Ухвала

іменем України
13 травня 2020 року
м. Київ
справа № 694/2216/14-к
провадження № 51-3342км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
виправданих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 ,

яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31 березня 2017 року

та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 03 квітня 2019 року

у справі за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Джулинки Бершадського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, та
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Шельпахівки Христинівського району Черкаської області, жителя

АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 Кримінального кодексу України

(далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31 березня

2017 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 368 КК і виправдано через недоведеність їх участі

у вчиненні злочину. Скасовано арешт майна, накладений за постановами старшого слідчого відділу прокуратури Черкаської області від 24 лютого 2009 року, а також вирішено питання про речові докази у справі.
Згідно з ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 03 квітня 2019 року вирок місцевого суду залишено без змін, а апеляцію прокурора без задоволення.
Органами досудового розслідування старшого слідчого слідчого відділу Уманського міського відділу УМВС України в Черкаській області, капітана міліції ОСОБА_7

та слідчого відділу розслідування ДТП СУ УМВС України в Черкаській області, підполковника міліції ОСОБА_6 обвинувачено у тому, що вони, як представники влади і службові особи в період серпень - жовтень 2008 року під час проведення досудового слідства у кримінальній справі № , порушеній щодо ОСОБА_9 за фактом вчинення шахрайських дій, вступивши в попередню змову між собою, з використанням влади та службового становища неодноразово вчинили умисні протиправні дії,

які полягали в одержанні від ОСОБА_10 як хабаря грошових коштів, а саме 26 серпня 2008 року в сумі 5000 дол. США за обрання стосовно ОСОБА_9 запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, що згідно з курсом Національного банку України становить 24 217,50 грн і у 94 рази перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян України на зазначений період часу, та 01 жовтня 2008 року в сумі 15 000 дол. США за направлення кримінальної справи до суду для звільнення

ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного

з потерпілим, що за курсом Національного банку України становить 72 919,5 грн

і у 283 рази перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян України

на зазначений період часу та є великим розміром.
Органами досудового розслідування ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , кожному окремо, пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК, тобто

в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, в будь-якому вигляді хабаря у великому розмірі за виконання в інтересах того, хто дає хабаря,

будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища,

за попередньою змовою групою осіб, вчиненому повторно.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і направити кримінальну справу на новий судовий розгляд

до суду першої інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильного застосування кримінального закону.
Прокурор обґрунтовує свої вимоги тим, що висновки суду базуються на припущеннях та є суперечливими по своїй суті. На його думку, ряд доказів у справі необґрунтовано визнано недопустимими, без наведення достатніх мотивів, а докази, які могли істотно вплинути на висновки суду, залишено поза увагою. Вказує, що апеляційний суд побудував своє рішення на суперечливих та достатньо не перевірених доказах, яким

не надав власної оцінки та не навів мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення, безпідставно відхилив апеляцію прокурора, не давши відповіді на всі викладені

у ній доводи. Всупереч вимогам статей 257, 306 Кримінально- процесуального кодексу України (далі КПК (у редакції 1960 року) про безпосередність судового розгляду, апеляційний суд у рішенні послався на показання свідків, яких не було допитано

в апеляційному порядку.
Позиції учасників судового провадження
Під час касаційного розгляду прокурор підтримав подану касаційну скаргу та просив

її задовольнити. Виправдані ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_5 заперечували проти задоволення касаційної скарги, просили залишити рішення судів першої та апеляційної інстанцій без зміни.
У поданих запереченнях на касаційну скаргу виправданий ОСОБА_6 та захисник

ОСОБА_5 , який діє в інтересах виправданого ОСОБА_7 , зазначають

про її необґрунтованість та просять залишити скаргу без задоволення, а судові

рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.
Як зазначено у ст. 334 КПК (у редакції 1960 року), мотивувальна частина виправдувального вироку, серед іншого, повинна містити підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, із яких суд відкидає докази обвинувачення.

Відповідно до ст. 323 КПК (у редакції 1960 року) як обвинувальний,

так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим.

Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні,

і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному

і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Із цього видно, що суд під час розгляду справи повинен дослідити докази

як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх і дати оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності

для вирішення питань, зазначених у ст. 324 КПК (у редакції 1960 року).

У виправдувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ,

на якому ґрунтувалося обвинувачення, і всім доказам обвинувачення, в тому числі

і письмовим, суд повинен був дати оцінку та навести переконливі мотиви, чому

не прийняв їх до уваги.
У вироку суд першої інстанції дослідив покази ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , дані в новому судовому розгляді, протоколи їх допиту

і протоколи судових засідань в частині їх допиту в попередніх судових розглядах; протоколи допиту та протоколи судових засідань в частині допиту в попередніх судових розглядах свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ; протоколи допиту свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , протоколи судових засідань в частині допиту в попередніх судових розглядах свідків ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 ,

ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , експертів ОСОБА_46 , ОСОБА_47 ; пояснення ОСОБА_10 від 01 жовтня 2008 року. А також дослідив документи у справі: акт огляду грошових коштів від 01 жовтня 2008 року,

акт вручення грошових коштів від 01 жовтня 2008 року, протокол огляду місця події

із застосуванням відеозапису від 01 жовтня 2008 року, протокол перегляду відеозапису від 01 жовтня 2008 року, протокол огляду місця події від 01 жовтня 2008 року, висновки експерта від 20 жовтня 2008 року № 2/1403, № 1/626, від 20 березня 2009 року № 84/3, постанови про визнання предметів (документів) речовими доказами у справі від 01, 14, 16 жовтня, 12, 26 листопада, 16 грудня 2008 року, 24 лютого 2009 року, постанову про визнання предметів речовими доказами у справі від 24 грудня 2008 року, протоколи огляду предметів (документів) від 14, 16 жовтня, 12, 26 листопада, 12, 16, 24 грудня 2008 року, кримінальну справу № за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч. 1, 2

ст. 190 КК, постанову про передачу грошей на зберігання від 29 січня 2009 року, постанову про проведення виїмки предметів (документів) від 01 жовтня 2008 року, протокол виїмки від 01 жовтня 2008 року, протокол обшуку особи від 02 жовтня 2008 року.
Суд першої інстанції виклав у вироку суду зміст вказаних доказів, проаналізував

їх з точки зору належності, достовірності та допустимості, а їх сукупність з точки зору достатності для ухвалення процесуального рішення, відповідно до вимог кримінально-процесуального закону надав доказам, дослідженим під час нового судового розгляду, належну оцінку у їх сукупності та взаємозв`язку, виправдавши ОСОБА_7

і ОСОБА_6 через недоведеність їх участі в інкримінованому злочині.
За приписами ч. 1 ст. 398 КПК (у редакції 1960 року) підставами для скасування

або зміни вироку місцевого суду, постанови суду апеляційної інстанції судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженого. Відповідно, обставини щодо неповноти

й однобічності досудового та судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, поняття яких визначено у статтях 368 та 369 КПК

(у редакції 1960 року) та про які прокурор зазначає в касаційній скарзі, не є предметом дослідження та перевірки касаційним судом згідно з вимогами ч. 1 ст. 398 цього Кодексу. Натомість зазначені обставини є предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Ухвала апеляційного суду має відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою. Крім додержання інших передбачених ст. 377 КПК (у редакції 1960 року) вимог, в ухвалі потрібно проаналізувати й зіставити

з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені

в апеляції, дати на кожен з них вичерпну відповідь, пославшись на відповідний матеріальний чи процесуальний закон. Відповідно до вимог статей 362та 365 цьогоКодексу суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевіряти всі наведені в апеляції доводи, у тому числі, за необхідності, шляхом проведення судового слідства. Зазначені доводи мають бути ретельно вивчені та проаналізовані, щоб жоден із них не залишився без відповіді в апеляційній ухвалі.

Як визначено у ст. 377 КПК (у редакції 1960 року), у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зобов`язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення і, якщо апеляція залишається без задоволення, зазначити підстави, через які її визнано необґрунтованою, а доводи апеляції безпідставними.
Цих вимог закону суди дотрималися. Апеляційний суд, залишаючи апеляцію прокурора на вирок суду першої інстанції без задоволення, навів докладні мотиви прийнятого рішення, проаналізував усі доводи, зазначені в апеляції, надав на кожен із них вичерпну відповідь.
Згідно зі ст. 395 КПК(у редакції 1960 року) касаційний суд перевіряє законність

та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.

Необґрунтованими є доводи прокурора про порушення судом вимог статей

66, 83 КПК (в редакції 1960 року) щодо визнання недопустимими доказами дисків

у кількості 3 штук з копіями записів розмов із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , цифрового диктофона з інформацією на ньому, які надані ОСОБА_9

та ОСОБА_10 працівникам СБУ, роздруківки з цифрового диктофона

(т. 1, а.с. 4971), а також ксерокопій 5000 дол. США, переданих ОСОБА_6 ,

та ксерокопій 3000 дол. США, переданих ОСОБА_7 .
Суд встановив, що зазначені докази зібрані з власної ініціативи ОСОБА_10

та ОСОБА_9 до порушення кримінальної справи 01 жовтня 2008 року слідчим

в ОВС слідчого відділу прокуратури Черкаської області за фактом одержання хабаря шляхом вимагання від ОСОБА_9 та його дружини ОСОБА_10 грошових коштів

у сумі 15 000 дол. США. При цьому суду не надано відомостей про те ким, коли та з яких процесуальних підстав виготовлені й приєднані до матеріалів справи роздруківки

з цифрового диктофону «Samsung» записів розмов між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 від 25, 30 серпня 2008 року, між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 від 13 вересня 2008 року (т. 1, а.с. 4971), а також ким, згідно з якою процесуальною підставою, коли були виконані ці роздруківки.
Відповідно до ст. 62 Конституції Україниобвинувачення не може ґрунтуватися

на доказах, одержаних незаконним шляхом. Визнаватися допустимими

і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки такі фактичні дані, які одержані за вимогами кримінально-процесуального законодавства. Конституційний Суд України з метою належного застосування ст. 62 Конституції України (рішення

від 20 жовтня 2011 року № 12-рп/2011) вирішив, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.

ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не є особами, уповноваженими на здійснення цілеспрямованих дій щодо збирання і фіксації фактичних даних про обставини вчинення злочину із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність». Доказів протилежного суду не надано. Оскільки суду не надано доказів правомірності отримання вищезазначених доказів, суд обґрунтовано визнав

їх недопустимими.

З огляду на викладене, суд обґрунтовано визнав недопустимими й похідні від

них докази: висновок експерта від 20 березня 2009 року № 84/3 в частині результатів дослідження записів на цифровому диктофоні «SAMSUNG», модель YV-150, PX/NWN

(т. 1, а.с. 183253); дані протоколу проведення виїмки цифрового диктофона

від 01 жовтня 2008 (т. 3, а.с. 1415), дані протоколу огляду предметів (документів) від

14 жовтня 2008 року (т. 3, а.с. 16), дані постанови про визнання предметів (документів) доказами у справі (т. 3, а.с. 17).
Непереконливими є доводи прокурора про те, що ці докази зібрано в порядку

ст. 97 КПК (в редакції 1960 року), що вказані процесуальні документи складено працівниками СБУ за Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», відповідно до якого СБУ віднесено до органів, що наділені правами здійснювати оперативно-розшукову діяльність.
У кримінальній справі до 01 жовтня 2008 року відсутні заяви ОСОБА_9

або ОСОБА_10 , протоколи прийняття від них усних заяв про вчинення злочину

або інші документи про те, що ці особи зверталися до СБУ чи інших правоохоронних органів з приводу вимагання від них хабаря.
Суду не надано для безпосереднього дослідження та перевірки під час судового розгляду будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів для підтвердження заведення оперативно-розшукової справи щодо ОСОБА_6 чи ОСОБА_7 , підстав для цього, з огляду на вимоги ст. 6 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» та законності проведення оперативно-технічних заходів (далі ОТЗ).

З урахуванням позиції сторони захисту, яка вимагала надати відповідні документи про дотримання вимог зазначеного закону, суд обґрунтовано відкинув доводи сторони обвинувачення про те, що достатнім підтвердженням законності проведення ОТЗ

є відомості з листа від начальника спецпідрозділу по боротьбі з корупцією

та організованою злочинністю Управління СБУ в Черкаській області № 14/4181 на ім`я начальника слідчого відділу прокуратури Черкаської області про передачу з метою приєднання до кримінальної справи № легалізованих матеріалів ОТЗ,

що здійснювалися стосовно ОСОБА_6 за постановою першого заступника голови Апеляційного суду Черкаської області від 08 вересня 2008 року № 562/цт (магнітного носія інформації CD-R№ 12/93-107цт).

