ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/2052/20 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Харкова, українець, не одружений, має вищу освіту, офіційно не працевлаштований, мешканець м. Харкова, раніше не судимий, -

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених положеннями ст. 76 КК України.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вироком встановлено, що Підсудний ОСОБА_7 22 вересня 2018 року близько 20 години перебуваючи на зупинці громадського транспорту « Сантехніка », розташованої біля будинку № 36 по вул. Дерев`янка в Шевченківському районі м. Харкова зустрів раніше йому знайомого ОСОБА_10 , який на грунті виниклих раніше особистих неприязних стосунків з ОСОБА_7 та маючи до нього претензії, запропонував прослідувати у двір будинку для розмови наодинці, на що останній погодився.
Знаходячись на дитячому майданчику, розташованому між будинком АДРЕСА_1 , в процесі конфлікту та словесної сварки між підсудним ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , яка згодом переросла у бійку, підсудний ОСОБА_7 відчуваючи щодо ОСОБА_10 особисту неприязнь у зв`язку з виниклою конфліктною ситуацією та нанесенням йому під час бійки ударів, діючи умисно, з метою заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, розуміючи, що його дії та наслідки можуть нести небезпеку для життя та здоров`я ОСОБА_10 , озброївшись наявним у нього колюче ріжучим предметом, встановити який в ході досудового розслідування не виявилось можливим, яким умисно з метою спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , наніс останньому два удари в область задньої поверхні тулубу, чим заподіяв йому тілесні ушкодження, а саме : дві колото-різані рани на задній поверхні тулубу ліворуч, які проникають до лівої плевральної порожнини з ушкодженням лівої легені та розвитком гемопневмотораксу, які відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з невідповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч.1 ст.121 КК України 6 роки позбавлення волі.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор послався на те, що суд першої інстанції, звільнивши ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком, не врахував суспільної небезпеки вчиненого злочину, а також не врахував особу обвинуваченого. Зазначає, що відшкодування збитків потерпілому здійснював не обвинувачений,, який особисто заперечував проти такого відшкодування.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі, а також заперечення обвинуваченого та його захисника, які вважали вирок законним і обґрунтованим, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційних доводів прокурора суд апеляційної інстанції вбачає, що останній не оскаржував висновок суду щодо доведеності вини обвинуваченого, апеляційних скарг від інших учасників до суду апеляційної інстанції не надходило, а тому висновки суду, відносно фактичних обставин справи, колегія суддів не перевіряє.
Діям ОСОБА_7 суд першої інстанції дав належну правову оцінку та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст. 121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, який, згідно норм ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів.
Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Така дискреція дана в межах установлених законом. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження навів правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.
Відповідно до статті 75 КК України, обов`язковим є врахування відомостей, які характеризують особу винного, при вирішенні питання, чи є можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, а тому під час ухвалення рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд має навести переконливі аргументи, що ґрунтуються на конкретних обставинах справи.
Ці вимоги закону суд першої інстанції виконав в повному обсязі.
За результатами розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що призначене обвинуваченому покарання із застосуванням статті 75 КК України відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.
Як вбачається зі змісту вироку, приймаючи до уваги відомості про особу ОСОБА_11 , наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме добровільне відшкодування завданого збитку, вчинення зазначеного злочину внаслідок неправомірної поведінки потерпілого, який не має будь-яких претензій до обвинуваченого, наявність міцних соціальних стосунків, суд звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.
Прокурор у скарзі стверджує, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив відомості, що характеризують особу обвинуваченого.
З метою перевірки таких доводів прокурора, суд апеляційної інстанції в судовому засіданні ретельно дослідив всі відомості, що характеризують особу обвинуваченого, що є наявними в матеріалах кримінального провадження.
Зокрема, відповідно до відомостей, які містяться у вимозі щодо наявності судимостей (арк. 57) вбачається, що ОСОБА_7 раніше не судимий, тобто до кримінальної відповідальності ніколи не притягувався.
