Справа № 464/5619/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/152/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги прокурора, законного представника ОСОБА_6 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 ,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року застосовано до ОСОБА_7 примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги з посиленим наглядом до виходу із зазначеного хворобливого стану з наступним поверненням на судово-психіатричну експертизу для вирішення експертних питань.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на такі доводи: ухвала є незаконною у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених в ухвалі фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Ухвала винесена на підставі дослідженого в судовому засіданні висновку судово-психіатричного експерта №118 від 11.09.2019. Вказаний висновок експерта є неповним, необґрунтованим та таким, що містить у собі істотні суперечності, а також суперечить іншим матеріалам кримінального провадження (зокрема висновку судово-психіатричного експерта №355 від 25.07.2018). Вході проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 , експертами не було надано відповіді на усі поставлені в ухвалі суду запитання, які мають важливе значення для правильного вирішення справи, а зокрема: чи страждав ОСОБА_7 в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому діяння психічним розладом та чи хворів будь-якими психічними захворюваннями. Чи міг ОСОБА_7 в період часу до якого відносяться інкриміновані йому діяння за своїм психічним станом усвідомлювати свої дії та керувати ними, чи розумів значення і наслідки своїх дій.

Судом - досліджено, ще один висновок судово-психіатричного експерта №355 від 25.07.2018., згідно з яким ОСОБА_7 психічною хворобою не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих дій (тобто 18.06.2018 та 05.07.2018 - час вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.186. ч.2 ст.15 - ч.2 ст. 186 КІС України) ОСОБА_7 також хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждав та не виявляв ознак тимчасового або будь-якого іншого хворобливого розладу психічної діяльності міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Висновок №118 від 11.09.2019 суперечить висновку №355 від 25.07.2018, є нечітким, неоднозначним та породжує об`єктивні сумніви у його достовірності та неупередженості, оскільки у даному висновку експертами зазначено те, що на даний час ОСОБА_7 лише виявляє ознаки тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, тобто експертами-психіатрами чітко не констатовано факту наявності у нього такого тимчасового розладу психічної діяльності. У поданих прокурором клопотаннях про призначення повторної стаціонарної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 безпідставно відмовлено, без наведення мотивів прийнятого рішення та без винесення відповідної ухвали.

Судом фактично не встановлене чи перебував ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованого йому діяння, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, в стані осудності чи неосудності, а відповідно також і не встановлено чи інкриміноване ОСОБА_7 діяння, передбачене ч.2 ст. 389 КК України, являється злочином (якщо вони вчинено ним в стані осудності) чи суспільно-небезпечним діянням (якщо таке вчинено ним в стані неосудності).

Незважаючи на те, що у висновку судово-психіатричного експерта №118 від 11.09.2019 експертами- психіатрами не було надано відповіді щодо психічного стану ОСОБА_7 на час вчинення інкримінованого йому діяння, суд у мотивувальній частині ухвали від 27.12.2019 констатує, що « ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння за ознаками ч.2 ст.389 КК України за таких обставин», хоча таких даних в ході судового розгляду кримінального провадження не здобуто. Судом не враховано того факту, що ухвала суду про застосування примусового заходу медичного характеру є кінцевим рішенням суду у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі та доповненнях до апеляційної скарги законний представник ОСОБА_6 просить ухвалу скасувати, постановити нову про надання ОСОБА_7 медичної допомоги у виді госпіталізації до неврологічного відділення лікарні для надання медичної допомоги. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на такі доводи: суддею порушено розумні строки розгляду справи, слухання постійно і на тривалий час (більше двох місяців) переносились; на подані нею та сином заяви про ознайомлення з матеріалами справи такі їм не надавались; суддя не долучав до матеріалів справи довідки про стан здоров`я сина; не брав до уваги подані клопотання про необхідність надання йому медичної допомоги; відмовив у задоволенні клопотання про допит експертів, свідків та проведення повторної експертизи; не вказано чи прийнято до уваги подані заперечення на журнал судового засідання; опис матеріалів справи є нечитабельним. Скерування сина на відпрацювання громадських робіт до ТзОВ «Стимул Сихів» є незаконним. Постановленою ухвалою про видалення сина із залу судового засідання, суддя ОСОБА_1 порушив його права на доступ до суду.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, на підтримку апеляційної скарги прокурора Сихівського відділу Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_10 , та на підтримку апеляційної скарги законного представника ОСОБА_6 в частині скасування рішення суду першої інстанції, захисника ОСОБА_9 , який заперечив апеляційні скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, апеляційна скарга законного представника ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.

Тільки таке рішення, що відповідає всім вимогам закону, здатне забезпечити досягнення завдань правосуддя та захистити права і законні інтереси усіх учасників процесу.

Статтею 513 КПК передбачається, що під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Відповідно до ч.2 ст.513 КПК України визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Однак, суд першої інстанції вказаних вимог кримінального процесуального закону не дотримався.