На підставі принципів змагальності та диспозитивності розгляду справи, визначених

ст. 16-1 КПК (у редакції 1960 року), сторони користуються рівними правами

та свободою у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом. Суд має обов`язок перевірити законність та обґрунтованість втручання

в приватне спілкування, а також дотримання порядку його здійснення, визначеного законом. Зазначене вимагає від суду перевірити як докази, отримані внаслідок такого втручання, так і процесуальні підстави для його здійснення, тим більше якщо сторона захисту наполягає на цьому.
У цій кримінальній справі постанову першого заступника голови Апеляційного суду Черкаської області від 08 вересня 2008 року № 562/цт, на підставі якої, як зазначає прокурор, здійснювались ОТЗ, суду не було надано ні під час судового розгляду,

ні під час апеляційного перегляду. Матеріали справи не містять даних про те,

чи вживав прокурор заходів щодо розтаємничення цієї постанови та надання суду для ознайомлення. ЇЇ не надано і суду касаційної інстанції.
При цьому суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, створив необхідні умови для виконання сторонами їх процесуальних обов`язків та реалізації наданих їм прав,

але сторона обвинувачення не скористалася процесуальними можливостями відстоювання своїх інтересів. А тому суд обґрунтовано визнав недопустимими доказами як зазначені вище, так і акт огляду грошових коштів від 01 жовтня 2008 року (т. 1, а.с. 73), акт вручення грошових коштів від 01 жовтня 2008 року

(т. 1, а.с. 75, 76), які складено за наслідками здійснення ОТЗ, доказів про прийняття рішення на проведення яких у порядку, передбаченому законом, суду не надано.
З наведених у вироку мотивів, визнання недопустимими доказами протоколу огляду місця події від 01 жовтня 2008 року з додатками, речового доказу 15 000 дол. США, експертних досліджень від 20 жовтня 2008 року № 2/1403 (т. 1, а.с.121128) та № 1/626 не є неправильним рішенням, з чим обґрунтовано погодився апеляційний суд. Твердження в касаційній скарзі про безпідставність такого рішення не містять

будь-яких мотивів та аргументів на його спростування.
Колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про упереджене ставлення апеляційного суду під час дослідження речового доказу диска CD-R№ 12/93-107цт,

на якому зафіксовано телефонні розмови щодо обставин передачі 15 000 дол. США, тобто легалізованих матеріалів ОТЗ, що здійснювалися відносно ОСОБА_6 на підставі постанови першого заступника голови Апеляційного суду Черкаської області

від 08 вересня 2008 року № 562/цт.
Носій інформації CD-R № 12/93-107цт з аудіофайлами звукозапису телефонних розмов оглянутий згідно протоколу огляду предметів (документів) від 12 листопада 2008 року та визнаний речовим доказом постановою про визнання предметів (документів) речовими доказами у справі від 12 листопада 2008 року (т. 1, а.с. 1921). За даними протоколу за результатами здійснення оперативно-розшукового заходу, який тимчасово обмежує права людини у справі від 03 жовтня 2008 року № 14/788, у період з 11 вересня по 03 жовтня 2008 року було проведено зняття інформації з каналів зв`язку та контроль за телефонними розмовами згідно із постановою першого заступника голови Апеляційного суду Черкаської області від 08 вересня 2008 року

№ 562цт, інформація зафіксована на матеріальних носіях інформації (диск СD-R

№ 12/93-107цт). Додаток № 2 до висновку експерта від 20 березня 2009 року № 84/3 містить роздрукований дослівний зміст розмов, зафіксованих в аудіофайлах

на зазначеному носії інформації.
Зі змісту розмов, зафіксованих в аудіофайлах на диску СD-R № 12/93-107цт,

суд встановив, що діалог між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 не містить конкретних фактів щодо пропозиції одержати хабар, за виконання або невиконання яких

дій і які наслідки можуть настати у разі відмови давання хабаря.

