Провадження № 1-в/127/537/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 жовтня 2020 року місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_3 про припинення порушення прав під час виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

засудженого: ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 про припинення порушення прав під час виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995.

Клопотання мотивоване тим, що засуджений ОСОБА_3 незаконно утримується під вартою більше 25 років, оскільки вирок не був звернений до виконання у встановленому законом порядку, а тому подальше тримання ОСОБА_3 під вартою буде порушувати ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому засуджений ОСОБА_3 просить припинити його катування.

У ході судового розгляду засуджений ОСОБА_3 клопотання підтримав з мотивів викладених у письмовому клопотанні, зазначив, що подальше утримання його під вартою буде суперечити Конституції України, а тому просив суд будь яким чином пом`якшити його покарання, замінити на інший вид покарання та припинити його катувати та незаконно утримувати під вартою.

Захисник ОСОБА_5 клопотання засудженого ОСОБА_3 підтримала, зазначила, що подальше утримання останнього під вартою буде порушувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та тому просила при вирішенні клопотання ОСОБА_3 застосувати міжнародні норми права.

Прокурор ОСОБА_4 заперечував, щодо задоволення клопотання ОСОБА_3 , оскільки вказане клопотання не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке не передбачає будь яким чином замінювати покарання у виді довічного позбавлення волі або будь яким іншим чином пом`якшувати його.

Суд вислухавши думку засудженого ОСОБА_3 , його захисника та прокурора, дослідивши матеріали клопотання та матеріали особової справи засудженого приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України слідує, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

На даний час ОСОБА_3 утримується та відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

Судом встановлено, що ОСОБА_3 засуджений вироком Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 до смертної кари - розстрілу із конфіскацією усього, належного йому на праві власності майна, ухвалою Верховного суду України від 22.02.1996 вирок Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 залишено без змін. В подальшому, постановою Івано-Франківського обласного суду від 02.06.2000 замінено засудженому ОСОБА_6 смертну кару на довічне позбавлення волі.

Так, статтею ст. 51 КК України визначено два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Разом з тим, законодавством України про кримінальну відповідальність не передбачено механізму звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, однак передбачений механізм захисту прав таких засуджених, шляхом помилування.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Крім того, зі змісту ч. 7 ст. 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.

За змістом рішення ЄСПЛ від 09.07.2013 у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Велика Палата Європейського суду з прав людини у цій справі постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.

У справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20.05.2014 Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава-відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати особам засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою-відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

У рішенні «Петухов проти України» від 12.03.2019 Європейський суд з прав людини визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми, у разі набуття вказаним рішенням Європейського суду з прав людини статусу остаточного, держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці Європейського суду з прав людини (§ 194).

Таким чином, на думку суду, на даний час відсутні передбачені законодавством України та практикою Європейського суду з прав людини підстави для звільнення засуджених до довічного позбавлення волі у зв`язку із відбуттям строку покарання, або ж відбуттям ним двадцяти п`яти років призначеного покарання.

Крім того, у своєму клопотанні засуджений ОСОБА_3 просив суд звільнити його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 80 КК України, питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Посилання засудженого ОСОБА_3 на те, що він підлягає звільненню від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, суд не приймає до уваги, оскільки вказана стаття застосовуються до осіб відносно яких з дня набрання чинності обвинувальний вирок не було виконано. З матеріалів особової справи вбачається, що вирок Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 набрав законної сили 22.02.1996, тобто на підставі ухвали Верховного суду України від 22.02.1996 та був звернений до виконання, а тому підстав для звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку не має.

З урахуванням викладеного, на думку суду, на даний час відсутні передбачені законодавством України та практикою Європейського суду з прав людини підстави для звільнення від відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі, а тому клопотання засудженого ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про припинення порушення прав під час виконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: