Ухвала
Іменем України
25 січня 2021 року

м. Київ

Справа № 334/599/20

Провадження № 51-204 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року щодо останнього,

встановив:
За вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2020 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2014 року за ч. 3 ст. 190 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. Звільненого 09 квітня 2015 року умовно-достроково на невідбутий строк 4 місяці 16 днів;

2) вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2018 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 місяці,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 71 КК України до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2018 року, за правилами, встановленими ч. 1 ст. 72 КК України та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 день.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення.
Вирішено питання речових доказів у провадженні.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 31 жовтня 2018 року приблизно о 14:20 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння біля будинку АДРЕСА_2 , застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, діючи повторно, відкрито заволодів належним ОСОБА_6 майном на суму 400 грн. та викраденим розпорядився на власний розсуд.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, виключивши посилання на призначення ОСОБА_5 покарання на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків. Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що суд безпідставно застосував положення ст. 71 КК України, оскільки на час призначення засудженому покарання за сукупністю вироків, суд приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком, який не набрав законної сили.
Крім того, вважає, що суд безпідставно визнав обставиною, яка обтяжує покарання вчинення засудженим злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки медичний огляд на встановлення алкогольного сп`яніння не проводився.
Зокрема, наводить доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості та посилається на наявність підстав для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням.
Вважає, що апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу засудженого без задоволення, не перевірив належним чином її доводів та не навів мотивів для їх спростування.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, в касаційній скарзі захисником не оспорюється.
Доводи захисника у касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними, з огляду на наступне.

Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Як убачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 дотримано вимог статей 50, 65 КК України. Обґрунтовуючи висновок щодо заходу примусу ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжкого злочину, особу засудженого, який раніше неодноразово судимий в тому числі за корисливі злочини проти власності, вчинив інкримінований йому злочин в день ухвалення попереднього вироку, не працює, з 13 жовтня по 23 жовтня 2013 року знаходився на стаціонарному лікуванні в КУ «ОКПЛ» з діагнозом: «Психічний та поведінковий розлад внаслідок вживання ПАР, переважно галюцинаторний» та з 06 грудня 2013 року перебуває на диспансерному обліку в КУОКНД з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання психостимуляторів, канабіоїдів. Синдром залежності».

При призначені покарання суд визнав обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття та обставину, яка обтяжує покарання вчиненнязлочину у стані алкогольного сп`яніння та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства і призначив йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім того, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_5 , вчинив злочин після постановлення вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2018 року, керуючись положеннями ст. 71 КК України, частково приєднав невідбуту частину покарання за вказаним вироком, додавши лише 1 день позбавлення волі до призначеного покарання за своїм вироком та призначив остаточне покарання за сукупністю цих вироків, що також не свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про безпідставне призначення судом першої інстанції остаточного покарання за сукупністю вироків, оскільки на час призначення засудженому покарання суд приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком, який не набрав законної сили, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до правового висновку щодо правозастосування, який міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року (справа №766/39/17), положення ч. 1 ст. 71 КК України застосовуються, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком (сукупність вироків).

Таким чином, законодавець чітко визначив момент у часі, що розмежовує ці два правила - це постановлення обвинувального вироку, а не набрання ним законної сили.
З огляду на це, суди, призначаючи остаточне покарання, повинні застосовувати правила, передбачені ст. 71 КК України, якщо злочин вчинено саме після постановлення попереднього обвинувального вироку, а не після набрання ним законної сили.

Враховуючи наведене, доводи захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки суд першої інстанції призначив остаточне покарання ОСОБА_5 на підставі положень ст. 71 КК України є необґрунтованими.

При цьому, доводи касаційної скарги захисника щодо можливості застосування до засудженого положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання, з урахуванням того, що покарання засудженому призначено на підставі ст. 71 КК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду доводи захисника, аналогічні наведеним доводам у касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу засудженого та в його інтересах захисника на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи апеляційні скарги без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
При цьому, судом апеляційної інстанції були перевірені доводи захисника щодо безпідставного визнання судом обставини, яка обтяжує покарання - вчиненнязлочину у стані алкогольного сп`яніння та вмотивовано визнані необґрунтованими. Апеляційний суд зазначив, що перебування засудженого у стані алкогольного сп`яніння в момент вчинення злочину підтверджується показаннями самого засудженого, який не заперечував факт вживання алкогольних напоїв у той день, та висновком від 31 жовтня 2018 року щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Колегія суддів погоджується з наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками та зазначеними мотивами їх прийняття і вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляційних скарг засудженого та його захисника ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи, що обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому колегія суддів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження захиснику необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 червня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3