Постанова Іменем України
19 січня 2021 року

м. Київ
справа №344/17840/19

провадження № 51-1959км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 16 січня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002173, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Стягнуто з ОСОБА_6 процесуальні витрати в сумі 10 990,05 грн, вирішено долю речових доказів.
Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 16 січня 2020 року змінив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та на підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного йому основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, а також поклав на нього певні обов`язки, передбачені ст. 76 КК. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що він 26 червня 2019 року близько 12:50, керуючи автомобілем марки «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вулиці Миру в м. Івано-Франківську та, наблизившись до нерегульованого перехрестя з круговим рухом вулиць Миру Хоткевича Деповської, порушив вимоги п. 1.5, п. 2.3, п. 10.1, п. 16.11, п. 16.12 Правил дорожнього руху (далі ПДР), на перехресті не дав дорогу велосипедистуОСОБА_7 , який відповідно до вимог п. 16.11 ПДР мав перевагу в русі, внаслідок чого здійснив наїзд на останнього. У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, від яких настала його смерть.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_6 на підставах неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував ступеня тяжкості вчиненого злочину та його наслідків у видігляді настання смерті потерпілого, а також безпідставно вказав на необхідність здійснення засудженим догляду за батьками.
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 надіслали заперечення на касаційну скаргу прокурора, в яких просять залишити ухвалу апеляційного суду без зміни.
Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 звернулися до суду касаційної інстанції із заявами, в яких зазначили про відсутність будь-яких претензій до засудженого ОСОБА_6 та висловили свою думку про правильність рішення суду щодо необхідності звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор не підтримав касаційну скаргу.
Мотиви Суду
Відповідно до положень ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та кваліфікація його дій не оспорюються прокурором у касаційній скарзі.
Що стосується доводів прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через м`якість та необґрунтованість рішення апеляційного суду про застосування до нього ст. 75 КК, то суд касаційної інстанції дійшов такого.
Статтею 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
За правилами ст. 65 КК суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до вимог ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як видно з кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд урахував тяжкість вчиненого ним злочину, особу винного й обставини, які впливають на покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне визнання вини, позитивну характеристику, сімейний стан, добровільне відшкодування потерпілим завданої злочином шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та обрав засудженому покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК. Зважаючи на те, що злочин, який вчинив ОСОБА_6 , пов`язаний із порушенням правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, суд також призначив засудженому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Таким чином, суд обрав засудженому покарання, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК, воно є необхідним для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати, що обрані засудженому основне та додаткове покарання є несправедливими через м`якість, колегія суддів не вбачає.
Суд касаційної інстанції погоджується із правильністю висновків апеляційного суду про можливість виправлення засудженого ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства, оскільки вони є обґрунтованими і належно вмотивованими судом апеляційної інстанції.
Приймаючи рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, апеляційний суд урахував необхідність додержання принципу індивідуалізації покарання, взяв до уваги конкретні обставини злочину, який ОСОБА_6 вчинив з необережності, а також його поведінку до та після кримінального правопорушення: раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, повністю визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому, добровільно відшкодував шкоду потерпілим. Крім того, апеляційний суд урахував те, що ОСОБА_6 працює, на спеціальних обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, проживає з матір`ю ОСОБА_11 , 1954 року народження, батьком ОСОБА_12 , 1953 року народження, який є інвалідом ІІІ групи, дружиною, яка перебуває в декретній відпустці, а також має на утриманні двох неповнолітніх дітей.
З матеріалів кримінального провадження видно, що потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 неодноразово зверталися до суду із заявами про відсутність будь-яких претензій до засудженого та просили суд обрати йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Як видно з наявної у справі розписки, шкоду, завдану злочином, ОСОБА_6 відшкодував потерпілим добровільно до ухвалення вироку щодо нього. Ураховуючи наявність документів, які підтверджують, що рідний брат засудженого ОСОБА_13 проживає окремо, а дружина доглядає за малолітньою дитиною, 2018 року народження, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав, що ОСОБА_6 повинен здійснювати догляд за батьками, які є пенсіонерами та мають незадовільний стан здоров`я, що підтверджується відповідними довідками.
Суд касаційної інстанції вважає, що наведені обставини є такими, що з урахуванням даних про особу винного дали суду підстави для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом іспитового строку, встановленого ст. 75 КК.

На підставі наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що переконливих аргументів щодо призначення ОСОБА_6 судом покарання, яке є явно несправедливим через м`якість, та неправильного застосування кримінального закону, а саме ст. 75 КК, у касаційній скарзі прокурора не наведено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 16 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3