ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/565/20 Справа № 337/4006/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001392 22 липня 2018 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Андріївка Бердянського району Запорізької області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені вироком суду першої інстанції.

За вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією належного йому майна.
Ухвалено стягнуто з ОСОБА_7 та користь потерпілої ОСОБА_9 в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 10 000 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні у м. Запоріжжі розбою особою, яка раніше вчинила розбій, за наступних обставин.
22 липня 2018 року приблизно о 01:00 годині ОСОБА_7 , будучи особою, раніше судимою за вчинення розбою, судимість за який не знято та не погашено, маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи із корисливих мотивів, перебуваючи на четвертому поверсі першого під`їзду будинку АДРЕСА_3 , вчинив розбійний напад на ОСОБА_9 , схопивши її за волосся та приставивши до тулуба ніж, зажадав від неї передачі цінних речей і заволодів належним потерпілій майном загальною вартістю 4800 грн., чим завдав останній майнову шкоду на вказану суму.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить переглянути вирок суду та винести справедливий вирок.

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не врахував багатьох фактів та доказів та виніс обвинувальний вирок лише на показах потерпілої та свідків. Вказує на відсутність його відбитків папілярних узорів рук на ножі та неправомірність встановлення судом його застосування до потерпілої. Зазначає, що розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_9 не скоював, ножем їй не погрожував, ніяких речей у неї не відбирав. Крім того, звертає увагу на зникнення його майна, про що він заявляв під час допиту, він не заперечує, що порушував громадський порядок, а тому просить перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 296 КК України та урахувати, що він має ряд тяжких захворювань.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на ч. 1 cт. 296 КК України та призначити останньому покарання у виді арешту на строк 6 місяців, відмовити у задоволенні позову потерпілої у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційних вимог посилається на те, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 187 КК України, а наявний за ознаками ч. 1 ст. 296 КК України та вказує, що у обвинуваченого не було мети на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства (розбій). Вважає, що ані досудовим розслідуванням, ані в судовому порядку не встановлено доказів щодо погрози застосування насильства відносно ОСОБА_9 , окрім слів потерпілої. На думку захисника, місцевий суд, незважаючи на відсутність відбитків папілярних узорів рук на ножі, неправомірно встановив його застосування ОСОБА_7 до потерпілої. Вважає, що покази свідків не узгоджуються між собою, покази ОСОБА_10 та ОСОБА_11 різняться між собою та не відповідають показам інших свідків - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Звертає увагу на ряд тяжких захворювань ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій, просить вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років, зазначити у мотивувальній частині вироку як обставину, що обтяжує покарання, рецидив злочину.
Обгрунтовуючи заявлені апеляційні вимоги вказує, що з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 має не зняту та не погашену у встановлений законом строк судимість за злочини, передбачені ч. 1 ст. 115 КК України (вирок Бердянського районного суду Запорізької області від 15 грудня 2003 року ) та ч. 1 ст. 122, ч.ч. 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187 КК України (вирок Апеляційного суду Запорізької області від 07 лютого 2014 року), які утворюють рецидив злочинів, оскільки це не охоплюється кваліфікуючою ознакою ч. 2 ст. 187 КК України. Зазначає, що призначаючи ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, судом не надано належної оцінки тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, особі винного та обставинам, що обтяжують покарання, зокрема тому, що ОСОБА_7 , будучи раніше засудженим за вчинення особливо тяжких злочинів, знову вчинив новий тяжкий злочин, передбачений ст. 187 КК України, розкриттю злочину не сприяв, вину не визнав та не розкаявся, добровільно завданий злочином збиток потерпілій не відшкодував, є непрацюючим. Також, звертає увагу на відсутність пом`якшуючих покарання обставин та наявність рецидиву і вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, що є обставинами, які обтяжують покарання. Вказує, що ОСОБА_7 раніше вже призначались мінімальні покарання за вчинення особливо тяжких злочинів, проте останній після звільнень з місць позбавлення волі продовжив вчиняти нові злочини.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд приходить до наступного.
Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України вирок суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у статті 374 КПК України. При цьому відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.
З положень ст. 94 КПК України випливає, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, яким у вироку суд дав належну оцінку.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , що в матеріалах провадження відсутні об`єктивні докази винуватості ОСОБА_7 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, спростовуються поясненнями потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 та іншими матеріалами кримінального провадження.
Так, в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 пояснювала суду, що біля квартири, де проживає, ОСОБА_7 , приставивши до її живота ніж, почав вимагати передати йому майно. Потерпіла стала кричати, після чого засуджений вирвав у неї рюкзак і побіг донизу. Рюкзак вона згодом знайшла в кущах поблизу свого будинку. Через деякий час ОСОБА_7 повернувся на поверх, де проживає потерпіла, почав стукати у вхідні двері її квартири та підпалив їх. Такі його дії згодом було припинено поліцейськими.
Також у судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 пояснили, що охороняли громадський порядок та, прибувши на виклик, побачили, як на четвертому поверсі від дверей квартири АДРЕСА_4 відбіг чоловік із ножем та зайшов у ліфт. На накази кинути ніж чоловік не реагував, після чого ОСОБА_14 гумовим кийком вибив ніж з рук ОСОБА_7 та разом із ОСОБА_15 затримали його.
