У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000316

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 , прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7

на вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2016 року відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Комісарівка Березанського району Миколаївської області, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

обвинувачений ОСОБА_5

захисник ОСОБА_8

потерпіла ОСОБА_7

представник потерпілої ОСОБА_9 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Березанського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2016 року ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

В задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати в сумі 3689,60 грн.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок скасувати, кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить вирок скасувати в частині призначення основного покарання, та ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України на 6 років позбавлення волі. Крім цього, просить виключити з вироку посилання на обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття. В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років. Крім того, просить задовольнити в повному обсязі заявлені нею позовні вимоги.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду та через невідповідність висновків суду, викладеним в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

На думку апелянта, неповнота судового розгляду полягає в необґрунтованих відмовах судом в задоволенні двічі заявленого клопотання про призначення судової автотехнічної експертизи для отримання експертного аналізу його дій як водія. Вказує, що проведення такої експертизи має суттєве значення для з`ясування обставин справи, для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

Апелянт стверджує, що невідповідність висновків суду фактичним обставинам полягає у невірній оцінці доказів, зібраних по справі, та покладених в основу обвинувачення.

Так, ОСОБА_5 зазначає, що суд не надав вірної оцінки показанням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Як стверджує апелянт, ні свідки, ні потерпіла не бачили, де знаходилася неповнолітня потерпіла ОСОБА_18 в момент початку руху автобуса, а також не бачили початок, траєкторію та швидкість руху пішохода ОСОБА_18 , а також самого наїзду на дитину.

Вказує, що дані протоколу проведення слідчого експеримента ґрунтуються на припущеннях і не узгоджуються з іншими доказами, а тому протокол проведення слідчого експеримента і висновок автотехнічної експертизи № 85 від 27.02.2015 р., який ґрунтується на даному протоколі, не можуть визнаватися допустимими доказами.

Звертає увагу суду на відсутність доказів того, що на момент початку руху автобуса він бачив малолітню ОСОБА_18 .

Зазначає, що з висновку експерта № 2388 від 11.11.2014 р., висновку експерта № 207 від 28.11.2014 р., висновку експерта № 4/153 від 28.10.2014 р., показань експертів ОСОБА_19 та ОСОБА_20 вбачається, що на момент початку руху автобуса малолітня ОСОБА_18 стояла або була в напівзігнутому стані в безпосередній близькості від передньої частини автобуса, яку водій ОСОБА_5 не міг контролювати.

На думку апелянта, суд безпідставно не взяв до уваги його показання стосовно того, що він не бачив дитину перед початком руху автобуса.

Вказує, що як учасник дорожнього руху керувався п. 1.4. та п. 21.4. Правил дорожнього руху, контролював висадку пасажирів та не міг передбачити, що перед початком руху малолітній пішохід ОСОБА_18 могла знаходитись попереду автобуса в безпосередній близькості до його передньої частини в зоні видимості, яку водій не в змозі контролювати, а саме 1,2 м.

Вважає, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, а дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої загинула ОСОБА_18 , є трагічним збігом обставин.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення злочину щодо малолітньої особи.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 зазначає, що не оспорює доведеність вини ОСОБА_5 та фактичні обставини справи, але вважає вирок незаконним в частині призначеного покарання через невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що з огляду на категорію злочину, суд першої інстанції не надав оцінки та не врахував при призначенні покарання наслідки, які настали від злочинних дій обвинуваченого, а саме позбавлення життя малолітньої дитини, що є найбільш тяжким наслідком, який може бути спричинено злочином.

Стверджує, що судом не взято до уваги характер та мотиви допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину. ОСОБА_5 в ході судового розгляду судом першої інстанції своєї вини у вчиненні злочину не визнав, не розкаявся, не попросив вибачення у потерпілої та не відшкодував їй завдані збитки, у зв`язку із чим судом безпідставно визнано обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 зазначає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання є занадто м`яким.

