ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа: № 641/4705/19 Головуючий І інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-кп/818/2730/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: продовження запобіжного заходу
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , з участю потерпілої ОСОБА_9 , без участі інших потерпілих по даній справі, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 06 2020 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою вищевказаного суду задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за п.13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.153, ч.2 ст.15, п.п.1,10,13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15 п.п.1,4,13 ч.2 ст.115 КК України, в умовах ДУ «харківський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто до 21 серпня 2020 року (а.с.241-242).
Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, яку в подальшому доповнив, та просив скасувати оскаржувану ухвалу, постановивши нову, якою обрати щодо нього більш м`який запобіжний захід - у виді домашнього арешту.
В обґрунтування зазначених вимог вказав, що вважає оскаржувану ухвалу такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в ухвалі, фактичним обставинам кримінального провадження, незаконною та необґрунтованою у зв`язку з наступним: суд під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою формально поставився до дослідження обґрунтованості обвинувачення; не звернув увагу на те, що потерпіла ОСОБА_10 повідомила, що до вчинення злочинів відносно неї та ОСОБА_11 причетний не ОСОБА_7 , а ОСОБА_12 ; жоден з допитаних свідків не повідомили про обставини будь-якого впливу з боку обвинуваченого, або його близьких осіб; обвинувачення ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованих йому злочинів базується лише на припущеннях, та з матеріалів справи не вбачається, що ним були скоєні які-небудь інші кримінальні правопорушення, окрім легких тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_13 , які не доведені, а є лише припущенням; прокурор в судовому засіданні не надав жодних доказів існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України (а.с.2, 44-47).

Крім того, на вказану ухвалу подав апеляційну скаргу захисник обвинуваченого, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у особистого зобов`язання.
В обґрунтування зазначених вимог вказав, що з моменту затримання і до теперішнього часу правова позиція ОСОБА_7 така, що він категорично заперечує будь-яку причетність до скоєння неправомірних дій щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , та ОСОБА_9 , а також нанесення тілесних ушкоджень останнім. Вказав, що на етапі розгляду питання щодо обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень пред`явлених ОСОБА_7 та ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України. Однак після цього ні прокурорами, ні судом не було наведено жодних підстав для продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, лише зазначали, що запобіжний захід від 07 08 2018 року було обрано правильно.
Зазначив, що на його думку, прокурором не було наведено об`єктивних даних на підтвердження того, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, які передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України (а.с.237-238).

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник та обвинувачений узгодили позиції та просили змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Прокурор вважала ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, просила залишити вимоги апеляційних скарги обвинуваченого без задоволення.

