Справа №754/8266/18 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/345/2020 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст.ст.176, 183 КПК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2020 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5
із участю

прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2019 року, якою продовжено строк тримання під вартою відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

строком на 60 днів, а саме до 16 січня 2020 року включно.

Відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Зазначене рішення обґрунтоване тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, виконання ним процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Не погоджуючись із вказаним рішенням захисником обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, у якій він просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання від вартою відмовити. Змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою.

Мотивуючи свої вимоги зазначає, що ухвала суду є невмотивованою, а містить лише формальний перелік законодавчих підстав для продовження строку тримання під вартою без встановлення їх наявності та обґрунтованості. Судом першої інстанції, в порушення вимог п.1 ч.3 ст.199 КПК України не досліджено первісну ухвалу про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та викладені в ній ризики, не проаналізовано чи вони не зменшились, або ж з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Також апелянт вказує, що суд не обґрунтував та не мотивував, які обставини і чому виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою. На думку сторони захисту, прокурор цих обставин не довів, а відтак суд зобов`язаний був відмовити у продовженні строку тримання під вартою. Суд вийшов за межі розумних строків розгляду кримінального провадження, а наявність обґрунтованої підозри та тяжкість злочинів не можуть бути єдиним виправданням тримання під вартою. Щодо посилання прокурора на ризики втечі обвинуваченого, то захисник вважає їх необґрунтованими. ОСОБА_8 має вищу економічну освіту, після перебування у зоні АТО не міг працювати за станом здоров`я. Після того, як він повернувся додому, його матеріальним забезпеченням опікується мати ОСОБА_10 , з якою вони разом проживають. Вказані обставини також спростовують твердження прокурора про відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків. Крім того, на думку захисника, є необґрунтованим посилання прокурора на ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків, оскільки прокурор не наводить жодної конкретної обставини або доказу, а обмежується лише констатацією його наявності.

Апеляційним судом було вжито заходів щодо забезпечення участі обвинуваченого ОСОБА_8 в судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ «Київський слідчий ізолятор». Однак, за повідомленням працівників слідчого ізолятора, обвинувачений ОСОБА_8 відмовився брати участь в судовому засіданні. За вищевикладених обставин апеляційний суд, із урахуванням строків розгляду кримінального провадження, часу знаходження справи у провадженні суду, поведінки обвинуваченого, відсутності клопотань про відкладення судового розгляду від останнього, а також тієї обставини, що строк дії оскаржуваного рішення закінчився, а 14.02.2020 року Деснянським районним судом м. Києва щодо ОСОБА_8 ухвалено вирок, колегія судді вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд без участі обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав рішення суду першої інстанції обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст.55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

ЄСПЛ у своєму рішенні від 04.12.1995 (справа справі «Bellet v. France») зазначив, що ст.6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КПК України).

У Рішенні Конституційного Суду України №4-р/2019 від 13.06.2019 (справа №3-208/2018(2402/18) щодо ОСОБА_11 зазначено, що положення ч.2 ст.392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене частиною другою статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Чинним КПК України не передбачено процедуру апеляційного оскарження такої категорії ухвал. Згідно ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України.

За таких обставин захисник обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 має право на оскарження ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 18.11.2019 року, і його апеляційна скарга підлягає розгляду.

Проте, апеляційний суд позбавлений можливості дослідити матеріали кримінального провадження, оскільки воно знаходиться на розгляді по суті в суді першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні 18.11.2020 року прокурором було заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 .

За наслідками розгляду вказаного клопотання, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.11.2019 року продовжено ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк шістдесят днів, тобто до 16.01.2020 року, включно.

Правовими приписами ст.370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, зазначених вимог закону судом першої інстанції було дотримано в повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно зі ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалюючи рішення про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, районний суд повинен врахувати наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити всі обставини, у тому числі, передбачені ст.178 КПК України.

Правовими приписами ст.331 КПК України встановлено, що за наслідками розгляду питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень та покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є учасником АТО, відсутність даних щодо наявності міцних соціальних зв`язків за місцем проживання, характер інкримінованого йому кримінального правопорушення (посягання на життя працівника правоохоронного органу), наявність справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, відсутність даних про неможливість подальшого перебування під вартою, належних гарантій, які б переважали ризики, передбачені ст.177 КПК України, зокрема можливість обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, районний суд дійшов правильного висновку, що запобігти встановленим ризикам можливо лише шляхом продовження застосування ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

На думку колегії суддів, районний суд дійшов правильного висновку про те, що застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, не буде достатнім для запобігання ризикам, зазначеним в ч.1 ст.177 КПК України, та не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Обґрунтованих доводів на спростування висновків суду першої інстанції апелянтом не наведено, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і залишає ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.7, 9, 176-178, 183, 331, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2020 року, якою продовжено строк тримання під вартою відносно ОСОБА_8 строком на 60 днів, а саме до 16 січня 2020 року включно, без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий :

Судді :