Справа № 180/696/18
Провадження № 1-кп/0182/296/2020
У Х В А Л А
05.10.2020 м. Нікополь
Колегія суддів Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі суду в м. Нікополі кримінальне провадження, відомості про вчинене кримінальне правопорушення за яким внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.02.2018 за № 0000122 по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м. Марганець, Дніпропетровської області, яка зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.1 ст. 185 КК України
за участю сторін судового провадження
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_5
(в режимі відеоконференцзв`язку з ДУВП №4),
захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в:

У провадженні Нікопольського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження від 20.02.2018 за № 0000122 по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.1 ст. 185 КК України.
Щодо обвинуваченої було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого було продовжено до 25.10.2020.
Оскільки строк дії ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій незабаром спливає, прокурор просив суд продовжити строк тримання під вартою на час судового розгляду справи, але не більше двох місяців, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані при обранні запобіжного заходу, а саме ризики переховування від органу слідства і суду, до чого її може спонукати тяжкість можливого покарання; продовження злочинної діяльності, що, при відсутності джерел доходів, може спонукати її вчинити нові корисливі злочини, а також репутація обвинуваченої, яка не має постійного місця роботи, законних джерел доходів, а також місця проживання, оскільки будинок, в якому вона проживала, практично зруйнований.
Обвинувачена ОСОБА_5 заперечувала проти продовження строків тримання під вартою та просила змінити їй запобіжний захід на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_2 в будинку, де проживає її дальня родичка ОСОБА_8 і яка згодна надати їй житло для проживання та, по можливості, фінансову допомогу. Посилається на те, що вона вже тривалий час утримується під вартою, зобов`язується з`являтись за викликами суду та дотримуватись умов домашнього арешту.
Захисник обвинуваченої підтримав клопотання та також просив змінити ОСОБА_5 запобіжний захід на домашній арешт за вказаною нею адресою.
Вислухавши думку сторін судового провадження, колегія суддів враховує наступне.
Так, беручи до уваги позицію Європейського Суду з прав людини, яка згідно ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).
В контексті п. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.
Національне законодавство у вигляді змісту положень ч. 3 ст. 199 КПК України і, зокрема п. 1, ст. 331 КПК України накладають на суд обов`язок перевірити усі складові, з якими закон пов`язує вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
При продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було зазначено про тяжкість інкримінованого ОСОБА_5 обвинувачення та ризик ухилення чи перешкоджання слідству, проте з плином часу це обґрунтування не змінилося.
ЄСПЛ часто встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).
Так, в контексті практики Європейського суду з прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).
Суд погоджується з існуванням ризику переховування від суду обвинуваченої, до чого її може спонукати тяжкість можливого покарання. Разом з тим, при наявності місця проживання, яке їй погоджується надати дальня родичка обвинуваченої ОСОБА_8 поряд з матеріальним забезпеченням, суттєво знижується і може бути мінімізований шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Крім того, судом враховується, що розгляд кримінального провадження знаходиться на стадії закінчення судового розгляду, всі особи практично допитані, письмові докази досліджені, а також те, що кримінальне провадження тривалий час перебуває на розгляді.
Сама по собі тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.
Колегія суддів зазначає, що продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення їх належної поведінки на цей період, оскільки до обвинуваченої даний запобіжний захід був застосований ще з 21 лютого 2018 року, тобто обвинувачена перебуває під вартою вже понад два роки. У зв`язку з цим, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є неспівмірним меті заходу.
При цьому будь-яких конкретних підтверджень того, яким чином звільнення обвинуваченого з-під варти може бути небезпечним для результатів судового провадження або заподіяння їм шкоди, суд не може і не повинен прийняти як докази лише те, що загальна складність справи і серйозність звинувачень можуть вважатися "достатніми" причинами для утримання їх під вартою більше двох років. Таким чином, вказане порушує принцип верховенства права та забезпечення права на свободу та особисту недоторканність.
Колегія суддів вважає, що значна тривалість судового розгляду понад два роки, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинувачену шляхом обмеження права на свободу, що відносно ОСОБА_5 носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення і при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.
Тому, враховуючи обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, наявність місця, де вона буде постійно проживати, колегія суддів приходить до висновку, що належна процесуальна поведінка обвинуваченої може бути забезпечена шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Домашній арешт колегія суддів вважає необхідним застосувати за адресою: АДРЕСА_2 в будинку, який належить ОСОБА_8 , оскільки судом з`ясовано, що ОСОБА_5 зможе проживати за цією адресою і їй буде надана матеріальна підтримка.
На думку суду, такий запобіжний захід зможе запобігти наявному ризику переховування.
Керуючись ст. 177, 181, 331 КПК України, колегія суддів -
п о с т а н о в и л а:
В задоволенні клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою щодо обвинуваченої відмовити. Клопотання обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисника про зміну запобіжного заходу задовольнити.
Змінити щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, заборонивши їй цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 , без дозволу суду.
Покласти на обвинувачену наступні обов`язки:
- прибувати за кожною вимогою до суду;
- не відлучатися із м. Підгороднє, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, в якому вона проживає, без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.
ОСОБА_5 звільнити з-під варти.
Копію ухвали про зміну запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту надіслати для виконання до Дніпровського ВП ГУ НП в Дніпропетровській обл.
Строк дії ухвали - не більше ніж два місяці, тобто до 05.12.2020 і у разі необхідності може бути продовжений за клопотанням прокурора. Після закінчення строку ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.
Контроль за виконанням запобіжного заходу здійснює прокурор.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3