З матеріалів провадження вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він будучи засудженим вироком Сихівського районного суду м.Львова від 24.03.2016 за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді 240 годин громадських робіт, та будучи належним чином письмово ознайомленим з порядком та умовами відбуття покарання у виді громадських робіт, попередженим про кримінальну відповідальність за ч.2 ст.389 КК України, тобто за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, про що 12.07.2016 у останнього було відібрано підписку, отримав у на той час Сихівському РВ м.Львова КВІ УДПтСУ у Львівській області направлення в ТОВ ЖЕП «Стимул-Сихів», що знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Сихівська, 14 на виконання громадських робіт. Згідно даного направлення ОСОБА_7 повинен був приступити до відбування вказаного покарання 13.07.2016. Однак, 13.07.2016 прибув в ТОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» та пред`явивши головному інженеру ТОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» ОСОБА_11 направлення, в категоричній формі повідомив, що відбувати покарання, а саме виконувати громадські роботи не буде, не зазначивши поважних причин для цього, та після чого покинув приміщення ТОВ ЖЕП «Стимул-Сихів». В подальшому, ОСОБА_7 в період часу з 14.07.2016 по теперішній час не прибув без поважних причин в ТОВ ЖЕП «Стимул-Сихів» та жодної години громадських робіт не відпрацював, ухилившись від виконання покарання.

В ході проведення судового розгляду вказаного кримінального провадження, ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 14.08.2019 року за клопотанням захисника призначено стаціонарну судово-психіатричну експертизу для з`ясування психічного стану обвинуваченого ОСОБА_7 як на даний час так і на час вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою Сихівського районного суду від 24.10.2019 порядок розгляду даного кримінального провадження змінено та продовжено його судовий розгляд відповідно до Глави 39 КПК України в порядку, передбаченому для розгляду клопотань про застосування примусових заходів медичного характеру, за обов`язкової участі ОСОБА_7 , прокурора, законного представника та захисника.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року застосовано до ОСОБА_7 примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги з посиленим наглядом до виходу із зазначеного хворобливого стану з наступним поверненням на судово-психіатричну експертизу для вирішення експертних питань.

Своє рішення суддя мотивував тим, що на час розгляду справи стан здоров`я ОСОБА_7 виключає можливість застосування до нього кримінального покарання відповідно до висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи №118 від 11.09.2019 (т.1 а.с.124-126), а тому суд постановив ухвалу про застосування до нього примусових заходів медичного характеру відповідно до ч.3 ст.93, п.3 ч 1 ст.94 КК України у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом.

Крім цього зазначив, що ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння за ознаками ч.2 ст.389 КК України.

Відповідно висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи №118 від 11.09.2019 (т. 1 а.с. 124-126), обвинувачений ОСОБА_7 на даний час виявляє ознаки тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності у формі затяжного змішаного дисоціативного розладу. Зазначений тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності іспитованого не дозволяє визначити його психічний стан і вирішити щодо нього експертні питання на період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння. Зазначений тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності позбавляє іспитованого в теперішній час здатності усвідомлювати свої дії (бездіяльність)і керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом. Питання чи міг ОСОБА_7 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період, що відноситься до інкримінованого йому діяння може бути вирішене лише після проведення його лікування.

Разом з цим, в ході проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 не було надано відповіді на усі поставлені ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 14.08.2019 року запитання, а саме: чи страждав ОСОБА_7 в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому діяння, (діяння, в яких він підозрюється) психічним розладом та чи хворів будь-якими психічними захворюваннями; чи міг ОСОБА_7 в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому діяння, (діяння, в яких він підозрюється), за своїм психічним станом усвідомлювати свої дії та керувати ними, чи розумів значення і наслідки своїх дій.

Так, у вказаному висновку експертів зазначено, що з експертної точки зору власне дія суб`єктивно важких, психотравмуючих факторів (інкриміновані дії, порушення кримінального провадження та перебування під вартою) зумовила специфічну, але притаманну для таких обставин реакцію-відповідь психіки у формі виявленого психічного розладу. Також зазначено, що хоча жодних ознак психічних порушень виявлених при даному обстеженні, до ув`язнення ОСОБА_7 ніколи не були описані, однак сама клінічна картина психічного розладу, його тривалість теоретично може свідчити про наявність хронічного психічного розладу, що від диференціювати на даний час не видається можливим. Враховуючи важкий психічний стан ОСОБА_7 на даний час, який потребує інтенсивного психофармакотерапевтичного лікування в стаціонарних умовах, до виходу із хворобливого стану ОСОБА_7 рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом. Однак, у зазначеному висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи не надано відповіді на запитання щодо психічного стану ОСОБА_7 на момент вчинення інкримінованих йому дій.