Апеляційний суд згідно з вимогами статей 362, 377 КПК (в редакції 1960 року) також надав належну оцінку цим доказам. Викладати у своєму рішенні весь зміст приватного спілкування з аудіофайлів на диску СD-R № 12/93-107цт апеляційний

суд не має обов`язку. Натомість прокурор не навів обґрунтування, де саме в змісті зафіксованих розмов містяться конкретні відомості про конкретні факти інкримінованого злочину, не зазначив умотивованих підстав на спростування висновків суду, якими ці докази відкинуто як докази обвинувачення.
Більш того, оскільки суду в судовому провадженні сторона обвинувачення не надала ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 08 вересня 2009 року

як процесуальну підставу для здійснення ОТЗ, суд має належні підстави визнати недопустимими доказами як матеріальний носій інформації диск СD-R

№ 12/93-107цт, так і висновок експерта від 20 березня 2009 року № 84/3

та не використовувати їх під час прийнятті процесуального рішення у цій кримінальній справі, виключити їх з переліку доказів.
Непереконливими є доводи прокурора про те, що у виправдувальному вироку суду

не наведено будь-яких мотивів, з яких визнано недопустимими доказами показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_19 , дані протоколу виїмки телефону

в ОСОБА_9 . Твердження прокурора не відповідають встановленим судом обставинам справи та спростовуються змістом виправдувального вироку.
Суд встановив, що постанову про порушення кримінальної справи і прийняття

її до свого провадження від 01 жовтня 2008 року слідчий виніс у м. Черкасах після повернення з м. Умані, не раніше 20 год 50 хв 01 жовтня 2008 року (т. 1, а.с. 112). Отже, процесуальні дії допит свідків ОСОБА_10 (т. 3, а.с. 2629), ОСОБА_9

(т. 3, а.с. 3336), ОСОБА_19 (т. 3, а.с. 4042) та виїмка диктофона у ОСОБА_9

(т. 1, а.с. 1315), які були здійснені з 16 год 15 хв по 18 год 45 хв 01 жовтня 2008 року

в м. Умані, слідчий провів до порушення кримінальної справи, що є істотним порушенням вимог КПК (у редакції 1960 року), а тому суд визнав ці докази недопустимими.

Касаційна скарга, де прокурор посилається на проведення цих слідчих дій 01 жовтня 2008 року, не містить доводів щодо спростування висновків суду про проведення зазначених слідчих дій до винесення постанови про порушення кримінальної справи,

а аргументи про їх здійснення в той же день, не спростовують обґрунтованість рішення суду про визнання доказів, отриманих з грубим порушенням КПК, недопустимими.
У КПК (у редакції 1960 року) немає прямої вказівки на те, в яких випадках доказ повинен бути визнаний недопустимим. Питання допустимості доказів досить тісно пов`язане як з правом на справедливий судовий розгляд і правом на захист,

так і з презумпцією невинуватості. А тому суд має оцінити докази з точки зору

їх допустимості та достовірності, а також встановити чи було допущено істотне порушення прав людини і основоположних свобод.
З практики Європейського?суду?з?прав?людини (далі - ЄСПЛ) можна зробити висновок, що, вирішуючи питання про недопустимість доказів, національні суди повинні брати

до уваги можливість обвинуваченого оскаржувати допустимість доказів, заперечувати проти них, а також обставини в процесі збирання доказів, що дозволяють їх вважати недопустимими. Крім того, досліджуючи й оцінюючи докази, суди повинні враховувати подані зауваження і доводи сторін.
Право осіб, яким пред`явлено кримінальне обвинувачення, на присутність і допит свідків, гарантоване підпунктом (d) пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, як складової забезпечення права на захист та справедливий судовий розгляд, суд обґрунтовано виходив з того,

що в підґрунтя висновку про винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не можуть бути покладені показання, надані свідками під час судового розгляду, судові рішення

за наслідками якого скасовані, а справу направлено до Монастирищенського районного суду Черкаської області для нового розгляду, та досудового розслідування: показання свідка ОСОБА_10 , які зафіксовані в протоколі допиту від 01 жовтня 2008 року, протоколі додаткового допиту від 15 квітня 2009 року; а також в протоколах судових засідань від 17 серпня 2009 року, 23 грудня 2009 року, 20 травня 2011 року,

22 червня 2011 року, 09 квітня 2013 року та свідка ОСОБА_9 в протоколі допиту

від 01 жовтня 2008 року, протоколі додаткового допиту від 15 квітня 2009 року та протоколі судового засідання від 17 серпня 2009 року. Під час нового судового розгляду зазначені свідки неодноразово були викликані в судове засідання, повідомлені про день та час слухання справи відповідно до вимог КПК (у редакції