Потерпіла ОСОБА_9 просила задовольнити вимоги апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, вислухавши думку прокурора та потерпілої, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З наданих матеріалів вбачається, що в провадженні Комінтернівського районного суду м.Харкова перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.153, ч.2 ст.15, п.п.1,10,13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15 п.п.1,4,13 ч.2 ст.115 КК України.
Під час судового розгляду прокурор черговий раз звернувся до суду з клопотанням про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке було задоволено судом першої інстанції.
З таким рішенням суду погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.
За змістом ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.
При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів бере до уваги те, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.
Відповідно до ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Отже, основною метою продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії судового розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
Суд першої інстанції, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, всупереч доводам апелянта, правильно встановив, що заявлені прокурором ризики, такі як можливість обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, об`єктивно існують та для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні «Чеботар проти Молдови» № 35615/06 від 13 11 2007 року, для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності зі статтею 5 § 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ані в момент арешту, ані під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання.
Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», затримання та тримання особи під вартою, безумовно можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.
Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, в якій його переслідують, та міжнародними контактами.
Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий чи особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «W проти Швейцарії» від 26 01 1993 року.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 07 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 04 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.
У справі «Амбрушкевич проти Польщі» № 7/03 від 04 05 2006 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні, у тому числі, особливо тяжких злочинів, передбачених п.13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15, п.п.1,10,13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.15 п.п.1,4,13 ч.2 ст.115 КК України. Санкцією ч.2 ст.115 КК України передбачено покарання від 10 до 15 років позбавлення волі або довічне позбавлення волі.
Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 ,будучи раніше неодноразово судимим, у тому числі за особливо тяжкі умисні злочини проти життя і здоров`я людини та знову обвинувачується у вчиненні умисних аналогічних злочинів, що свідчить про кримінальну спрямованість поведінки обвинуваченого та стійке небажання стати на шлях виправлення.
Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому злочини.
Крім того, згідно відомостей, характеризуючих особу обвинуваченого, у нього відсутні міцні соціальні зв`язки, оскільки він неодружений, офіційних джерел доходу не має.
При цьому, колегія суддів вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, останній може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.
Також колегія суддів вважає, що у кримінальному провадженні дійсно існують ризики того, що, перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_7 матиме змогу незаконно впливати на свідків та потерпілого шляхом залякування останніх з метою спотворення їх показань, виходячи з того, що розгляд кримінального провадження наразі триває, показання потерпілих та свідків відкриті обвинуваченому на виконання вимог ст.290 КПК України, з зазначенням їх місця проживання, контактних номерів телефону, та у разі незастосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, існує обґрунтований ризик того, що ОСОБА_7 може здійснювати на них незаконний вплив, щоб останні не надавали свідчень, які б підтверджували його причетність до вчинених злочинів. Крім того, одна з потерпілих є співмешканкою ОСОБА_7 , що підтверджує наявність можливості впливу на неї.
Застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , який не працевлаштований та не має джерела доходів, запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, може також призвести, як вважає колегія суддів, до вчинення ним інших кримінальних правопорушень.
Отже, на думку колегії суддів, існування зазначених прокурором та встановлених судом ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних.

Стадія судового розгляду, на якій наразі перебуває кримінальне провадження, жодним чином не свідчить, що заявлені прокурором та встановлені слідчим суддею ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, зменшилися або перестали існувати, отже, їх наявність виправдовує подальше тримання ОСОБА_7 під вартою.
Крім того, з мотивувальної частини ухвали суду вбачається, що заявляючи клопотання про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, обвинувачений не зазначив обставин, які виникли після прийняття або існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, які не розглядалися судом та є підставою для зміни запобіжного заходу. Також обвинувачений не навів достатніх підстав, які б свідчили, що змінилися, зникли, чи зменшилися ризики, передбачені ст.177 КПК України, на які вказує у клопотанні прокурор.
За таких обставин, на думку колегії суддів, саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Посилання обвинуваченого на порушення вимог КПК України при розгляді клопотання, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки, всупереч доводам апелянта, судом першої інстанції було дотримано порядок і процедуру розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою.

Доводи обвинуваченого та його захисника про недоведеність заявлених прокурором ризиків є необґрунтованими з наведених вище підстав.
Посилання обвинуваченого не те, що судом не прийнято до уваги показання та думку щодо необхідності продовження строку тримання під вартою, - спростовуються матеріалами справи. Зокрема, в оскаржуваній ухвалі містяться відомості про те, що потерпіла ОСОБА_9 заперечувала проти продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вважала можливим застосувати до обвинуваченого запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що думка потерпілої не є вирішальною при обранні обвинуваченому виду запобіжного заходу.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника про те, що докази його винуватості у інкримінованих йому правопорушеннях у матеріалах справи відсутні, у зв`язку з чим немає підстав для застосування щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, - колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на те, що відповідно до ст.374 КПК України питання щодо винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення вирішується судом в нарадчій кімнаті при постановленні вироку у кримінальному провадженні. Наразі, суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.
Решта доводів обвинуваченого та його захисника не впливають на правильність прийнятого судом рішення, оскільки не є предметом розгляду в суді апеляційної інстанції при перевірці законності ухвали суду першої інстанції про доцільність перебування обвинуваченого під вартою, зводяться до переоцінки досліджених судом першої інстанції обставин.

З огляду на наведене наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції за доводами апеляційних скарг з доповненням до неї обвинуваченого та його захисника.
Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 06 2020 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21 08 2020 року, включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін.

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ _______________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4