової дискреції» (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів вважає, що за вчинення кримінального правопорушення покарання обвинуваченому суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, яке передбачає відповідальність за скоєне кримінальне правопорушення.
Вирішуючи питання про достатній розмір призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинений злочин, колегія суддів, зазначає, що відповідно до п.33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, і на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Тобто, суд призначає покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч.2 ст.50 КК України).
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2004 виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, досліджувати судам необхідно всебічно матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, згідно яких, встановлено, що обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому є щире каяття обвинуваченого, обставини, які обтяжують покарання є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Щодо доводів обвинуваченого про обґрунтування підстави для застосування ст.69 КК України у зв`язку з тим, що він має неповнолітню дитину, яка живе в пансіонаті та потребує догляду, на думку судової колегіє є непереконливими. Оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження не встановлено, що обвинувачений є батьком неповнолітньої дитини, а дитина потребує догляду із сторони обвинуваченого ОСОБА_7 .

Як в суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді обвинувачений та захисник наполягали на тому, що ОСОБА_7 скоїв злочин через неправомірні дії потерпілого, відносно нього.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження встановлено, що локалізація та характер заподіяних потерпілим тілесних ушкоджень, механізм їх нанесення та обране знаряддя злочину, а також поведінка обвинуваченого після вчиненого злочину вказують на те, що умисел останнього був направлений саме на вчинення інкримінованого йому злочину, усвідомлюючи настання наслідків скоєного.
Колегія суддів зауважує, що завдаючи предметами таку кількість ударів з силою, достатньою для перелому кісток, у частини тіла, де розташовуються життєво важливі органи, зокрема головний мозок, ОСОБА_7 усвідомлював невідворотність смерті потерпілого, а тому заподіяння смерті обвинуваченим охоплюється, як його передбаченням, так і бажанням.

Обвинувачений та захисник вказують на те, що судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_7 одразу викликав медичну допомогу. Проте, вказана обставина безумовно не свідчить про відсутність умислу на вбивство, оскільки поряд з поведінкою особи після вчинення злочину, необхідно також враховувати і спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень тощо.
Такі дії обвинуваченого, суд першої інстанції правильно кваліфікував, як усвідомлення своїх дій та бажання відвернути їх наслідки, вже після скоєного злочину.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_7 встановлено, що обвинувачений ніде не працює, хоча є працездатним, не одружений, з неповною середньою освітою, перебував на обліку у лікаря-нарколога через вживання наркотичних засобів, зловживає алкогольними напоями, стійких соціальних зв`язків не має, має місце реєстрації проживання.
Відповідно до ст.3 та ст.27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» необхідно звернути увагу судів на необхідність суворого додержання вимог законодавства, що передбачає відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи. Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного статтями 3 і 27 Конституції України права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання судами вимог кримінально-процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.
Враховуючи викладене та матеріали провадження, обвинувачений відповідно до ст.12 КК України скоїв злочин проти життя потерпілого ОСОБА_9 , яке характеризується тяжкими наслідками. Так, результатом злочинних діянь ОСОБА_7 стала смерть потерпілого ОСОБА_9 .
Обвинувачений ОСОБА_7 має неодноразову судимість, починаючи з 2003 року, систематично засуджувався за скоєння різних злочинів.
Востаннє обвинувачений ОСОБА_7 був засуджений за скоєння злочину за ч.3 ст.187 КК України у 2018 році та звільнений по відбуттю 30.04.2019 року.
Колегія суддів зауважує, що кримінальне покарання розглядається в трьохракурсному плані: кара за вчиненні суспільно-небезпечні діяння, виправлення поведінки особи, запобігання вчиненню особою нових злочинів.
У психологічному аспекті покарання базується на закономірностях, що кримінальне покарання є дієвим з урахуванням суб`єктивної сторони злочину та перспективи зміни особистості засудженого, змусить останнього відчути каяття совісті, прагнення до позитивних самозмін та створити перешкоди у антисоціальному способу житті.
Складовим змістовним елементом індивідуалізації кримінальної відповідальності, на думку колегії суддів є створення для особи правового впливу суспільства шляхом створення для нього стану судимості, в подальшому посилення ефекту кримінального покарання в разі вчинення нового злочину.
Вчинення обвинуваченим систематичних злочинів протягом життя, свідчить про його стійке небажання ставати на шлях законослухняної поведінки, скоєння злочинів для обвинуваченого стало звичним життям, що значною мірою підвищує суспільну небезпеку особи обвинуваченого.
Колегія суддів вважає, що щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 має формальний характер для уникнення суворості кримінального покарання за скоєний злочин.
Також при призначенні покарання, слід враховувати й ставлення обвинуваченого після скоєного злочину, що проявляється в не намаганнібудь-яким чином, допомогти потерпілому оговтатися від пережитого, компенсувати йому перенесені страждання та полегшити душевний біль.

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не містять доводів, які б могли свідчити про наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також свідчать про явну несправедливість призначеного покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років за вчинення умисного вбивства, через його суворість, з огляду на тяжкість вчиненого злочину, обставини його скоєння та дані про особу обвинуваченого, з урахуванням положень ст.414 КПК України та приписів статей 50, 65 КК України. Цих обставин не надано стороною захисту і під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
За таких обставини, апеляційні скарги обвинуваченого та захисника про зміну вироку та призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, з урахуванням наведених ними доводів, належить вважати безпідставним, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені обвинуваченому покарання, суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66, 67 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, ближче до мінімальної межі санкції ч.1 ст.115 КК України, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину.
З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для застосування норм ст.ст.75, 76, 69, 69-1 КК України.
Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому є справедливим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 29 липня 2020 року стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4