Вказує, що обвинувачений завдав їй значних моральних страждань, в результаті чого стан її здоров`я погіршився. Просить врахувати, що обвинувачений вину не визнав, не висловив щирого каяття.

Стверджує, що висновок суду першої інстанції про те, що обвинувачений ОСОБА_5 є неналежним відповідачем, не відповідає чинному законодавству. 21.06.2016 р. вона подала до суду позовну заяву, в якій відповідачами вказала ОСОБА_5 , відділ освіти Березанської райдержадміністрації та страхову компанію «Провідна». Але, суд повернув їй подану нею позовну заяву, не прийняв до уваги її заяву про зміну та уточнення відповідачів. Крім того, не враховані понесені нею витрати на погребіння дитини, які підтверджені відповідними чеками та квитанціями.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 жовтня 2014 року близько 14:30, в с. Єлизаветівка Березанського району Миколаївської області водій ОСОБА_5 , керуючи шкільним автобусом марки «БАЗ А07913» державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить відділу освіти Березанської райдержадміністрації, рухався за маршрутом с. Комісарівка - с. Єлизаветівка - с.Дмитрівка у світлий час доби по вул. Центральній с. Єлизаветівка, та в районі будинку № 23 здійснив зупинку для висадки пасажирів.

Після проведення висадки пасажирів водій ОСОБА_5 грубо порушив вимоги п.п. 1.5., 1.7., 2.3. «б», 10.1., 12.3. Правил дорожнього руху України, а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки, не стежив за її змінами, не контролював рух свого транспортного засобу, хоча зобов`язаний був постійно його контролювати і мав таку можливість, не був особливо уважний до такої категорії учасників дорожнього руху як діти, а саме до малолітнього пішохода ОСОБА_21 , яка знаходилась у полі зору водія в близькості від проїзної частини, та в подальшому вийшла на смугу руху автобуса. Перед початком руху автобуса вперед водій ОСОБА_5 не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, при виникненні небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди та своїми діями створив загрозу життю та здоров`ю громадян.

Внаслідок цього, водій ОСОБА_5 допустив наїзд транспортним засобом- автобусом марки «БАЗ А07913», державний номерний знак НОМЕР_1 ., на малолітнього пішохода ОСОБА_18 , яка від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці пригоди.

Судом першої інстанції ОСОБА_5 визнаний винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що потягло за собою смерть потерпілої ОСОБА_18 . Його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, прокурора на підтримку поданих ним та потерпілою апеляційних скарг; потерпілу ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відмовилась від вимог щодо призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання, а лише просила задовольнити її цивільний позов; обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника на підтримку поданої ОСОБА_5 апеляційної скарги та їх заперечення на апеляційні скарги прокурора та потерпілої, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, повторно дослідивши обставини кримінального провадження шляхом повторного допиту обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та дослідження письмових доказів, суд дійшов до наступного.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, на які міститься посилання у вироку.
Відповідно вимог п.п. 1.5, 1.7 ПДР України, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.Водії, пішоходи та пасажири зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності.

Для забезпечення безпеки дорожнього руху, відповідно до 2.3 «б» ПДР України, водій зобов`язаний, зокрема, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну.

Відповідно до п.10.1 ПДР України, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Як передбачено п.12.3 ПДР України, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Ці вимоги ПДР України ОСОБА_5 порушено.

В суді обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні злочину та порушенні зазначених вимог ПДР України заперечував. Пояснив, що працював водієм шкільного автобусу та 10.10.2014 р. здійснював перевезення дітей після школи. В с. Єлизаветівка він зупинився навпроти двору потерпілої, яка стояла на узбіччі та зустрічала своїх дітей. Перед тим, як почати рухатися, після висадки дітей, він переконався, що перешкод для руху не має та почав рухатися. Після цього він відчув, що автобус на щось наїхав, і відразу зупинився та побачив, що переїхав дитину, яка попала під ліве заднє колесо. Як дитина опинилася під автобусом, він пояснити не може. Стверджував, що не бачив та не міг бачити дитину, бо вона не була в полі його зору перед початком руху автобуса.

