ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/76/20 Головуючий 1ї інстанції ОСОБА_1
Категорія : у порядку КПК України

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5
прокурора - ОСОБА_6
представника власника
майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 , як представника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2019 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0002874 від 14.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч . 4 ст. 152 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2019 року задоволено клопотання слідчого СВ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0002874 від 14.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч . 4 ст. 152 КК України.
Накладено арешт на майно, вилучене в ході проведення обшуку будинку АДРЕСА_1 , яке на праві приватної власності належить ОСОБА_7 , а саме: зубна щітка біло-зеленого кольору, фрагменти туалетного паперу, ватний тампон, паперова серветка з нашаруванням речовини, флеш накопичувані SP 16 gb, SP 16 gb, sim-картка мобільного оператора «Джинс», мобільний телефон «Siemens А 75» НОМЕР_1 , карта пам`яті 32 Mbyte, мобільний телефон «Samsung GT-Е12001» imei НОМЕР_2 , мобільний телефон «Samsung GT-S5300» imei НОМЕР_3 , мобільний телефон «Microsoft» imei 1: НОМЕР_4 , imei 2: НОМЕР_5 , мобільний телефон «Sony Ericsson», предмет схожий на револьвер чорного кольору з написом «Safari», флеш накопичувач «Transcend» 4 gb, флеш накопичувач «Transcend» 8 gb, флеш накопичувач Silicon Power 8 g, карта пам`яті «Kingston» 32 gb, micro cd 4 gb, sim-карта «life», простирадло блакитного кольору з нашарюванням речовини, фотоапарат «Sony» з картою пам`яті 512, диски в кількості 82 штук, відеокасети 3 штуки, моноблок model: РЗ-А2Е7Е з дротом живлення, покривало з ліжка бордового кольору з нашаруванням речовини, простирадло з нашаруванням речовини, простирадло з нашаруванням речовини, рушник фіолетового кольору з нашаруванням речовини, наволочки в кількості 3 штуки з нашаруванням речовини кожна, простирадло з нашаруванням речовини, простирадло з нашаруванням речовини, планшет «ASUS» в корпусі білого кольору, планшет в корпусі чорного кольору, мобільний телефон «LG» в корпусі чорного кольору, мобільний телефон «Nomi» в корпусі сірого кольору, мобільний телефон «Samsung», в корпусі чорного кольору в чохлі, який добровільно видав ОСОБА_7 , флеш накопичувач сірого кольору 16 gb, флеш накопичувач чорного кольору 32 gb, ноутбук «Аser» в корпусі сірого кольору з дротом живлення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, адвокат ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_7 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати вказану ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити слідчому у задоволенні клопотання про арешт майна. В обґрунтування апеляційної скарги адвокат посилався на незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді. Зазначив, що розгляд клопотання відбувався без власника майна, що вважає порушенням принципу рівності та змагальності. Не було обґрунтовано підставу накладення арешту та відповідність критеріям визначеним ст. 98 КПК України. Накладення арешту на електронні носії інформації та мобільні термінали систем зв`язку протирічать положенням ч. 2 ст. 168 КПК України, оскільки в матеріалах справи відсутні дані про призначення експертизи стосовно вилучених електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку. Крім цього клопотання на містить посилання на наявність будь-яких обмежень з боку власника мана у доступі до інформації, що міститься на вилученому планшеті або необхідності подолання системи логічного захисту.

Вислухавши доповідь судді, пояснення прокурора, представника власника майна, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія вважає можливим поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки доводи заяви про пропуск строку на апеляційне оскарження з поважних причин не спростовані матеріалами справи.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що в провадженні слідчого відділу СВ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області перебуває кримінальне провадження №0002874 від 14.12.2019 року за ознаками ч . 4 ст. 152 КК України.
15.12.2019 слідчий поліції ОСОБА_9 звернулась до Комінтренівського районного суду м. Харкова з клопотанням про арешт майна в рамках кримінального провадження №0002874 від 14.12.2019 р.
В обґрунтування клопотання слідчий зазначила, що 13.12.2019 року до чергової частини Слобідського ВП ГУНП в Харківській області надійшла заява ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , про те, що ОСОБА_7 на протязі останніх чотирьох місяців вступає у статевий зв`язок з її малолітнім сином ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . 14.12.2019 року вказаний факт було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002874 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.
15.12.2019 року в період часу з 16.20 год. до 20.50 год. в ході проведення обшуку будинку АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_7 на підставі договору купівлі продажу, посвідчений Першою Харківського району держнотконторою 16.07.1997р., р.1-1536 вилучено вищевказане майно. Вилучене під час обшуку у ОСОБА_7 майно, відповідно до положень ст. 98 КПК України, може містити відомості, які у подальшому будуть використані як доказ фактів чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вищевказане майно є доказом злочину, а тому з метою збереження речових доказів, слідчий просила накласти арешт на вище вказане майно.

Ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2019 року задоволено вказане клопотання слідчого СВ Слобідського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0002874 від 14.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч . 4 ст. 152 КК України і накладено арешт на майно зазначене в клопотанні.

Приймаючи рішення про накладення арешту на майно, вилучене в ході ошуку, суд першої інстанції мотивував таку необхідність саме тим, що слідчим доведено наявність вважати, що виявлені та вилучені під час проведення огляду предмети та речовини, є знаряддям вчинення вказаного злочину і містять на собі сліди кримінального правопорушення, з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, прийшов к висновку про задоволення клопотання про накладення арешту на вказане майно.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Вилучене, під час обшуку у ОСОБА_7 майно підлягає арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на даному етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Судова колегія враховує, що вказаний захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України.

Посилання адвоката в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна, невмотивованість рішення та невідповідність майна критеріям ст. 98 КПК України не ґрунтуються на матеріалах справи. Вилучене у ОСОБА_7 майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, як майно, що було знаряддям вчинення кримінального правопорушення або зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

За таких обставин ухвалу слідчого судді слід вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і підстав для її скасування з мотивів вказаних в апеляційній скарзі апелянта, на думку колегії суддів, немає.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 404, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , як представника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2019 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді