Дата документу 29.09.2020 Справа № 554/7626/20
УХВАЛА
іменем України
29 вересня 2020 року м.Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м.Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю заявника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Полтаві скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 14 лютого 2020 року про закриття кримінального провадження №0000390 від 26 травня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В :

19 серпня 2020 року до суду надійшла скарга потерпілого ОСОБА_3 , в порядку ст.303 КПК України, в якій він просить скасувати постанову слідчого від 14 лютого 2020 року про закриття кримінального провадження №0000390 та направити матеріали для продовження досудового розслідування.

На обґрунтування скарги заявник посилається на ті обставини, що 26 травня 2014 року до ЄРДР за №0000390 внесені відомості про кримінальне правопорушення та прокуратурою Дніпропетровської області розпочато досудове розслідування. Зазначає, що даним органом досудового розслідування протягом 6 років за наявності достатніх підстав та доказів за надуманими приводами, грубо порушуючи його права як потерпілого, більше 10 разів закривалося кримінальне провадження, не виконувались судові рішення судів першої та апеляційної інстанції про проведення необхідних слідчих дій. 17 січня 2020 року дане кримінальне провадження передано для подальшого розслідування до ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, яким 14 лютого 2020 року без проведення будь-яких слідчих дій кримінальне провадження було закрито.

Заявник скарги вважає вказану постанову про закриття кримінального провадження такою, що підлягає скасуванню з підстав формального проведення досудового розслідування, оскільки з моменту передачі провадження ОСОБА_3 жодного разу не допитали як потерпілого, не надали можливості представити докази, заявляти клопотання, відводи, долучати до матеріалів справи докази. Крім того, не ознайомлений з матеріалами досудового розслідування. Також зазначає про однобічність, необ`єктивність та неповноту досудового розслідування. На думку, заявника, за наявності достатньої доказової бази щодо вчинення відносно нього злочину у ТУ ДБР у м.Полтаві не бажають встановити істину по справі. Посилається на те, що свідки вказували на його затримання 14 вересня 2009 року, що також відображено в матеріалах провадження, однак висновки у постанові суперечать фактам. Крім того, на стадії досудового розслідування ОСОБА_3 заявлялися клопотання про витребування документів, допиті його як потерпілого, однак такі клопотання не розглядалися, ігнорувалися, незважаючи на те, що суд зобов`язав їх розглянути. Стверджує, що був незаконно затриманий, більше доби його незаконно утримували із застосуванням спеціальних засобів (кайданок), катували та принижували, що підтверджено матеріалами слідчих експериментів, тощо.

Враховуючи зазначене обгрунтування, заявник вважає, що постанова слідчого винесена незаконно, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

У судовому засіданні, призначеному в режимі відеоконференції, потерпілий ОСОБА_3 скаргу підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Слідчий Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду матеріали кримінального провадження №0000390 від 26 травня 2014 року.

Відповідно до ч.3 ст.306 КПК України відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Заслухавши пояснення заявника, вивчивши суть скарги, дослідивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження, слідчий суддя вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Положеннями ч.1 ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п.3 ч.1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Відповідно до ч.2 ст.9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Аналогічні вимоги містить і ч.1 ст.94 КПК України щодо оцінки слідчим, прокурором кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки дозу достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з п.2 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо, встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення

Розглядаючи скаргу на постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя повинен перевіряти наявність приводів і підстав для винесення зазначеної постанови, законність джерел отриманих даних, які стали підставою для винесення постанови про закриття кримінального провадження.

Судовим розглядом установлено, що в провадженні Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, перебувало кримінальне провадження №0000390 від 26 травня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.365, ч.2 ст.364 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження №0000390, досудове розслідування розпочато на підставі ухвали Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 13 травня 2014 року (справа №1-772/2011), відповідно до якої встановлено факти застосування співробітниками Жовтневого РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області до ОСОБА_3 заходів фізичного впливу з метою змусити останнього визнати вину у вчиненні ним злочинів, передбачених ст.ст.115 ч.2 п.п.6, 13, ст.187 ч.4 КК України, відомості про що були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (арк.крим.провадж.1, 9, 53).

Зокрема, відповідно до ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 13 травня 2014 року засуджений ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про перегляд вироку Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 14.05.2012 року, за яким він засуджений за п.п. 6, 13, ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Під час розгляду вказаної заяви в судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 пояснив, що під час досудового слідства працівники міліції, зокрема заступник начальника кримінального розшуку ОСОБА_5 застосував до нього заходи фізичного впливу з метою визнання вини за пред`явленим йому обвинуваченням. Крім того, перебуваючи в слідчому ізоляторі працівник міліції Некрасов, який його охороняв, погрожував йому фізичною розправою, а також інші працівники міліції, прізвища яких він не знає, під час досудового розслідування вчиняли відносно нього психологічний тиск, а тому просив провести за цим фактом прокурорську перевірку.

За результатами розгляду задоволено клопотання засудженого ОСОБА_3 ; доручено прокурору Дніпропетровської області провести службову перевірку за заявою засудженого ОСОБА_3 про застосування до нього недозволених заходів ведення досудового розслідування по кримінальній справі за його звинуваченням за ст.ст.115 ч.2 п.п.6, 13 ст.187 ч.4 КК України з боку працівників міліції в термін до 11.06.2014 р. (арк.крим.провадж.8).

Також 03 серпня 2016 року прокуратурою Дніпропетровської області на підставі ухвали Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2016 року до ЄРДР за №0000664, внесено відомості за заявою ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення від 25 травня 2016 року за фактом зловживання владою слідчим СВ Жовтневого РВ Криворізького МУ ГУМВС України ОСОБА_6 під час затримання ОСОБА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України (арк.крим.провадж. 125, 131, 132, 359-360). Матеріали досудового розслідування об`єднані з кримінальним провадженням №0000390.

Дане кримінальне провадження закривалося згідно з постановами слідчого прокуратури Дніпропетровської області неодноразово (арк.крим.провадж.45-47, 60-61, 68-69, 96-97, 134-140, 154-159, 213-222, 232-241, 256-266, 294-304, 316-323, 319-336).

17 січня 2020 року постановою прокурора визначено підслідність кримінального провадження №0000390 від 26.05.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364, ч.2 ст.365 КК України за Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві (арк.крим.провадж.344-345).

14 лютого 2020 року постановою слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 кримінальне провадження №0000390 від 26 травня 2014 року, за заявою ОСОБА_3 відносно службових осіб Жовтневого РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.365, ч.2 ст.364 КК України закрито у підставі зв`язку з відсутністю в діях вказаних працівників складу вказаних кримінальних правопорушень (арк. крим. провадж. 350-358).

Вказану постанову отримано ОСОБА_3 за його заявою через адміністрацію установи виконання покарань 06 серпня 2020 року разом із повідомленням за вих.№П-7327/ез/15-02-2-20 від 29 липня 2020 року (а.с.3), доказів протилежного суду сторонами не представлено, а тому скаргу подано у строки, передбачені ч.1 ст.304 КПК України.

Згідно з висновками постанови слідчого від 14 лютого 2020 року під час проведення досудового розслідування встановлено, що 14 вересня 2009 року о 18.00 до Жовтневого РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області надійшло повідомлення про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , виявлено труп ОСОБА_7 (ЖРЗПЗ РВ від 14.09.2009 № 5917). За цим фактом слідчим відділом Жовтневого РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 15 вересня 2009 року порушено кримінальну справу № 52091617 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. Відповідно до акту СМЕ, смерть потерпілої настала від механічної асфіксії при перекритті дихальних шляхів.

15 вересня 2009 року слідчим СВ Жовтневого РВ Криворізького МУ ОСОБА_6 був затриманий ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше засуджений у 1993 році Дніпропетровським обласним судом за ч.1 ст.296, ч.3 ст.153 КК України до 13 років позбавлення волі, який підозрювався у вчиненні вказаного злочину. В цей же день, 15 вересня 2009 року о 21.40 год. ОСОБА_3 був поміщений до режимних умов ITT Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області.

18 вересня 2009 року Жовтневим районним судом м.Кривого Рогу ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

21 вересня 2009 року ОСОБА_3 плановим конвоєм був етапований до Криворізького слідчого ізолятору №4 (на теперішній час - Криворізька установа виконання покарань № 3).

В подальшому кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 6, 13, ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України було направлено до суду для розгляду по суті.