1960 року), проте для дачі показань жодного разу не з`явилися. Постанови Монастирищенського районного суду Черкаської області про привід свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_9 від 11, 23 лютого, 10, 20 березня, 02, 09 квітня 2015 року (т. 10,

а.с. 184, 206, 223; т. 11, а.с. 7, 23) не виконано.
Рішення ЄСПЛ у справі «Боєць проти України» від 30 січня 2018 року (заява

№ 20963/08) містить узагальнені висновки цього Суду про використання в якості доказів показань, відібраних на стадії розслідування правоохоронними органами

в аспекті права на справедливий судовий розгляд та принципів, які мають застосовуватись у випадку неявки свідка у відкрите судове засідання (пункти

74 76). В цій кримінальній справі суд першої інстанції належно застосував принципи ЄСПЛ за неявки свідків обвинувачення ОСОБА_10 та ОСОБА_9

в судове засідання, покази яких мали суттєве і вирішальне значення для розгляду справи.
Тому переконливим є висновок Монастирищенського районного суду Черкаської області, з яким не безпідставно погодився апеляційний суд, що всі докази, досліджені під час судового слідства, не є достатніми для доведення поза розумним сумнівом винуватості виправданих у отриманні хабара.

З огляду на викладене у вироку судом надана належна оцінка показанням

ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та розписці ОСОБА_13 (т. 2, а.с. 285), де наведено відповідні мотиви, з яких відкинуто дані вказаної розписки як доказ винуватості виправданих без наявності інших доказів у справі.
Отже, висновок суду про виправдання обвинувачених у зв`язку з недоведеністю наявності в їх діяннях складу кримінального правопорушення, колегія суддів вважає обґрунтованим, зробленим на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому законним та обґрунтованим.
Безпідставними є доводи в касаційній скарзі про порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 292 КПК (в редакції 1960 року). Під час нового судового розгляду клопотання про допит свідків ОСОБА_48 (слідчого в кримінальній справі з 01 по 14 жовтня 2008 року) й ОСОБА_44 , який був понятим під час складання акта огляду грошових коштів від 01 жовтня 2008 року (т. 1, а. с. 73), дослідження акта вручення грошових коштів

від 01 жовтня 2008 року (т. 1, а.с. 7576), учасники процесу не заявляли.
Безпідставними є також твердження про порушення апеляційним судом вимог

ст. 365 КПК (в редакції 1960 року) щодо обсягу перевірки справи апеляційним судом. Прокурор у своїй апеляційній скарзі не клопотав про виклик та допит свідків

ОСОБА_38 і ОСОБА_49 . У касаційній скарзі не обґрунтовано того, яким чином вказані обставини свідчать про упередженість суду під час розгляду справи та про порушення обсягу дослідження доказів у межах апеляційних вимог. Ні сторона обвинувачення,

ні сторона захисту не заявляли клопотань про витребування нових доказів,

про неповноту судового розгляду кримінального провадження не йшлося і в апеляції прокурора.

Відповідно до ст. 299 КПК (у редакції 1960 року) головуючий з`ясовує думку учасників судового розгляду про те, які докази треба дослідити, та про порядок їх дослідження. Обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються постановою судді чи ухвалою суду. На виконання вказаних вимог закону Апеляційний суд Черкаської області ухвалою від 21 серпня 2017 року задовольнив клопотання прокурора про проведення судового слідства у частині допиту підсудних ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та про дослідження матеріалів справи,

а саме: заяви ОСОБА_9 від 01 жовтня 2008 року, копій банкнот дол. США, акта огляду грошових коштів від 01 жовтня 2008 року, акта вручення грошових коштів

від 01 жовтня 2008 року, протоколу огляду місця події із застосуванням відеозапису від 01 жовтня 2008 року з відеокасетою до нього, протоколу огляду місця події