Проте, ці твердження обвинуваченого ОСОБА_5 та наведені в апеляційній скарзі доводи про недоведеність його вини, не є слушними, оскільки спростовані доказами, які досліджені судом першої інстанції. Окрім того, під час апеляційного суду повторно досліджені обставини кримінального провадження шляхом повторного дослідження доказів, на які послався суд першої інстанції. На переконання колегії суддів, твердження обвинуваченого ОСОБА_5 про відсутність в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, позбавлені підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_5 , керуючи шкільним автобусом, не був особливо уважний до такої категорії учасників дорожнього руху як діти, перед початком руху автобуса вперед не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, при виникненні небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого допустив наїзд транспортним засобом - автобусом НОМЕР_2 на малолітнього пішохода ОСОБА_18 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_18 від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці пригоди.

Ці висновки суду першої інстанції підтверджуються наступними доказами.

Потерпіла ОСОБА_7 пояснила, що 10.10.2014 р. вона вийшла з подвір`я на вулицю, щоби зустріти дітей зі школи. Її малолітня донька ОСОБА_22 , якій було 2 роки, залишалася з бабусею у подвір`ї. Вона перейшла дорогу, щоби зустріти дітей. Під`їхав автобус під керуванням ОСОБА_5 . Вона не бачила, коли її молодша донька вибігла з подвір`я. Коли діти вийшли з автобусу, почала чекати поки від`їде автобус. Після того, як автобус розпочав рух, вона почула хрускіт, і побачила свою дитину, яка лежала на дорозі. Як дитина потрапила під колеса автобуса, вона не знає.

В суді апеляційної інстанції потерпіла уточнила, що при проведенні слідчого експерименту невірно зазначено, що дитину вона залишила на лавочці на вулиці.

Під час апеляційного розгляду повторно допитана свідок ОСОБА_14 , яка підтвердила показання, які надавала в суді першої інстанції, пояснивши, що супроводжувала дітей в автобусі, яким керував ОСОБА_5 . Вони зупинилися в с. Єлізаветівка біля будинку ОСОБА_7 , яка забрала своїх дітей з автобусу. ОСОБА_7 була одна, без маленької дитини. Коли автобус почав рухатися, відразу відчули скачок, після чого автобус зупинився. Коли вони вийшли з автобусу, то побачили, що автобус переїхав дитину заднім лівим колесом. На момент початку руху автобусу дитину вона не бачила.

Також апеляційним судом повторно допитані свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які пояснили, що не бачили момент наїзду на дитину, а вибігли на вулицю, коли почули крики потерпілої.

Зокрема, свідок ОСОБА_16 побачив, що ОСОБА_7 схилилася біля дитини, яка знаходилася позаду автобуса, ближче до лівого колеса.

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_15 надав аналогічні показання, пояснивши, що він вийшов з автобусу біля дому ОСОБА_7 і стояв на узбіччі дороги. Коли автобус почав рухатися, він почув крик і побачив, що автобус переїхав дитину. Автобус зупинився, мати підбігла до дитини і забрала її до дому. Коли він виходив з автобусу, то дитину він не бачив, і як вона потрапила під автобус, він також пояснити не може.

В суді першої інстанції також допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які пояснили, що 10.10.2014 р. перебували в автобусі, на якому їхали зі школи в с. Єлізаветівку. Водій ОСОБА_5 висадив дітей на зупинці, навпроти дому ОСОБА_7 , зачинив двері і почав рухатися. Після чого вони відчули, що автобус на щось наїхав. Водій одразу зупинився, вони вийшли з автобусу і побачили, що автобус переїхав дитину. Як дитина потрапила під колеса, вони не бачили.

Отже, з пояснень потерпілої та зазначених свідків слідує, що автобус під керуванням ОСОБА_5 здійснив наїзд на потерпілу ОСОБА_23 .

Даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схемою та фототаблицею до нього від 10.10.2014 р. підтверджується, що місцем ДТП є район біля будинку № 23 по вул. Центральній у с. Єлізаветівка, Березанського району, Миколаївської області.

