У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000761, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 серпня 2020 року відносно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Попівщина Роменського району Сумської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 серпня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України і призначено покарання у виді 200 годин громадських робіт.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 125 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 вважає призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання надмірно суворим та таким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
На думку апелянта, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд першої інстанції недостатньо врахував дані про особу останнього, який за місцем проживання характеризується посередньо, має стійкі соціальні зв`язки, працює по найму, тобто має певний постійний дохід, а згідно висновку органу пробації його виправлення можливе без цілодобового нагляду, контролю та ізоляції від суспільства.
Звертає увагу суду на те, що дане кримінальне провадження відноситься до категорії справ приватного обвинувачення, однак в тексті вироку не відображено позицію потерпілої сторони стосовно виду та міри покарання, що є порушенням вимог п. 5 ч. 2 ст. 56 КПК України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

18.12.2019 р. близько 18.00 год., більш точного часу не встановлено, обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем спільного проживання із потерпілою ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_3 , у ході сварки, під час спільного вживання спиртних напоїв, реалізовуючи раптовий умисел на спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, біля вхідних дверей в приміщенні кухні житлового будинку наніс останній не менше одного удару долонею в обличчя, після чого схопив її обома руками за одяг спереду та вдарив головою об стіну.
Продовжуючи злочинні протиправні дії, близько 19.00 год. обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні кухні, умисно схопив ОСОБА_8 за шию та став стискати її руками, після чого наніс не менше двох ударів кулаком в область нижньої частини живота та вийшов з приміщення, до якого повернувся близько 21.00 год., де продовжив вживати спиртні напої та сваритись із потерпілою.
Близько 02.00 год. 19.12.2019 р. обвинувачений ОСОБА_5 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи у приміщенні кухні житлового будинку, продовжуючи сваритися із ОСОБА_8 , взяв зі столу пляшку з-під шампанського та умисно наніс нею один удар в область задньої частини голови потерпілої, від чого остання впала на підлогу. З метою припинення протиправних дій ОСОБА_5 , потерпіла піднялась з підлоги та виштовхала останнього на двір.
Близько 03.00 ОСОБА_5 , повернувшись до приміщення кухні будинку, продовжуючи злочинні протиправні дії, спрямовані на спричинення тілесних ушкоджень, продовжив наносити численні удари кулаками рук по голові та тілу потерпілої, від яких остання впала на підлогу, а обвинувачений ОСОБА_5 продовжив наносити численні удари ногами по голові та тулубу потерпілої, від чого остання втратила свідомість.
Близько 04.00 потерпіла ОСОБА_8 , яка прийшла на той час до тями, знаходилася у дитячій кімнаті будинку, куди зайшов обвинувачений ОСОБА_5 , який схопив її за волосся та витягнув у двір домоволодіння, де кинув на землю та наніс численні удари руками по голові та ногами по спині і тулубу потерпілої.
Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_5 спричинив потерпілій ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді: двох забоїв м`яких тканин тім`яної ділянки голови; садна у верхній частині грудей посередині; садна у верхній частині спини зліва; синців на зовнішній стороні правої руки та по задній поверхні лівого плеча; садна на правому лікті; зливних подряпин в середній частині спини в ділянці хребта, в поперековій частині спини, в верхній частині правого стегна по зовнішній поверхні; синця та садна на правому коліні; синців на лівому коліні, зовнішній стороні лівої гомілки в верхній треті та зовнішньої сторони правої ступні, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до кримінальних проступків, обставини та мотиви його вчинення, наслідки його вчинення для потерпілої особи, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, за місцем проходження військової служби негативно, не одружений, утриманців не має, офіційно не працює, раніше не судимий. Визнав обставиною, яка обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, та щодо особи із якою винний перебував у сімейних відносинах, та встановив відсутність обставин, які пом`якшують покарання.
Крім того, суд першої інстанції врахував висновок Роменського міськрайонного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Сумській області, згідно якому, рівень ймовірності вчинення обвинуваченим повторного правопорушення є середнім.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив вирок залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими судом доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку.
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Стосовно призначеного ОСОБА_5 покарання, то апеляційний суд вважає його достатньо мотивованим і обґрунтованим.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіркою матеріалів кримінального провадження, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до кримінальних проступків, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, за місцем проходження військової служби негативно. Обставинами, які обтяжують покарання є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та щодо особи із якою винний перебував у сімейних відносинах, обставин, які пом`якшують покарання не встановлено.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд доходить висновку, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував вимоги ст. ст. 65-67 КК України, а відтак, підстав вважати призначене покарання у виді 200 годин громадських робіт занадто суворим та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, не вбачається, оскільки воно відповідає тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Посилання захисника на неналежне врахування даних про особу обвинуваченого, при призначенні покарання останньому, є надуманими та спростовуються змістом мотивувальної частини вироку, де суд чітко зазначив ті відомості, які підтверджуються наданими сторонами провадження даними та матеріалами кримінального провадження в цілому.

Окрім наведеного, слід зауважити, що даних про наявність у обвинуваченого ОСОБА_5 будь-яких офіційних джерел доходу матеріали провадження не містять, що також свідчить про відсутність належних підстав для призначення йому покарання у виді штрафу.

Доводи апелянта стосовно порушення судом першої інстанції вимог п. 5 ч. 2 ст. 56 КПК України, апеляційний суд вважає не обґрунтованими, адже, на виконання зазначених вимог закону, потерпілій надавалось право на висловлення своєї позиції стосовно виду та міри покарання, однак будь-якої позиції з цього питання нею так і не було висловлено, що підтверджується даними технічної фіксації та відображено у журналі судового засідання.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, вирок суду є законним і підстав для його зміни, як того просить апелянт, апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 серпня 2020 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3