Крім цього, у висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи №118 від 11.09.2019 зазначено, аналіз матеріалів кримінального провадження вказує на те, що ОСОБА_7 в минулому в поле зору лікарів-психіатрів не потрапляв, в психіатричних лікарнях не лікувався; при поміщенні до слідчого ізолятора оглядався психіатром, психічних розладів, як свідчать записи, виявлено не було. Менш ніж через місяць після огляду лікаря-психіатра в поведінці ОСОБА_7 відмічались поведінкові порушення у вигляді підвищеної дратівливості, відстороненості; сам підекспертний почав писати численні звернення а прохання на адресу адміністрації з приводу стану свого здоров`я, однак при огляді спеціалістами не було описано важких соматичних захворювань. Експерти зазначають що прослідковується причинно-наслідковий зв`язок між поміщенням ОСОБА_7 до слідчого ізолятора, що вагомим психотравмуючим фактором, та зміною його психічного стану.

Поряд з цим, в судовому засіданні 11.12.2019 судом першої інстанції було досліджено висновок судово-психіатричної експертизи № 355 від 25.07.2018 року (т.2 а.с.45-49), наданий експертами 5-го судово-психіатричного відділення Комунального закладу Львівської обласної роди «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (який також надавав висновок експерта №118 від 11.09.2019) та ОСОБА_14 у кримінальному провадженні №0002888 від 19.06.2018 про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.186, ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України, які він вчинив 18.06.2018 та 05.07.2018 року. Вироком Галицького районного суду м. Львова від 29.08.2018 року ОСОБА_7 за вчинення вказаних кримінальних правопорушень засуджений до 4 (чотирьох) років позбавлення волі та на даний час відбуває покарання згідно даного вироку у Львівській установі виконання покарань №19.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №355 від 25.07.2018 року, станом на 25.07.2018 року ОСОБА_7 психічною хворобою не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих дій (тобто 18.06.2018 та 05.07.2018 час вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.186, ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК України) ОСОБА_7 також хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждав та не виявляв ознак тимчасового або будь-якого іншого хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Із аналізу двох висновків судово-психіатричного експерта вбачається, що висновок №118 від 11.09.2019 суперечить висновку №355 від 25.07.2018, оскільки у висновку №355 від 25.07.2018 вказано, що в червні-липні 2018 року ОСОБА_7 психічними захворюваннями не страждав та міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. У висновку експерта №118 від 11.09.2019 експерти зазначили, що станом на момент проведення експертизи ОСОБА_7 виявляє ознаки тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності у формі затяжного змішаного дисоціативного розладу, зазначений тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності позбавляє іспитованого в теперішній час здатності усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Однак, експерти не надали відповідь з приводу психічного стану ОСОБА_7 на момент вчинення інкримінованих йому дій щодо ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт (липень 2016 року), зазначивши, що тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності іспитованого не дозволяє визначити його психічний стан і вирішити щодо нього експертні питання на період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, та це питання може бути вирішене після проведення лікування останнього, натомість у висновку експерта № 355 станом на липень 2018 року ОСОБА_7 жодними психічними захворюваннями не хворів.

Таким чином, заслуговують на увагу покликання прокурора в апеляційній скарзі на те, що висновок стаціонарної судово-психіатричної експертизи №118 від 11.09.2019 є неповним та таким, що містить у собі істотні суперечності, а також суперечить іншим матеріалам кримінального провадження, зокрема висновку судово-психіатричної експертизи №355 від 25.07.2018 року.

Відповідно до ч.2 ст.332 КПК України суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо: суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; під час судового розгляду виникли підстави, передбачені частиною другою статті 509 цього Кодексу; існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» п.3, неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (ч. 2 ст. 19 КК) чи обмежено осудною (ч. 1 ст. 20 КК) належить виключно до компетенції суду, проте суд такого висновку не зробив. Разом з тим слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів, а примусове лікування щодо осіб, які вчинили злочини та страждають на хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб (ст. 96 КК)- висновку судово-медичної експертизи. Суди повинні критично оцінювати зазначені висновки з точки зору їх наукової обґрунтованості, переконливості й мотивованості, оскільки згідно зі статтями 65, 67, 75 КПК ці висновки є доказами у справі, які не мають наперед установленої сили, не є обов`язковими для суду, але незгода з ними має бути вмотивована у відповідних ухвалі, вироку, постанові суду. Коли ж висновки експертиз є недостатньо зрозумілими, неповними або виникає потреба у з`ясуванні додаткових питань, суд повинен викликати в судове засідання експерта-психіатра чи судово-медичного експерта, а за умов, зазначених у частинах 5, 6 ст. 75 КПК - призначити додаткову чи повторну експертизу.