Як слідує з зазначеного протоколу, автобус БАЗ був розташований на проїзній частині у напрямку с. Дмитрівка, з правим боковим інтервалом: 1,2 м від правого переднього колеса та 0,9 м від заднього правого колеса до краю дороги, та на віддаленні 16,4 м від куту будинку АДРЕСА_2 .

На арці лівого заднього колеса виявлено нашарування мозкової речовини. На момент огляду місця ДТП труп дитини знаходився у приміщенні домоволодіння. Зокрема, на трупі в районі правого стегна, його зовнішньої бокової поверхні, малися садна у вигляді зчосів (т.1, а.п. 226-244).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування проведенні слідчі експерименти як за участю ОСОБА_5 , так і за участю потерпілої ОСОБА_7 .

Так, згідно протоколу слідчого експерименту від 22.10.2014 р., на місці ДТП ОСОБА_5 вказав, що зупинився навпроти двору потерпілої, яка стояла на узбіччі та зустрічала своїх дітей. Стверджував, що перед початком руху, після висадки дітей, він переконався, що перешкод для руху не має та почав рухатися. Надалі, відчув, що автобус на щось наїхав, і відразу зупинився. Побачив, що переїхав дитину, яка попала під ліве заднє колесо. Вказав, що не бачив та не міг бачити дитину, бо вона не була в полі його зору перед початком руху автобуса.
Як слідує зі змісту зазначеного протоколу, слідчим зафіксовано розташування автомобіля, який зупинився на проїзній частині частково виступаючи на узбіччя праворуч 0.5 метрів від переднього правого колеса, 0.5 метрів від заднього правого колеса та на відстані 2 м від лавочки біля будинку №23 по вул. Центральній в напрямку с. Дмитрівка. Встановлювалась видимість з робочого місця водія, елементів проїзної частини. Встановлено при звичайному положенні водія за робочим місцем оглядовість з лівої сторони автобуса становить 4,6 м від лавочки в напрямку с. Комісарівка та на протязі 30,5 м в бік с. Дмитрівка. Далі видимість через лобове скло настає через 5,9 м після закінчення видимості через лобове бокове скло в напрямку с. Дмитрівка та далі нічим не обмежена. Загальна видимість праворуч від автобуса обмежена передньою правою стойкою на відстані від робочого місця водія 20 м, довжина «мертвої зони» складає 0,7 м. Видимість через праве бокове скло на відстані 20 м від робочого місця водія становить 9,6 м. Довжина «мертвої зони», яку утворює права бокова стойка становить 6 м від початку попередньої видимості в напрямку с. Комісарівка. Видимість через скло пасажирських дверей на відстані 20 м від робочого місця водія становить 8,3 м від початку настання видимості до її кінця в напрямку с. Комісарівка. Видимість з робочого місця водія ліворуч обмежується корпусом автобуса на відстані 0,7 м від лівої частини. Попереду видимість обмежена корпусом автобуса на відстані 1,2 м. Видимість з робочого місця водія праворуч обмежена корпусом автобуса на відстані 2,2 м від лівої частини.

При встановленні видимості з робочого місця водія в дзеркала заднього виду встановлено, що видимість через ліве дзеркало заднього виду настає на відстані 50,4 м від лавочки в напрямку с. Комісарівка позаду паркана. Дана видимість обмежується задом лівої частини автобуса. Видимість через праве дзеркало заднього виду на протязі 20 м настає на відстані 60 м від правого дзеркала заднього виду та обмежена задом бокової частини автобуса. Видимість через ліве дзеркало заднього виду обмежена на відстані 1,7 м в напрямку задньої частини автобуса. Видимість через праве дзеркало заднього виду обмежена на відстані 2,7 м від дзеркала в напрямку задньої частини автобуса. Видимість з лівої сторони автобуса при витягуванні голови з робочого місця водія у вікно нічим не обмежена, за виключенням корпусу автобуса, який обмежує видимість під кузовом автобуса (т. 1, а.п. 247-250).

