Справа № 453/564/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/662/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_6 на ухвалу Сколівського районного суду Львівської областівід 02 червня 2020 рокуу кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Жупани Сколівського району Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою кримінальне провадження № 0000220 від 01.05.2020 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, закрито у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, заступник прокурора Львівської області ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 02 червня 2020 року про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із відмовою від обвинувачення потерпілої, скасувати та призначити новий судовий розгляд у Сколівському районному суді Львівської області.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог заступник прокурора покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
На його переконання, відповідно до п.7 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 не можна було закрити у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_9 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.129 КК України, пов`язаного із домашнім насильством, а саме погрозі дружині вбивством, вчиненій в межах місця проживання.
Заслухавши доповідача, прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення.

Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.
Щодо вказаного питання об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду сформулювала висновки в постанові від 12 лютого 2020 року (справа № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19), на яку покликається апелянт, згідно з якими злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII (далі - Закон № 2229-VIII), незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК України як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину. Встановлена у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2229-VIII домашнім насильство є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Також у п. 17 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону визначено, що фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Водночас у п. «b» ст. 3 Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі - Стамбульська конвенція) визначено домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає (проживав) правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» від 06 грудня 2017 року № 2227-VІІІ (далі - Закон № 2227-VІІІ) доповнено ч. 1 ст. 67 КК України пунктом 6-1, відповідно до якого обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

Поряд із тим, згідно з пунктами «a», «b» § 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально поінформованим про характер та причини обвинувачення, висунутого проти нього, і повинен мати час та можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Наведені гарантії стосуються всіх обставин, які належать до предмета доказування у кримінальному провадженні в силу ст. 91 КПК України (тобто й такого важливого елемента обвинувачення, як вчинення злочину, пов`язаного з домашнім насильством, що обтяжує покарання і з урахуванням процесуальної заборони, закріпленої в п. 7 ч. 1 ст. 284 вказаного Кодексу, тягне за собою правові наслідки). При цьому відповідно до ст. 92 КПК України тягар доказування згаданих обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Отже, обов`язковою умовою визнання судом злочину - незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта - пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо). За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушено і, беручи до уваги імперативність приписів п. 19 ч. 1 ст. 7, частин 3, 6 ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України, унеможливлює застосування згаданого інституту заборони закриття кримінального провадження щодо злочину, передбаченого ст.129 КК України.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, а саме в тому, що 30 квітня 2020 року приблизно о 20 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в літній кухні свого житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 . на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, розпочав конфлікт зі своєю дружиною ОСОБА_9 та з метою викликати побоювання у потерпілої за своє життя, почав висловлювати у відношенні до останньої погрози вбивством. Після цього, ОСОБА_7 вийшов у господарське приміщення біля будинку, звідки взяв кухонний ніж, запхав його за черевик правої ноги, повернувся в літню кухню та продовжуючи приводити у виконання свій злочинний намір, і підкріплюючи свої погрози активними діями, демонстративно підійшов до потерпілої, своєю правою рукою витягнув кухонний ніж із черевика почав махати ножем перед нею, висловлюючи погрозу вбивством. При цьому ОСОБА_9 , будучи обізнаною про схильність ОСОБА_7 до конфліктів, сприйняла вказані погрози як реальні, оскільки побоювалася їх реалізації.

Однак вчинення злочину стосовно члена сім`ї або іншої особи, зазначеної в ч. 2 ст. 3 Закону № 2227-VIII, автоматично не скасовує гарантій права на захист. Якщо сторона обвинувачення вважає, що суспільно небезпечне діяння пов`язано саме з домашнім насильством, вона про це обов`язково має зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази. Інакше підозрюваний (обвинувачений) буде позбавлений процесуальної можливості ефективно захищатися та спростувати висунуте обвинувачення.

Окрім того, ч. 1 ст. 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Засада диспозитивності, правила ст. 22 КПК України вимагають від суду під час здійснення розгляду справи зберігати об`єктивність та неупередженість; функції суду та державного обвинувачення є несумісними.

Натомість, як убачається з матеріалів провадження, в обвинувальному акті не міститься жодних посилань на вчинення ОСОБА_7 злочину, пов`язаного з домашнім насильством. У вказаному процесуальному документі слідчі органи також констатували відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Ураховуючи викладене, з огляду на позицію потерпілої ОСОБА_9 , яка відмовилася від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, оскільки органами досудового розслідування ОСОБА_7 не інкримінувалося вчинення злочину, пов`язаного з домашнім насильством, він не був обізнаний із таким обвинуваченням і не мав можливості захищатися від нього, районний суд обґрунтовано закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
ухвалу Сколівського районного суду Львівської областівід 02 червня 2020 рокущодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргузаступника прокурора Львівської області ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4