ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/309/21 Справа № 201/1236/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2020 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Перещепино, Новомосковського району, Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,
В с т а н о в и л а:

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2020 року клопотання прокурора про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 по кримінальному провадженню під №0000522, відомості про яке внесені до ЄРДР від 19.12.2012 року, за обвинуваченням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, було задоволено частково.
Застосовано до обвинуваченого ОСОБА_9 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 60 днів, починаючи з 02 грудня 2020 року до 29 січня 2021 року до 12 год. 00 хв. включно та визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 2 800 000 гривень.
В задоволенні клопотання захисника-адвоката ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу на більш м`який у вигляді цілодобового домашнього арешту - відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що відомості, викладені в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування, а також посилання прокурора в заявленому клопотанні можуть свідчити про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення. Вагомість таких доказів наразі не викликає сумнівів. Таким чином, колегія суддів на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає, що причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування обраного щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на потреби судового розслідування.
Суд також дійшов висновку, що клопотання прокурора та долучені до нього матеріали, а також встановленні під час судового засідання обставини свідчать про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_9 , перебуваючи на волі, зможе переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, а обвинувачений та його захисник належного обґрунтування про можливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів не навели, належних доказів не надали. Дані відносно особи обвинуваченого враховуються судом, а саме соціальні зв`язки обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, які при цьому не виключають можливість тримання під вартою ОСОБА_9 , однак вони не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики, а тому викладене у своїй сукупності є мотивом для обмеження свободи обвинуваченого у встановленому законом порядку.
Таким чином, суд врахував вагомість наявних доказів про обґрунтованість підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим, той факт, що обвинувачений неодноразово ігнорував судові виклики до суду, будучи достовірно обізнаним про існування відносно нього кримінального провадження, в якому він набув статусу обвинуваченого, та вирішив, що недоцільність застосування інших більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого, в той час як запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується ОСОБА_9 , кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.
Беручи до уваги викладене, суд визнав необхідним застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі вищому, ніж передбачено ч. 5 ст. 182 КПК України, а саме 2 800 000 гривень.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 не погодилась з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_9 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. Розмір застави за вчинення особливо тяжкого злочину повинен становити від 80 до 300 розмірів прожиткового мінумуму для працездатних осіб відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, але, на думку апелянта, суд першої інстанції необгрунтовано призначив розмір застави, що перевищує визначений п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, не навівши для цього достатніх підстав, як і прокурор у своєму клопотанні, коли просив суд встановити заставу у розмірі 5 000 000 гривень.

На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 потерпілим ОСОБА_8 були подані заперечення, в яких останній виразив свою незгоду з поданою апеляцією та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, потерпілого, який просив залишити апеляцію захисника без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Конституційний Суд України дійшов висновку, що неможливість своєчасного апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою унеможливлює ефективну та оперативну (дієву) перевірку правомірності обмеження конституційного права особи на свободу на стадії судового розгляду. Рішенням від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 Конституційний Суд України визнав неконституційним положення частини 2 статті 392 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Статтею 152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Тобто з моменту прийняття рішення Конституційним Судом України скасовано обмеження на окреме оскарження ухвал про продовження строку тримання особи під вартою, які постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції.
Вказаним розділом передбачено, в тому числі і порядок подачі, розгляду клопотань про застосування та продовження запобіжних заходів.
Виходячи зі змісту диспозицій статей 177, 178, 194, 196, 199 КПК України терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні, за своїм правовим значенням. Крім того, обрання - є первинним при застосуванні запобіжного заходу, який обирається на певний строк, а продовження - вторинна стадія, яка наступає, за певних умов, коли строк тримання під вартою закінчується.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановлена на стадії судового розгляду, є предметом апеляційного перегляду. Це слугуватиме механізмом доступності до правосуддя, якому приділено увагу в низці міжнародно-правових актів, зокрема Загальній декларації прав людини 1948 року (стаття 8), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 14), Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (стаття 6), Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів та зловживання владою, прийнятій Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 1985 року (пункт 4).
Згідно з ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та матеріали контрольного провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Так, відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК слідчий суддя, суд може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, лише у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що обвинувачений оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження, суд за участю обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.
Як видно з наданих матеріалів, в провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000522, відомості про яке внесені до ЄРДР від 19.12.2012 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.12.2019 року обвинуваченого ОСОБА_9 оголошено у міжнародний розшук, а кримінальне провадження зупинено до його розшуку.
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2020 року обвинуваченому ОСОБА_9 , оголошеному у міжнародний розшук, обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою: до вирішення питання про його застосування, в порядку передбаченому ч. 6 ст. 193 КПК України, кримінальне провадження зупинено до його розшуку.
Відповідно до рапорту про затримання особи, складеного оперуповноваженим СКП Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ст. лейтенантом поліції ОСОБА_12 від 02.12.2020 року, встановлено що в АДРЕСА_2 , 02.12.2020 о 10 год. 08 хв. був затриманий обвинувачений ОСОБА_9 на підставі ухвали суду від 07.09.2020 року та 03.12.2020 року доставлений до Самарського районного суду м. Дніпропетровська.
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.12.2020 року поновлено розгляд зупиненого кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР під № 0000522 від 19.12.2012 року за обвинуваченням ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
03.12.2020 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання прокурора про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , яке, до того ж, було отримано обвинуваченим ОСОБА_9 02.12.2020 року о 17 год. 03 хв. В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що обвинувачений ОСОБА_9 в судове засідання, яке відбулося 18.01.2019 року не з`явився, перетнув державний кордон, порушив раніше обраний запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, за місцем мешкання відсутній та перебував за межами держави, під час судового розгляду справи постійно чинив психологічний тиск на потерпілих та свідків. Враховуючи викладене, просив вказане клопотання задовольнити, та застосувати до ОСОБА_9 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та відповідно до ч.5 ст. 182 КПК України визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 5 000 000 гривень.
Розглядаючи вказане клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 183,194, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є можливим.
Як убачається з наданих матеріалів, ухвалою суду від 18.12.2018 року до обвинуваченого ОСОБА_9 було застосовано запобіжний захід в вигляді цілодобового домашнього арешту, проте умови вказаного запобіжного заходу обвинувачений порушив та 18.01.2019 року перетнув державний кордон України в напрямку тимчасово окупованої території АР Крим у пункті пропуску «Каланчак». 17.02.2019 року користувався автобусним сполученням Російської Федерації «Бєлгород Москва», 21.04.2019 року здійснював переліт літаком «Москва - Сімферополь» та «Бєлгород - Москва» та до теперішнього часу на територію України не повертався. Крім того, останній був тимчасово зареєстрований на території Російської Федерації в м. Бєлгород, по вул. Есеніна, 93. Місце перебування ОСОБА_9 за межами території України підтверджується отриманими поясненнями свідка ОСОБА_13 , який повідомив, що 14.10.2019 року на станції метро «Курское» в м. Москва, Російської Федерації, побачив ОСОБА_9 та привітався з ним, однак останній відмовився під розмови та попрямував у невідомому напрямку. Обвинувачений в судове засідання, яке відбулося 18.01.2019 року не з`явився, перетнув державний кордон, порушив раніше обраний запобіжний захід, за місцем мешкання відсутній та перебував за межами держави. В результаті чого, 18.12.2019 року останнього ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська оголошено у міжнародний розшук. 07.09.2020 року ухвалою Самарського районний суду м. Дніпропетровська ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до вирішення питання про його застосування, в порядку передбаченому ч. 6 ст. 193 КПК України. 02.12.2020 року обвинуваченого ОСОБА_9 було виявлено співробітниками карного розшуку на виконання вищевказаної ухвали та доставлено до суду для розгляду даного клопотання.
Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції з огляду на вищенаведене правильно встановив наявність ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_9 , перебуваючи на свободі, може переховуватись від суду, перешкоджати розгляду кримінального провадження, а також вчинити інше кримінальне правопорушення. До того ж, прокурор у своєму клопотанні посилався на наявність фактів незаконного впливу обвинуваченого на потерпілих, свідків та прокурора у даному провадженні.
При цьому апеляційний суд, як і суд першої інстанції, враховує тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_9 , за яке передбачене покарання виключно у виді позбавлення волі від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. Разом з цим, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні даного злочину, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).
Таким чином, висновки суду, що запобігти настанню встановлених під час судового розгляду ризиків можливо виключно шляхом обрання обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами та зроблені з належним дотриманням вимог процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність клопотання прокурора вимогам КПК України, оскільки в ньому взагалі не обгрунтована необхідність застосування до її підзахисного саме цього запобіжного заходу та неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів, що, на думку захисника, залишилось поза увагою суду першої інстанції, апеляційний суд вважає необґрунтованими.
Посилання ж апелянта у своїй скарзі на те, що суд першої інстанції встановив завеликий розмір застави, який не відповідає майновому стану обвинуваченого та є непомірним для нього колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. При цьому, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб виключити в особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
Зазначені в апеляції підстави були враховані судом під час вирішення питання про обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з урахуванням того, що ризики, встановлені судом, є реальними, і запобігти їх уникненню, окрім як застосуванням найбільш суворого запобіжного заходу неможливо. Суд в даному випадку належним чином врахував обставини кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та ризики, які визнав доведеними, та як вимагають приписи норми ч.5 ст. 182 КПК України, правомірно визнавши це виключним випадком, встановивши, що застава у визначених межах не здатна забезпечити виконання ОСОБА_9 , що обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, покладених на нього обов`язків, призначив заставу у розмірі, який перевищує триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому апеляційні вимоги захисника в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції про застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою цілком правильним і обгрунтованим та не знаходить підстав для його зміни на даному етапі судового розгляду на інший запобіжний захід.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 183, 194, 331, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2020 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4