Відповідно до відомостей оскаржуваного вироку (арк. 156), потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні в суді першої інстанції стверджував, що не має матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого. Більш того, останній вказував що він примирився із обвинуваченим, вибачив його та просив суд першої інстанції звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності.
Відповідно до заяви потерпілого від 30.05.2020 року (арк. 43) також вбачається, що будь-яких претензій до ОСОБА_7 він не має.
Поряд з цим, безпосередньо прокурор у своїй апеляційній скарзі вказує, що матеріальна та моральна шкода була відшкодовано потерпілому.
Відповідно до відомостей кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 на диспансерному (профілактичному) обліку у Обласному наркологічному диспансері не перебуває (арк. 58).
Також, ОСОБА_7 впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП «МПНД» №3 не звертався (арк. 59).
Крім того, в матеріалах справи міститься характеристика ОСОБА_7 , видана старшим УОП Шевченківського ОП ГУНП в Харківській області ОСОБА_12 , відповідно до якої ОСОБА_7 «.. за время проживання по адресу: АДРЕСА_2 , в злоупотреблении алкогольными напитками, наркотическими сркдставми и пчсихотропными веществами, замечен не был. С соседями поддерживает дружеские отношения, скандалов не устраивает, общественный порядок не нарушает. Жалоб в отношении ОСОБА_13 со стороны соседей и других лиц в Шевченковский ОП не поступало».
При цьому, відсутність у ОСОБА_7 офіційного місця роботи, а також відсутність жінки, дітей не свідчить про відсутність стійких соціальних зв`язків, оскільки в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції останній повідомив, що не офіційно працює будівельником та має батьків, що узгоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності стійких родинних зв`язків.
Крім того, належить звернути увагу на вміст показань потерпілого, які він безпосередньо надавав в судовому засіданні в суді першої інстанції про те, що під час конфлікту між ним та обвинуваченим, оскільки потерпілий перший заподіяв декілька ударів обвинуваченому, що свідчить про віктимну поведінку саме потерпілого, що підтверджується змістом формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Отже, відомості, які містяться в матеріалах кримінального провадження та характеризують особу обвинуваченого є виключно позитивними.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що твердження прокурора щодо неповного з`ясування судом першої інстанції відомостей, що характеризують особу обвинуваченого не відповідають дійсності та спростовуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження.
Таким чином, звільнення від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_7 колегія суддів вважає обґрунтованим і таким, що зроблено з урахуванням всіх обставин, які мають правове значення під час вибору заходу примусу та порядку його відбування, в тому числі вимог, що містяться у диспозиції ст. 75 КК України.
Таким чином, вмотивованість висновку суду першої інстанції щодо можливості виправлення засудженого без ізоляції від суспільства дає обґрунтовані підстави переконатись у тому, що суд зважено використав надані йому дискреційні повноваження, призначаючи покарання ОСОБА_7 з випробуванням, відповідно до ст. 75 КК України.
Крім того, аналізуючи зміст висновків, що містяться у мотивувальній частині вироку, при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував одні обставини при призначенні покарання, як для визначення його виду та розміру, а інші обставини для вирішення питання про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням, зазначивши про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.
Зазначене свідчить про об`єктивну оцінку обставин, які повинні враховуватися при призначені обвинуваченому покарання, неналежну вмотивованість рішення суду першої інстанції щодо можливості звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням та існування для цього певних умов щодо особистого життя обвинуваченого, його побуту та соціальних зв`язків або оточення.
При цьому, згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.
Судом першої інстанції приділено належної уваги вищезазначеним нормам при звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, та достатньо враховано відомості, що позитивно характеризують особу обвинуваченого.
З огляду на викладене, доводи прокурора щодо неправильного застосування кримінального закону, що призвело до м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання слід визнати необґрунтованими.
Отже, суд першої інстанції в повній мірі врахував вимоги закону про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим обґрунтовано та вмотивовано звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
За таких обставин, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, тобто у виді позбавлення волі не певний строк із звільненням від відбування покарання та встановленням іспитового строку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст.ст. 50 та 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для скасування вироку за доводами прокурора, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 ч.1 п.1, 418, 419КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 - в той самий строк з дня отримання ним копії судового рішення.

Судді

________________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4