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_16 показала, що бачила у двірне вічко двох поліцейських, що кричали особі, яка перебувала в ліфті, кинути ножа, а потім почула звук, ніби від падіння металевого предмета.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що напередодні події він разом із ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 підійшли до під`їзду будинку, де проживає потерпіла. Обвинувачений і потерпіла, яка при собі мала рюкзак, зайшли у під`їзд, ОСОБА_13 пішла додому, а він залишився на вулиці. Через деякий час з під`їзду вийшов ОСОБА_7 , притискаючи рукою до себе рюкзак ОСОБА_9 .
Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 пояснили суду, що бачили ніж у руках ОСОБА_7 , який потім, після затримання останнього поліцейськими, лежав на підлозі.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснила, що ОСОБА_9 мала при собі рюкзак. За спиною у ОСОБА_7 під резинкою шортів вона помітила схожий на ніж предмет, прикритий футболкою.
Свідок ОСОБА_17 мати потерпілої, пояснила суду, що дочка забігла додому з криком: «Закрийте двері, в нього ніж», і розповіла про рюкзак, після чого свідок вийшла з квартири і, спускаючись сходами, почула, як хтось біжить донизу.
Судом також ретельно досліджувалися та перевірялися інші матеріали кримінального провадження.
Так, у протоколі огляду місця події від 22 липня 2018 року зафіксовано дані про вилучення предмета, схожого на ніж.
Протокол огляду предметів диска з відеозаписами з бодікамер поліцейських, містить відомості про затримання ОСОБА_7 та вилучення в нього ножа.
Відповідно до протоколу огляду ножа від 27 серпня 2018 року він, згідно з висновками експертів не є холодною зброєю і належить до кухонних ножів (висновок від 22 серпня 2018 року), та на ньому не виявлено слідів папілярних узорів рук (висновок від 7 серпня 2018 року).
Також у протоколі огляду речових доказів від 22 липня 2018 року, в тому числі, зафіксовано дані про відірвану лямку рюкзака.
Крім того, суд оцінив показання обвинуваченого ОСОБА_7 та визнав їх такими, що спрямовані на уникнення ним кримінальної відповідальності, зазначивши про їх спростування показаннями потерпілої та свідків.
Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, в тому числі оцінивши їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, суд першої інстанції з наведенням докладних мотивів дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 187 КК України, підстав для їх перекваліфікації на ст. 296 КК України, як про це йдеться у апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, не встановлено.
Крім того, встановлені судом у вироку обставини про те, що ОСОБА_7 під час нападу, погрожуючи застосуванням насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, приставив ніж до тулуба ОСОБА_9 та вимагав передати йому належне їй майно і заволодів рюкзаком з речами потерпілої, вказують на вчинення засудженим нападу саме з метою заволодіння чужим майном. Тому апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника про відсутність у ОСОБА_7 умислу на вчинення розбою.
Твердження захисника та обвинуваченого щодо відсутності слідів папілярних узорів рук ОСОБА_7 на ножі, який відповідно до постанови Хортицького відділення поліції Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 27 серпня 2018 року визнано речовим доказом, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки погрозу ОСОБА_7 застосувати насильство шляхом приставлення ножа доведено іншими доказами, отриманими в ході досудового рослідування та судового розгляду кримінального провадження, зокрема показаннями потерпілої про наявність у ОСОБА_7 ножа та погрози його застосування, свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які також підтверджували наявність ножа у засудженого, свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 поліцейських, які затримали ОСОБА_7 та вибили ніж із рук засудженого.
Щодо доводів обвинуваченого та захисника про наявність у ОСОБА_7 захворювань, слід зазначити наступне.
Відповідно до ст. 84 КК України особа, яка захворіла на тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена судом від покарання або від його подальшого відбування в порядку, передбаченому статтями 537, 539 КПК України. Медичний огляд засуджених до позбавлення волі проводять лікарсько-консультативні комісії закладів охорони здоров`я, з урахуванням результатів якого комісія складає висновок про медичний огляд засудженого щодо наявності захворювання, яке є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засудженого від відбування покарання. Тому наявність у ОСОБА_7 захворювань не є підставою для скасування оскарженого рішення суду першої інстанції, а такі обставини можуть слугувати для звільнення засудженого від покарання чи від подальшого його відбування в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначаються, серед іншого, підстави для задоволення цивільного позову або відмови в ньому, залишення його без розгляду, а в резолютивній частині рішення про цивільний позов.
Ці вимоги закону при вирішенні цивільного позову потерпілої у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції повністю дотримано, а тому апеляційний суд вважає доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника щодо необхідності відмови в задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 безпідставними.
Що стосується тверджень прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, то вони ґрунтуються на матеріалах провадження, тому заслуговують на увагу.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Відповідно до вимог абз. 5 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку, зокрема, зазначаються обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України N 7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому суд першої інстанції визнав доведеним, не інкримінував ОСОБА_7 рецидив злочинів, проте вказана обставина була зазначена в обвинувальному акті як така, що обтяжує покарання відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Також зазначена обставина підтверджується дослідженими під час судового розгляду матеріалами, що характеризують особу обвинуваченого, а саме вироком Бердянського районного суду Запорізької області від 15 грудня 2003 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України, та вироком Апеляційного суду Запорізької області від 07 лютого 2014 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 122, ч.ч. 2, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187 КК України, при цьому судимість за вказані злочини утворюють рецидив злочинів, оскільки не охоплюються кваліфікуючою ознакою ч. 2 ст. 187 КК України.