Згідно даним протоколу проведення слідчого експерименту від 22.10.2014 р. за участю потерпілої ОСОБА_7 , остання вказала, де зупинився автобус, зафіксовано відстань від автобуса до будівлі за місцем проживання потерпілої. Також були проведені заміри, якими встановлено, що автобус знаходився на проїзній частині, виступаючи правою частиною на узбіччя на відстані 0,5 м від переднього правого колеса та 0,5 м від заднього правого колеса до правого краю проїзної частини та на відстані 2 м від лавочки до переднього лівого колеса в напрямку с. Комісарівка (т. 2, а.п. 8-14).

Результати зазначених слідчих експериментів, а також дані, які зафіксовані при складані протоколу огляду місця ДТП та схеми до нього, покладені в основу судових автотехнічних експертиз та транспортно- трасологічної експертизи.

Так, згідно з висновком судово-автотехнічної експертизи №85 від 27.02.2015 р., в даній дорожньо-транспортній ситуації водієві автобуса БАЗ ОСОБА_5 необхідно було неухильно дотримуватися вимог п.п. 10.1 і 12.3. Правил дорожнього руху України. За умов, викладених в постанові про призначення експертизи, водій ОСОБА_5 мав у своєму розпорядженні технічну можливість шляхом своєчасного гальмування запобігти наїзду на малолітнього пішохода ОСОБА_18 з моменту появи останньої в полі зору водія. Тобто, дії водія автобуса БАЗ ОСОБА_5 , який перед початком руху вперед не переконався в безпеці вчиненого ним маневру (що він нікому не створює небезпеки для руху) і допустив наїзд на пішохода, не відповідали вимогам п. п. 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, і вони, з технічної точки зору, могли знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної пригоди (т.1,а.п.131-138).

З висновку судового експерта №2/273 від 01.11.2014 р. автотехнічної експертизи НДЕКЦ при УМВС України у Миколаївській області вбачається, що на момент ДТП ходова частина, рульове керування, робоча гальмівна система автобуса «БАЗ А07913» знаходилися в працездатному стані (т.1, а.п.202-206).

Що стосується механізму утворення у потерпілої тілесних ушкоджень, то під час розгляду кримінального провадження в суді встановлено наступне.

Відповідно висновку судово-медичної експертизи №2388 від 11.11.2014 р., смерть ОСОБА_18 настала внаслідок поєднаної тупої травми тіла з відкритою черепно-мозковою травмою у вигляді багатоуламкових фрагментарних переломів кісток склепіння та основи черепу, розчавлення речовини головного мозку, розтрощення печінки.

Первинний поштовх відбувся якоюсь виступаючою частиною автомобіля в праве стегно на висоті 37 см від підошовної поверхні ступні, коли потерпіла знаходилася в вертикальному положенні, та була повернута зовнішньою поверхнею тіла до транспортного засобу.

В результаті чого утворилося садно на зовнішній поверхні правого стегна, потім відбулося падіння на тверду поверхню землі з вірогідним затягуванням голови та верхньої частини тулуба між аркою автомобіля і колесом, від чого утворилися садна на передній та задній поверхні грудної клітки, об`ємні пошкодження голови у вигляді багато осколкових фрагментарних переломів кісток черепу з розчавленням речовини головного мозку, крововиливи в м`які тканини шиї зліва з просочуванням кров`ю лівого боку трахеї, стравоходу, розтрощення печінки, крововилив в ворота селезінки з деструкцією тканини, крововиливи в корені легень, навколо ниркову клітковину правої нирки. Садна та сінці на правій кісті, лівому стегну, могли утворитися при ковзанні тіла по твердій поверхні землі в момент падіння після первинного поштовху. За ступенем тяжкості пошкодження в області голови несумісні с життям.

Виходячи з тілесних ушкоджень, виявлених на тілі потерпілої, можливо зробити висновок, що в момент наїзду вона стояла. Між тілесними ушкодженням та настанням смерті є прямий причинний зв`язок (т.1, а.п.194-197).

Відповідно до висновку транспортно- трасологічної експертизи №4/153 від 28.10.2014 р., встановити якою частиною транспортний засіб контактував з пішоходом через відсутність достатньої кількості відповідної слідової інформації на транспортному засобі не є можливим. Проведеним аналізом схеми до протоколу огляду місця події, не є можливим однозначно та об`єктивно встановити, де саме відносно меж проїзної частини стався наїзд на пішохода через відсутність сукупності достатньої кількості ознак, за якими можна визначити дане місце (т.1, а.п.211-216).

Як вбачається з висновків зазначеної експертизи, для визначення, яким чином розташовувалися автобус та пішоход відносно один одного в момент наїзду необхідне проведення комплексного транспортно-трасологічного та судово-медичного аналізу.

Проте, під час судового розгляду експерт ОСОБА_20 , який проводив вище зазначену транспортно-трасологічну експертизу №4/153 пояснив, що після допиту судово-медичного експерта в суді у проведені комплексного транспортно-трасологічного та судово-медичного аналізу відпала потреба, оскільки після пояснень експерта ОСОБА_19 стало зрозуміло, де була дитина під час початку руху автобуса.

Так, в суді першої інстанції експерт ОСОБА_19 підтвердила висновки судово-медичної експертизи та надала пояснення щодо механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілої, з урахуванням характеру отриманих тілесних ушкоджень. Зокрема, експерт пояснила, що перед початком руху автобусу дитина була біля лівої передньої частини автобуса. Від поштовху автобуса, який почав рухатися, вона впала під автобус, а вже потім була переїхана його заднім лівим колесом. Перед початком руху автобуса дитина була повернута до автобуса зовнішньою правою поверхнею тіла, на що вказують садна на правому стегну на висоті 37 см. Перед початком руху автобусу дитина ймовірно стояла. Якби вона рухалася, то в неї були б інші ушкодження.

Окрім того, згідно висновку судово-криміналістичної експертизи № 207 від 28.11.2014 р., на експертне дослідження надавалися кросівки потерпілої ОСОБА_24 , та за висновком експертизи, на задній поверхні кросівка з лівої ноги є ушкодження у вигляді потертості тканини. Установлені ушкодження утворилися в результаті ковзання тканини кросівок по твердій плоскій шорсткуватій поверхні й могли утворитися в результаті волочіння (т.1 а.с.220-221).

Отже, зазначені висновки судово-медичної та судово-криміналістичної експертизи експертиз, з урахуванням пояснень в суді експерта ОСОБА_19 , вказують на механізм утворення тілесних ушкоджень за обставин, які встановлені судом першої інстанції.

Під час апеляційного розгляду призначалася комплексна транспортно-трасологічна і автотехнічна експертиза по дослідженню обставин ДТП. На розгляд експерта були поставлені питання, зокрема: яким було взаємне розташування автобуса «БАЗ» та пішохода ОСОБА_18 під час первинного їх контактування на проїжджої частині автодороги, якою частиною автобуса стався наїзд на пішохода ОСОБА_18 .

Відповідно до висновку комплексної транспортно-трасологічної і автотехнічної експертизи № 17-90 від 31.05.2018 р. (т.3, а.п. 23-29) щодо механізму виникнення тілесних ушкоджень у пішохода ОСОБА_18 з урахуванням наявних у неї тілесних ушкоджень, експерт дійшов висновку, що наїзд на потерпілу автобусом стався заднім лівим колесом.

На запитання, коли виник момент небезпеки у водія ОСОБА_5 , яку він міг об`єктивно виявити та оцінити, експерт надав відповідь, що відповідно до змісту п п.1.10, 1.7, 12.3 ПДР, момент небезпеки для водія в дорожньо-транспортній ситуації, що передувала ДТП, виникав з моменту об`єктивного можливого виявлення водієм малолітнього пішохода, яка рухалася в напрямку смуги руху автобусу.

Отже, аналіз досліджених доказів в їх сукупності, на переконання колегії суддів, не спростовує твердження ОСОБА_5 про те, що він не бачив та не міг бачити малолітню потерпілу. Дослідивши докази та надавши їм оцінку в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в порушення вимог п.1.7 Правил дорожнього руху України, він не був особливо уважним до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти, а також порушив вимоги Правил дорожнього руху України п п. 10.1, 2.3 «б», що стало причиною ДТП.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив всі докази у справі, зокрема й ті доводи ОСОБА_5 щодо його невинуватості та щодо недопустимості доказів, які викладені в апеляційній скарзі.

На переконання колегії суддів, докази, на які послався суд першої інстанції, поза розумним сумнівом доводять вину ОСОБА_5 у вчиненні злочину за обставин, встановлених судом першої інстанції.

Істотних порушень норм кримінально-процесуального закону, які б перешкодили суду винести законний і обґрунтований вирок, не встановлено.

Оскільки, усі обставини, які мали суттєве значення для правильного вирішення справи в судовому засіданні досліджені всебічно, повно та об`єктивно, то підстав для скасування вироку і закриття кримінального провадження, про що просить в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 , немає. Тому його апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Що стосується доводів прокурора та потерпілої, висловлені в поданих ними апеляційних скаргах, про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину, то ці доводи не є слушними з огляду на наступне.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом дотримані, покарання ОСОБА_5 судом першої інстанції призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Так, враховано, що обвинувачений вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 286 КК України, який відноситься до тяжких, але вчинений з необережності.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_5 , окрім ступеню тяжкості вчиненого злочину, врахував наступні дані про особу винного: позитивні характеристики з місця проживання та місця роботи, те, що він має двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_5 , визнано вчинення ним злочину щодо малолітньої дитини.

Судом першої інстанції обґрунтовано визнано як обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття у вчиненому злочині, яке ОСОБА_5 також висловив під час апеляційного розгляду. Хоча він і оспорював вину у вчиненні злочину, але висловив жаль з приводу наслідків злочину, вжив заходів щодо надання потерпілій матеріальної допомоги на поховання дитини безпосередньо після вчиненого злочину, та частково відшкодував майнову шкоду, що підтвердила під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_7 та на що вказує її розписка про часткове відшкодування майнової шкоди (т.3, а.с. 233). Крім того, потерпіла ОСОБА_7 пояснила, що поведінка обвинуваченого після вчиненого злочину свідчить про його щире каяття, а тому під час апеляційного розгляду вона змінила позицію стосовно міри покарання та не наполягала на призначенні йому покарання, пов`язаного з позбавленням волі.

Отже, наведені прокурором доводи про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_5 - щирого каяття, не є слушними.

Також судом першої інстанції обгрунтовано визнано як обставини, які пом`якшують покарання, наявність на утриманні обвинуваченого двох неповнолітніх дітей, часткове відшкодування збитків потерпілій.

Зважаючи на це, доводи прокурора та потерпілої в апеляційних скаргах про необхідність призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання, є безпідставними.

Що стосується вимог апеляційної скарги ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_5 на її користь моральної шкоди, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_5 не є належним відповідачем, оскільки ДТП ОСОБА_5 допустив під час виконання ним своїх трудових обов`язків.

Так, з наказу №6-К від 08.02.2010 р. вбачається, що ОСОБА_5 під час ДТП знаходився у трудових відносинах з Комісарівською загальноосвітньою школою, яка підпорядкована відділу освіти Березанської райдержадміністрації Миколаївської області. Транспортний засіб, на якому вчинено ДТП, також належить відділу освіти Березанської райдержадміністрації Миколаївської області.

Тому, як вірно зазначив суд першої інстанції, за цивільним позовом обвинувачений не є належним відповідачем, а тому відсутні підстави для розгляду цивільного позову потерпілої, заявленого до ОСОБА_5 .

З огляду на наведене, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 424, 425, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2016 року у відношенні ОСОБА_5 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3