Неодноразово допитаний як потерпілий ОСОБА_3 підтвердив показання, які він давав суду та повідомив, що він був затриманий за підозрою у вбивстві робітниці ломбарду по вул.Панкєєва, 7А, що поряд із його місцем роботи. Перебуваючи у приміщенні Жовтневого РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, зізнався у скоєнні злочину через фізичний та психологічний тиск на нього з боку працівників міліції. Працівники міліції його катували, перекриваючи кисень, б`ючи електричним струмом та застосовуючи інші способи мучення, доводячи таким чином до втрати свідомості. Весь час погрожували фізичною розправою на випадок відмови від визнання вини у скоєнні вбивства (арк.крим.провадж.13-16, 117-118).

Допитаний як свідок ОСОБА_8 пояснив, зокрема, що з часу направлення кримінальної справи з обвинувальним висновком до суду ОСОБА_3 неодноразово заявляв з приводу незаконних методів ведення досудового розслідування працівниками Жовтневого РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. За результатами усіх перевірок його доводи були визнані такими, що не знайшли підтвердження. Протягом останніх років ОСОБА_3 намагається його та інших співробітників Жовтневого РВ обмовити аби уникнути відповідальності за особливо тяжкий злочин. Відносно ОСОБА_3 він ніколи не застосовував заходів фізичного впливу з метою схиляння до визнання вини у скоєному злочині. З приводу застосування психологічного або фізичного впливу до ОСОБА_3 працівниками міліції нічого не відомо. Вважає, що подібні заяви безпідставні (арк.крим.провадж.25-27).

Допитаний як свідок черговий помічник начальника Криворізької установи виконання покарань № 3 ОСОБА_9 пояснив, що в процесі несення служби мав безпосередні контакти із засудженим до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 . Тобто він здійснював конвоювання засудженого територією установи, вивід засудженого з камери на прогулянку, санітарну обробку, в медико - санітарну частину. Під час несення служби відносно засудженого ОСОБА_3 фізичний або психологічний вплив не здійснювався. Також подібного впливу не здійснювали й інші працівники установи виконання покарань. Фізичною розправою ОСОБА_3 він не погрожував (арк.крим.провадж.20-24).

Допитана як свідок колишній слідчий СВ Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_10 пояснила, що протягом 2009-2010 років працювала на посаді слідчого СВ Криворізького міського управління ГУМВС України у Дніпропетровській області. У 2009 році в складі слідчої групи здійснювала досудове слідство у зазначеній кримінальні справі. Під час проведення слідчих дій за участю обвинуваченого ОСОБА_3 будь-яких заяв або скарг на дії працівників міліції від останнього в її присутності не надходило. Особисто нею, під час проведення слідчих дій за участю ОСОБА_3 будь-яких незаконних заходів слідства не застосувалось. Також, їй не відомо будь-яких фактів застосування заходів психологічного або фізичного тиску з боку працівників міліції під час проведення слідства у вказаній кримінальні справі. В 2012 році вона звільнилась з органів внутрішніх справ за власним бажанням (арк.крим.провадж.121-123, 291-292).

Допитаний як свідок колишній слідчий СВ Жовтневого РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_11 пояснив, що він протягом 2008-2012 роках працював на посаді слідчого СВ Жовтневого РВ Криворізького міського управління ГУМВС України у Дніпропетровській області. У 2009 році здійснював досудове слідство у зазначеній кримінальні справі. Під час проведення слідчих дій за участю обвинуваченого ОСОБА_3 будь-яких заяв або скарг на дії працівників міліції від останнього в його присутності не надходило. Особисто ним, під час проведення слідчих дій за участю ОСОБА_3 будь-яких незаконних заходів слідства не застосувалось. Також зазначив, що йому невідомі будь-які факти застосування заходів психологічного або фізичного тиску з боку працівників міліції під час проведення слідства у вказаній кримінальній справі. В 2012 році він звільнився з органів внутрішніх справ (арк.крим.провадж.195-197).

Допитаний як свідок ОСОБА_12 пояснив, що він з 1992 року перебував у шлюбі з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Приблизно з 2007 року і до дня вбивства, тобто до 14 вересня 2009 року його дружина ОСОБА_7 працювала в ломбарді, що був розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Під час розслідування злочину працівниками міліції було встановлено громадянина ОСОБА_3 , якого було затримано за вчинення злочину. На питання слідчого про те, чи бачив він 14 вересня 2009 року гр. ОСОБА_3 , відповів, що 14 вересня 2009 року, коли він прибув на місце вчинення злочину, це було приблизно о 20.00 годині, може трохи раніше, він звернув увагу на те, що в службовому автомобілі працівників міліції на задньому сидінні сидів невідомий йому чоловік, і на його руках були одягнуті кайданки, і як потім стало відомо, це був гр. ОСОБА_3 (арк.крим.провадж.198-200).

Допитаний як свідок ОСОБА_13 на питання слідчого про те, чи бачив він 14 вересня 2009 ОСОБА_3 , відповів, що дійсно, 14 вересня 2009 року він бачив ОСОБА_3 приблизно о 20.00 або 20.30 точного часу вже на пам`ятає, коли він прийшов до місця своєї роботи, так як наскільки він на даний час пам`ятає, хтось з працівників міліції попрохав викликати ОСОБА_3 так як він працював в одній будівлі, де був розташований вказаний ломбард для надання пояснень щодо скоєного злочину. Коли він побачив ОСОБА_3 в той вечір, він був в стані алкогольного сп`яніння, так як це було чутно із за запаху з ротової порожнини. Також, він пам`ятає, що працівники міліції, які були на місці злочину, одразу на місці стали опитувати ОСОБА_3 , в цей час на ньому кайданків він не бачив, і наскільки вже він пам`ятає, ОСОБА_3 потім поїхав разом з працівниками міліції до райвідділу.

На питання слідчого про те, чи бачив він як ОСОБА_3 привозили на місце, де був вчинений злочин працівники міліції 14 вересня 2009 року, в який саме час і чи були на ньому одягнути кайданки, свідок ОСОБА_13 відповів, що 15 вересня 2009 року вже в нічний час працівники міліції привезли ОСОБА_3 на місце злочину на автомобілі, і на його руках вже були одягнути кайданки. Також працівники міліції в присутності ОСОБА_3 попросили його відкрити його майстерню, і пройшли разом з ним в приміщення, де були виявленні речові докази з місця скоєння злочину (арк.крим.провадж.201-204).

Допитаний як свідок ОСОБА_14 дав аналогічні покази, що і допитаний ОСОБА_13 (арк.крим.провадж.205-208).

Також, під час розслідування зазначеного кримінального провадження встановлено, що згідно довідки наданої ITT Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, ОСОБА_3 затриманий 15 вересня 2009 року слідчим відділом Жовтневого РВ за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, поступив до ITT КМУ 15 вересня 2009 року.

При поміщенні до ITT ОСОБА_3 був опитаний про стан здоров`я, про що ним зроблено власноручний запис в «Журналі первинного обстеження осіб, які поміщуються у ІТТ», а також оглянутий черговим ITT на наявність тілесних ушкоджень. Скарг на стан здоров`я останнім заявлено не було, видимих тілесних ушкоджень не виявлено (арк.крим.провадж. 43, 44).

Згідно довідки, наданої Криворізькою УВП №3, ОСОБА_3 прибув до слідчого ізолятору 21 вересня 2009 року - стан здоров`я задовільний, скарг на стан самопочуття не було. Згідно журналу первинного медичного огляду прибулих з ІТТ - без особливостей. Тілесних ушкоджень, подряпин, ран під час поміщення у Криворізьку УВП № 3, згідно медичної картки, виявлено не було (арк.крим.провадж.30, 31).

Проведеним службовим розслідуванням ГУМВС України в Дніпропетровській області факти здійснення фізичного або психологічного впливу з боку працівників міліції відносно ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження (арк.крим.провадж.35-37).

Крім того, встановлено, що відповідно до Книги доставлених до Жовтневого РВ КМУ № 724 та Книги відвідувачів вказаного райвідділу № 807 ОСОБА_3 14.09.2009 року не затримувався та до Жовтневого РВ не доставлявся (арк.крим.провадж.77-81, 82-87).

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 2400 від 15 вересня 2009 року щодо підозрюваного ОСОБА_3 встановлено, що останній при проведенні судово-медичного обстеження вказував експерту про те, що 14 вересня 2009 року приблизно о 16.00 год., він знаходився у себе на роботі та під час виконання роботи пошкодив собі руки, а під час свербіння пошкодив собі обличчя.

Експертом зроблено висновок про те, що у ОСОБА_3 мались такі тілесні ушкодження: синців правої верхньої та нижньої кінцівок, грудної клітини та поперекової ділянки тулуба праворуч; саден обличчя, правої верхньої та нижньої кінцівок, грудної клітини праворуч. За характером ушкодження належать до легких тілесних ушкоджень, час їх виникнення відповідає 14 вересня 2009 року (арк.крим.провадж.58-59).

Постановою слідчого в ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_15 від 09 лютого 2015 року призначена судово-медична експертиза з метою встановлення ступеню тяжкості та характеру тілесних ушкоджень у ОСОБА_3 силами експертів Криворізького відділення ДОБ СМЄ. На вирішення експертизи поставлені наступні питання: - Чи є у ОСОБА_3 які-небудь тілесні ушкодження, якщо так, то який їх характер, ступінь тяжкості і локалізація? - Які тілесні ушкодження їх характер, локалізація та механізм виникнення? Яка давність виникнення ушкоджень та чи могли вони відповідати часу, викладеному в постанові, а саме 14.09.2009 року? Яким предметом, і яким способом заподіяні тілесні ушкодження ОСОБА_3 якщо такі маються? (арк.крим.провадж.92-93)

Відповідно до висновку експерта № 247 від 11 лютого 2015 року, який проведений за даними попередньої СМЕ № 2400 від 15 вересня 2009 року у ОСОБА_3 виявлено тілесні ушкодження, які відносяться до легких.

Характер виявлених тілесних ушкоджень свідчить про те, що ушкодження у нього виникли від ударної дії тупого твердого предмету (предметів) з обмеженою контактуючою поверхнею, можливо внаслідок удару (ударів) кулаками, взутими ногами, або при ударі об тупі тверді предмети (предмет), які мають такі ж властивості.

Характер виявлених ушкоджень при первинному обстеженні, а саме, ступінь їх загоєння (синці з чіткими контурами, скоринки у саден розташовані на рівні неушкодженого епітелію), свідчить, що термін їх виникнення може відповідати 14 вересня 2009 року.

Тілесні ушкодження заподіяні від ударної дії тупого твердого предмету (предметів) з обмеженою контактуючою поверхнею, або при ударі об тупі тверді предмети (предмет), які мають такі ж властивості.

Специфічних ознак, які могли надати змогу ідентифікувати травмуючий предмет у даних ушкодженнях не відобразились, тому висловитись в категоричній формі внаслідок якого саме травмуючого предмета виникли ушкодження не можливо, відсутні судово-медичні дані (арк.крим.провадж.94-95).

Слідчий у постанові зазначає, що час виникнення тілесних ушкоджень відповідає даті 14 вересня 2009 року, в той же час встановлено, що ОСОБА_3 був затриманий працівниками міліції 15 вересня 2009 року, що в свою чергу спростовує покази ОСОБА_3 про застосування до нього фізичної сили працівниками міліції під час проведення досудового слідства та підтверджує той факт, що останній отримав вказані тілесні ушкодження до його затримання та міг отримати ушкодження під час вчинення злочину чи під час роботи як вказував останній експерту при проведенні експертизи 15 вересня 2009 року.

Також встановлено, що ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 квітня 2013 року вирок Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 травня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2012 року щодо ОСОБА_3 залишено без змін, а касаційну скаргу засудженого без задоволення (арк.крим.провадж.173-184, 185-190, 191-194).

На підставі викладеного, слідчий дослідивши обставини кримінального провадження №0000390 від 26 травня 2014 року, дійшов до висновку про те, що проведеним розслідуванням у зазначеному кримінальному провадженні будь-яких об`єктивних даних, що могли б свідчити про неправомірні дії з боку працівників міліції не здобуто, а доводи, викладені в заяві ОСОБА_3 щодо застосування до нього фізичного та психологічного тиску працівниками міліції під час проведення досудового слідства не знайшли свого підтвердження. В ході досудового розслідування не отримано достатніх та об`єктивних даних, які б підтверджували факт перевищення влади та службових повноважень працівниками Жовтневого КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області за вищевказаних обставин, діяли в рамках наданих їм повноважень, відповідно до норм КПК України, у зв`язку з чим у їх діях відсутній склад кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.365, ч.2 ст.364 КК України.

За положеннями п.п. 1, 2 ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звертається з відповідною заявою та відповіді на поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

ОСОБА_3 вказує, що виявлені у нього тілесні ушкодження були завдані йому працівниками правоохоронних органів. Також заявник зазначав, що постанова про закриття провадження є необґрунтованою, не вмотивованою та неповною, однак не надав будь-яких доказів на підтвердження цих доводів.

Оцінивши обставини справи, суд вважає, що постанова слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 14 лютого 2020 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000390 від 26 травня 2014 року, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, є законною, обґрунтованою та вмотивованою, тобто такою, що винесена з дотриманням вказаних вимог закону, разом із тим, слідчим проаналізовано відповідні зібрані матеріали, надано їм належну правову оцінку, а тому підстави для її скасування з наведених заявником підстав відсутні.

При винесенні оскаржуваної постанови слідчим правильно враховано те, що матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що під час затримання ОСОБА_3 працівниками правоохоронних органів застосовувався до нього фізичний та психологічний тиск, а в їх діях наявні ознаки складу кримінального правопорушення, як про це вказує заявник скарги.

З урахуванням вищезазначеного, матеріали кримінального провадження та скарги не містять даних, які б ставили під сумнів висновки слідчого і неповнота досудового слідства не встановлена.

Посилання особи, яка подала скаргу, на те, що слідчим взагалі не проведено необхідних слідчих та процесуальних дій, направлених на перевірку фактів, викладених у заяві про злочин, спростовуються наявними матеріалами кримінального провадження, аналіз яких дозволяє зробити обґрунтовані висновки щодо зазначених у ній обставин, які є достатніми та переконливими для констатації зазначених тверджень.

Крім того, щодо обсягу проведення необхідних слідчих дій, слідчий суддя зазначає, що відповідно до ч.5 ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Таким чином слідчий самостійно визначає порядок слідчих дій, необхідних для встановлення події та ознак злочину.

При розгляді скарги слідчий суддя також враховує рішення Європейського суду з прав людини від 26.07.2012 року по справі «Савіцький проти України», відповідно до п.99 якого вбачається, що положення ст.1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод за своїм змістом вимагає проведення ефективного офіційного розслідування. Для того, щоб розслідування могло вважатися «ефективним», воно має впринципі вести до встановлення фактів у справі та встановлення і покарання винних осіб. Органи державної влади повинні вживати всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події. Крім того, ст. 34 вищевказаної Конвенції визначає позитивні обов`язки, що вимагають від державних органів забезпечувати всі необхідні заходи уможливлення належного та ефективного розгляду заяв.

Отже, під час досудового розслідування можливості зі збирання нових доказів фактично вичерпано. Органом досудового розслідування вжито вичерпних заходів, результати яких дали змогу надати належну правову оцінку відсутності в діях службових осіб правоохоронних органів ознак зазначених вище кримінальних правопорушень.

Слідчий суддя вважає, що слідчий під час розслідування кримінального провадження вичерпав всі існуючі можливості щодо збирання, дослідження, аналізу та перевірки вже отриманих доказів у кримінальному провадженні, а також належного допиту свідків, потерпілого щодо обставин невиконання ухвал слідчих суддів та провів всі необхідні та можливі у даному випадку слідчі дії. Аналіз зібраних доказів дозволяє зробити висновок, що виконувати будь-які інші слідчі дії не є доцільним, а також здобути нові будь-які докази в даному кримінальному провадженні не є можливим та можливість їх здобуття фактично вичерпано.

Крім того, з урахуванням сплину значного періоду часу, з матеріалів кримінального провадження дійсно неможливо встановити причинно-наслідковий зв`язок виникнення тілесних ушкоджень у ОСОБА_3 , які він отримав у вересні 2009 року, станом на цей час у 2020 році.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що у кримінальному процесуальному законі не встановлені чіткі критерії оцінювання постанови слідчого про закриття кримінального провадження. Доцільно встановити такі критерії щодо дотримання формальних вимог до постанови та безпосередньо змісту зазначеної постанови. При цьому, важливим є дотримання балансу між дискреційними повноваженнями слідчого і його обов`язком за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ч.1 ст.94 КПК України), та обов`язком виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень (ч.2 ст.9 КПК України). При цьому, слідчий суддя має оцінювати постанову у світлі досягнення завдань кримінального провадження, якими є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ч.1 ст.2 КПК України).

В оскаржуваній постанові про закриття кримінального провадження є посилання на докази, які, на думку слідчого, вказують на відсутність ознак ч.2 ст.365, ч.2 ст.364 КК України.

При цьому, рівень доказування має встановлюватися за стандартом «поза розумним сумнівом», тобто коли сукупність обставин, що була встановлена, виключає будь-яке інше пояснення таких обставин, окрім того, що неодмінно встановлює те, що інкримінований злочин дійсно було вчинено і особа є винною (може бути визнана винною) у вчиненні цього злочину.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що у матеріалах кримінального провадження є експертизи, пояснення свідків, потерпілого, інші матеріали, які лише фіксують факт наявності тілесних ушкоджень, так і ті, що встановлюють факт відсутності будь-якого причинно-наслідкового зв`язку із обставинами їх виникнення та безпосередньо діями працівників міліції, так і, зрештою, ті, що не встановлюють жоден факт стосовно повідомлених заявником обставин у їх сукупності.

З урахуванням того, що матеріали не вказують з достатнім рівнем доведеності на те, що дійсно було завдано тілесних ушкоджень під час затримання особи, яке відбулося 15 вересня 2020 року, і що такі дії супроводжувалися насильством або погрозою застосування насильства саме з боку працівників міліції, а не внаслідок інших факторів і причин, враховуючи повноваження слідчого приймати рішення про закриття кримінального провадження, а також обсяг проведених слідчих та процесуальних дій та вжитих заходів, слідчий суддя приходить до висновку, що слідчий обґрунтовано та правомірно виходив з того, що у таких діях відсутній склад названих кримінальних правопорушень.

Водночас, варто звернути увагу на тривалість досудового розслідування, що здійснювалося з 2014 року. За цей час беззаперечно було зібрано великий обсяг матеріалів, проте оскільки подальше продовження досудового розслідування є неможливим з урахуванням максимальних строків досудового розслідування, передбачених ст.219 КПК України, слідчий суддя вважає, що необхідно встановити розумність подальшого збирання таких доказів, враховуючи при цьому строки, та доводи сторін.

Розумний строк визначається відповідно до обставин справи, що вимагає оцінки в цілому. Хоча окремі стадії провадження можуть провадитись з прийнятною тривалістю, загальна тривалість процесу може, однак, перевищити «розумний строк». Критеріями оцінки розумності строку можуть бути, зокрема, складність справи, поведінка учасників кримінального провадження, а також відповідних органів.

Проте, у цьому кримінальному провадженні підстав для проведення інших слідчих (розшукових) дій чи підстав вважати, що орган досудового розслідування не мав можливості зібрати достатньо доказів з об`єктивних чи інших причин не вбачається. Окрім цього, слідчий суддя критично ставиться до доводів заявника щодо необхідності скасування постанови, оскільки він не наводить доводів щодо того, які саме слідчі (розшукові) дії необхідно здійснити, не пов`язує стверджувань ним необґрунтованість та невмотивованість постанови слідчого з конкретними кроками, які орган досудового розслідування мав вчинити у цьому провадженні для встановлення істини.

Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доводи скарги про те, що постанова слідчого є незаконною з підстав неповноти і необ`єктивності досудового розслідування, процесуальних порушень тощо, фактично зводяться до загальних формулювань та не містять обґрунтування, яким чином проведення подальших (і яких) слідчих та процесуальних дій може вплинути на правильність висновку про закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.365, ч.2 ст.364 КК України. А відтак, такі посилання на незаконність рішення за результатами досудового розслідування, юридично неспроможні.

Відповідно до досліджених матеріалів кримінального провадження, встановлено, що перевірка по даному факту проводилась з виконанням усіх необхідних та достатніх для цього дій та було прийнято рішення про закриття кримінального провадження.

Варто також зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Відповідно до п.29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява №37437/97).

При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Таким чином, суд вважає, що у постанові слідчого доведені правові підстави для ухвалення такого рішення, воно є обґрунтованим, при цьому засоби для встановлення спірних обставин було досудовим слідством повністю використано, а висновки слідчого про необхідність закриття даного кримінального провадження умотивовані на основі аналізу наявних у справі матеріалів.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що слідчим під час ухвалення постанови про закриття кримінального провадження за №0000390 від 26 травня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.365, ч.2 ст.364 КК України, було належним чином та в повному обсязі перевірено обставини справи, викладені у відповідній заяві заявника. Надано належну оцінку наявним доказам і встановленим обставинам та об`єктивно зроблено висновок про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути, зокрема, про відмову у задоволенні скарги.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість скарги, а тому у її задоволенні потрібно відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 22, 110, 284, 303-307, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 14 лютого 2020 року про закриття кримінального провадження №0000390 від 26 травня 2014 року.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1