Проте, за таких обставин судом першої інстанції не допитано з метою усунення суперечностей та неповноти у висновку експерта №118 від 11.09.2019 в суді експертів 5-го судово-психіатричного відділення Комунального закладу Львівської обласної роди «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , а також відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про призначення повторної стаціонарної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.1 ст. 503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що: особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Згідно з п.1 ч.1 ст.93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння. Примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; які вчинили у стані обмеженої осудності злочини; які вчинили злочин у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.

Крім цього, у ч.1 ст.18 КК України визначено, що суб`єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Положеннями ст.19 КК України передбачено, що осудною визнається особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними; не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки, до такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру; не підлягає покаранню особа, яка вчинила злочин у стані осудності, але до постановлення вироку захворіла на психічну хворобу, що позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними, до такої особи за рішенням суду можуть застосовуватися примусові заходи медичного характеру, а після одужання така особа може підлягати покаранню.

Відповідно до ст.20 КК України підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення злочину, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Системний аналіз вказаних норм кримінального і кримінального процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що особа, яка на момент вчинення суспільно небезпечних дій не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, не може бути суб`єктом злочину. Крім цього, такі обставини виключають наявність у цієї особи умислу чи необережності щодо вчинюваних дій та їх наслідків. Відповідно, за відсутності суб`єкта і суб`єктивної сторони діяння, як обов`язкових елементів складу злочину, немає підстав стверджувати, що особою вчинено злочин. В разі неосудності особи вчинене нею кваліфікується як суспільно небезпечне діяння, яке містить ознаки злочину (його об`єктивної сторони та об`єкту).

Встановлення стану осудності, обмеженої осудності чи неосудності особи під час вчинення кримінального правопорушення (злочину) є однією з обов`язкових ознак, що характеризують суб`єкта злочину, а саме впливають на визнання його суб`єктом злочину або ж невизнання суб`єктом злочину, якщо діяння вчинено у стані неосудності, що в подальшому має наслідком настання чи ненастання кримінальної відповідальності особи, на застосування чи незастосування до неї примусових заходів медичного характеру.

Колегія суддів погоджується із твердженнями прокурора про те, що судом першої інстанції фактично не встановлено чи перебував ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованого йому діяння, передбаченого ч.2 ст.389 КК України в стані осудності чи неосудності, а також не встановлено чи інкриміноване діяння, передбачене ч.2 ст.389 КК України являється злочином чи суспільно-безпечним діянням.

Колегія суддів звертає увагу, що незважаючи на те, що у висновку судово-психіатричної експертизи №118 від 11.09.2019 експертами не було надано відповіді щодо психічного стану ОСОБА_7 на час вчинення інкримінованого йому діяння, суд у мотивувальній частині ухвали констатує, що ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння за ознаками ч.2 ст.389 КК України, хоча таких даних в ході кримінального провадження не було здобуто.

Судом першої інстанції не враховано, що ухвала суду про застосування примусових заходів медичного характеру є кінцевим рішенням суду у кримінальному провадженні, а відтак зазначення в резолютивній частині ухвали про застосування до ОСОБА_7 примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з наданням психіатричної допомоги з посиленим наглядом до виходу із зазначеного хворобливого стану з наступним поверненням на судово-психіатричну експертизу для вирішення експертних питань в даному випадку є недопустимим.

Статтею 513 КПК України встановлено, що у разі видужання особи, яка після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу або в неї настав тимчасовий розлад психічної діяльності чи інший хворобливий стан психіки, які позбавляли її можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними, суд на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів своєю ухвалою припиняє застосування примусових заходів медичного характеру. Постановлення ухвали суду про припинення застосування примусових заходів медичного характеру є підставою для проведення досудового розслідування чи судового провадження. Проте, у даному кримінальному провадженні не було встановлено факту перебування ОСОБА_7 у стані осудності чи неосудності, а тому вказане порушення судом вимог кримінального та кримінального процесуального закону призведе до неможливості у майбутньому застосувати процедуру відновлення кримінального провадження після видужання останнього що в свою чергу є неприпустимим.

На думку колегії суддів, приймаючи дане рішення суд першої інстанції, зазначених обставин не врахував, не надав їм належної оцінки, внаслідок чого допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило ухваленню законного та обґрунтованого рішення.

Так, відповідно до ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, висновку суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Згідно з ч.1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Неповним, відповідно до ст. 410 КПК України, визнається судовий розгляд, під час якого залишився недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо, зокрема, судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відтак, враховуючи наведене, колегія суддів вважає ухвалу суду першої інстанції необґрунтованою і такою, що підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. За таких обставин подана апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, апеляційна скарга законного представника ОСОБА_6 до часткового задоволення, а ухвала скасуванню.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора задоволити, апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_6 задоволити частково.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року скасувати.

Призначити в Сихівському районному суду м. Львова новий розгляд кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст. 389 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді