ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/2725/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1837/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 183 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції з приміщенням Василівського районного суду Запорізької області),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2020 року, якою у відношенні

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, розлученого, на утриманню малолітніх і неповнолітніх дітей не маючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 15.11.2012 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 2 роки;

2) 22.11.2013 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ч. 1, 2 ст. 71 КК України частково приєднане покарання за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 15.11.2012 року та остаточно призначено покарання у вигляді 3 років 2 місяців позбавлення волі;
3) 24.12.2013 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України частково приєднано покарання за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 22.11.2013 року та остаточно призначено у вигляді 3 років 3 місяців позбавлення волі, Звільнений 03.11.2016 р. з Вільнянської ВК Запорізької області (№ 20), ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області 26.10.2016 р. на підставі ст. 81 КК України, умовно-достроково, не відбутий строк 1 місяць 19 днів;
4) 05.12.2018 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 2 роки;
5) 17.03.2020 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України частково приєднано строк покарання по вироку Василівського районного суду Запорізької області від 05.12.2018 р. та остаточно призначено покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 2 роки,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 13 грудня 2020 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Василівського районного суду Запорізької області перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2020 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено застосування у відношенні ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 13 грудня 2020 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що міра запобіжного заходу у вигляді під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 обрана з урахуванням характеру та тяжкості інкримінованого йому злочину та даних про особу обвинуваченого. Крім того, ОСОБА_8 підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, який відноситься до категорії тяжких злочинів та згідно санкції статті карається позбавленням волі на строк до 6 років, офіційно не працює, іншою суспільно-корисною працею не займається, сталих соціальних зв`язків не має, раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів проти власності, судимість в установленому законом порядку не знята та не погашена, що дає підстави вважати, що ОСОБА_8 може переховуватися від органів досудового слідства та суду, а також продовжити скоювати інші кримінальні правопорушення та навмисно впливати на потерпілу та свідків.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 вважає, що ухвалу суду першої інстанції винесена з порушенням норм процесуального законодавства.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що жодний ризик у клопотанні про продовження строку тримання під вартою, передбачений ст. 177 КПК України слідчим та прокурором не доведений.

Крім того, вказує, що до клопотання не додано жодного суттєвого доказу, який би підтверджував пред`явлення обґрунтованої підозри.

Захисник в своїй скарзі зазначає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою захиснику та обвинуваченому було надано в день судового засідання. Крім цього, строк дії ухвали про тримання під вартою закінчувався 16.10.2020 року, а вказане клопотання було подано до суду 15.10.2020 року, тобто з порушенням процесуальних строків.

Також вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на формальний підхід з боку органів прокуратури, оскільки фактично було подано не клопотання про продовження строків тримання під вартою, а клопотання про обрання запобіжного заходу тримання під вартою.

Крім того, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції необґрунтовано визначив недоведеними обставини з приводу того, що ОСОБА_8 працює не офіційно автослюсарем та має постійне місце проживання, проживає разом з батьками пенсіонерами, мати ОСОБА_8 потребує сторонньої допомоги, оскільки має проблеми із здоров`ям.

Захисник вказує, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що ОСОБА_8 не отримував жодної повістки, оскільки перебував на лікуванні у Запорізькій обласній психіатричній лікарні. Крім того, ОСОБА_8 самостійно з`явився до Василівського районного суду Запорізької області на розгляд клопотання про обрання запобіжного заходу 18.08.2020, чим підтвердив, що ризик переховування та перешкоджання провадженню відсутній.

Також ОСОБА_8 обвинувачується у злочині проти власності, без застосування насильства та іншого впливу, отже відсутні будь-які підстави, які б свідчили про намагання останнього незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта та спеціаліста.

Крім того, не має жодного ризику щодо вчинення ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою, де власником будинку є його батько.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 підтримала подану нею апеляційну скаргу без доповнень та просила її задовольнити.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, зазначивши, що суд першої інстанції, врахувавши дані про особу обвинуваченого, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, наявності доведених ризиків, обґрунтовано продовжив ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою,

Заслухавши доповідь судді, захисника та прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції вищевказаних вимог закону дотримався, перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив як наявність певних ризиків, так і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких умисних корисливих злочинів, суворість покарання у виді позбавлення волі на строк до 6 років, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним, факт неодноразового відбування ним покарання в місцях позбавлення волі в минулому, а також відсутність стійких соціальних зв`язків, дружини та неповнолітніх дітей на утриманні, продовжує й надалі існувати ризик переховування від суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений ОСОБА_8 самостійно з`явився до суду на розгляд щодо обрання йому запобіжного заходу, має постійне місце проживання, де проживає разом з батьками пенсіонерами, а також, що його мати потребує сторонньої допомоги через стан її здоров`я не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки не спростовують висновки суду про те, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування.

Посилання захисника про те, що обвинувачений не офіційно працює автослюсарем не можливо віднести до тих стримуючих чинників, які могли у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, гарантували б запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що не виключається можливість незаконного впливу на свідків та потерпілу, оскільки обвинуваченому ОСОБА_8 можуть бути відомі адреси їх проживання чи роботи, у зв`язку з чим, він може здійснювати на них певний вплив з метою зміни ними показань або відмови від їх надання для уникнення кримінальної відповідальності.

Посилання захисника, що ОСОБА_8 обвинувачується у злочині проти власності, без застосування насильства, а тому відсутні підстави про намагання останнім незаконно впливати на потерпілу та свідків не спростовують наявності ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих тяжких злочинів проти власності, раніше неодноразово звільнявся від відбування покарання як з випробуванням з іспитовим строком, так і умовно-достроково, а маючи не зняту та не погашену судимість, обвинувачується у вчиненні нового умисного корисливого тяжкого злочину, під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке призначено йому за попереднім вироком, що вказує на те, що він заробляє на життя шляхом вчинення корисливих злочинів, та у свою чергу, в сукупності свідчить про наявність вкрай високого ризику можливості вчинення інших аналогічних корисливих злочинів.

Встановлені ризики є надзвичайно високими, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід, у тому числі, у вигляді домашнього арешту, як того вимагає апелянт, не здатний забезпечити виконання ОСОБА_8 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду, впливати на потерпілу та свідків або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Посилання захисника в судовому засіданні апеляційного суду на відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегією суддів перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому врахував дані про особу обвинуваченого, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Крім того, щодо посилання захисника на недоведеність підозри, то слід зазначити, що суд на даному етапі провадження не вправі розглядати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для продовження застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на наведені у клопотанні прокурора докази у суду першої інстанції були всі підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення.
Щодо доводів апеляційної скарги з приводу порушення строку надання копії клопотання про продовження строку тримання під вартою, то дійсно копію такого клопотання прокурором було подано до суду 15 жовтня 2020 року, тобто в день судового засідання (а.с. 24) та цього ж дня отримано обвинуваченим ОСОБА_8 та його захисником (а.с. 26).

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а отже такі доводи захисника є неприйнятними.

Крім того, щодо посилання захисника в своїй скарзі з приводу того, що до суду подано клопотання про обрання запобіжного заходу, а не про продовження, то слід зазначити, що форма та зміст такого клопотання не суперечить вимогам ч. 3 ст. 199 КПК України, а тому такі доводи не заслуговують на увагу апеляційного суду та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Всі інші доводи апеляційної скарги були досліджені судом при продовженні строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка, а жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегії суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2020 року, якою продовжено застосування у відношенні обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 13 грудня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Дата документу Справа № 311/2725/20