від 01 жовтня 2008 року, проведеного в службовому кабінеті слідчого слідчого відділу Уманського міського відділу УМВС України в Черкаській області ОСОБА_50 , висновку експертизи спеціальних хімічних речовин від 20 жовтня 2008 року №2/1403, висновку судово-криміналістичної експертизи грошей від 22 жовтня 2008 року № 1/626, протоколу огляду диктофону «Samsung», модель YV-150, протоколу огляду документів, вилучених 01 жовтня 2008 року в ході огляду місця події в кабінеті старшого слідчого ОСОБА_7 , копій матеріалів кримінальної справи № 170080209, речових доказів дисків CD-R № 12/93-107цт, на яких зафіксовано телефонні розмови щодо обставин передачі хабаря в сумі 15 000 дол. США (т. 13, а.с. 163164), висновку фоноскопічної експертизи від 20 березня 2009 року № 84/3 (т. 3, а.с. 183253).
При цьому, апеляційний суд показанням безпосередньо допитаних в суді апеляційної інстанції свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_30 , копіям банкнот дол. США, протоколу огляду місця події із застосуванням відеозапису від 01 жовтня 2008 року

з відеокасетою до нього, проведеного в автомобілі ВАЗ21099 (д.н. НОМЕР_1 ), протоколу огляду місця події від 01 жовтня 2008 року, проведеного в службовому кабінеті слідчого слідчого відділу Уманського міського відділу УМВС України

в Черкаській області ОСОБА_7 , копіям матеріалів кримінальної справи

№ 170080209, протоколу огляду документів, вилучених 01 жовтня 2008 року в ході проведення огляду місця події в кабінеті старшого слідчого ОСОБА_7 , які були досліджені в суді апеляційної інстанції за клопотанням прокурора, іншої оцінки, ніж суд першої інстанції не надав, погодився з висновками суду щодо оцінки цих доказів,

у сукупності з оцінкою інших доказів щодо встановлених обставин також дійшов висновку про недоведеність винуватості виправданих у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК.

Твердження прокурора в касаційній скарзі про порушення апеляційним судом вимог

ст. 365 КПК (в редакції 1960 року) через те, що не надано оцінки показанням усіх свідків, натомість вказано, що покази свідків в своїй сукупності не можуть бути беззаперечними та достатніми доказами винуватості виправданих, не засновані

на законі, оскільки під час нового судового розгляду клопотань про виклик інших свідків, крім ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_30 ,

які безпосередньо зазначені в обвинувальному акті, не заявлялось. Про порушення,

які допустив районний суд під час дослідження та оцінки показань свідків ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_38 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_41 , ОСОБА_51 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_16 , ОСОБА_52 , ОСОБА_44 ,

ОСОБА_13 , ОСОБА_33 , ОСОБА_27 , ОСОБА_19 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_14 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_15 , ОСОБА_26 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_34 , ОСОБА_17 , ОСОБА_37 , ОСОБА_36 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_35 , ОСОБА_18 , експертів

ОСОБА_59 та ОСОБА_47 , як доказів під час нового судового розгляду,

у апеляційній скарзі не йшлося.
Безґрунтовними є доводи касаційної скарги прокурора про таке порушення апеляційним судом вимог п. 8 ч. 1 ст. 377 КПК (у редакції 1960 року), що є підставою

для скасування зазначеного судового рішення. Апеляційний суд в оскарженій

в касаційному порядку ухвалі зазначив про мотиви, з яких погодився з висновками суду першої інстанції про визнання доказів недопустимими, та оцінкою інших доказів

з точки зору їх належності, достовірності та достатності у взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення. Крім того, апеляційний суд належним чином вмотивував недостатність доказів для доведення винуватості виправданих в інкримінованому

їм злочині.
Таким чином, наведене у своїй сукупності дає підстави вважати, що ухвала апеляційного суду містить достатні відповіді на порушені в апеляції питання,

у зв`язку з чим, згідно зі ст. 377 КПК (у редакції 1960 року), вона є законною

та обґрунтованою. Вирок суду першої інстанції відповідає приписам ст. 334 КПК

(у редакції 1960 року) щодо виправдувальних вироків, а ухвала апеляційного суду вимогам ст. 377 цього Кодексу.
Істотних порушень кримінально-процесуального закону, неправильного застосування кримінального закону, з огляду на зміст статей 370, 371 КПК (у редакції 1960 року),

які могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції або ухвали апеляційного суду, судом касаційної інстанції не встановлено.
Враховуючи наведене, викладена в касаційній скарзі прокурора вимога до суду касаційної інстанції задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 394396 КПК (у редакції 1960 року) та пунктами 11, 15

розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, Суд
постановив:
Вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 31 березня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 03 квітня 2019 року залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , яка брала участь

у розгляді справи судом апеляційної інстанції, без задоволення.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3