З огляду на це, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а тому доводи прокурора про визнання рецидиву злочинів відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України обставиною, що обтяжує покарання, є слушними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 мінімальне покарання, яке передбачено санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що тяжких наслідків від злочину не наступило, обвинувачений має ряд тяжких захворювань.

Разом з тим, суд фактично не навів у вироку переконливих доказів про необхідність та достатність застосування до ОСОБА_7 такої міри покарання, а посилання у вироку на те, що суд врахує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, є формальним і фактично не враховує характер вчиненого обвинуваченим злочину, способу та характеру його вчинення, його суспільної небезпеки.

При цьому суд не в повній мірі врахував те, що обвинувачений ОСОБА_7 був раніше неодноразово судимим за вчинення особливо тяжких та тяжких умисних злочинів, вину не визнав, шкоду, заподіяну потерпілій, не відшкодував, а також обставини, що обтяжують покарання, рецидив злочину та вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Також поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_7 , будучи раніше засудженим вироками Бердянського районного суду Запорізької області від 15 грудня 2013 року та Апеляційного суду Запорізької області від 07 лютого 2014 року за вчинення особливо тяжких злочинів до мінімальної міри покарання, передбаченого відповідними статтями та частинами Кримінального Кодексу України, відповідних висновків для себе не зробив та продовжив вчиняти нові злочини, що свідчить про недостатність призначених покарань для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Таким чином, зважаючи на характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, призначене за оскаржуваним рішенням місцевого суду ОСОБА_7 покарання є необгрунтованим та невмотивованим. Це покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, що відповідно до ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

За таких обставин відповідно до ст. 420 КПК України апеляційний суд визнає вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_7 таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 187 КК України, за м`якістю призначеного йому покарання з постановленням нового вироку.

Апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, відповідно до статті 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі статтею 12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який вину не визнав, раніше судимий за вчинення особливо тяжких та тяжких умисних злочинів, знову скоїв тяжкий умисний злочин, шкоду, заподіяну потерпілій, не відшкодував, страждає на ряд хронічних захворювань, на обліку в КУ Обласна клінічна психіатрична лікарня та Запорізькому обласному наркологічному диспансері не перебуває.

Обставини, які пом`якшують ОСОБА_7 покарання, передбачені ст. 66 КК України, апеляційним судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує ОСОБА_7 покарання, передбаченою п.п. 1, 13 ст. 67 КК України, апеляційний суд визнає рецидив злочину та вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

У зв`язку із зазначеним апеляційний суд вважає за необхідне призначити покарання ОСОБА_7 у межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 187 КК України, у виді позбавлення волі, але на більший строк, чим призначено судом першої інстанції, із конфіскацією усього майна, яке є власністю обвинуваченого, що буде справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження скоєння ним нових злочинів.

Разом з тим, апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи прокурора про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 максимального покарання.

З цих підстав апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, а апеляційні скарги обвинуваченого та захисника не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційних скарг і матеріали кримінального провадження не містять вказівок на інші порушення вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 420 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією усього майна, яке є його власністю.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту фактичного затримання з 22 липня 2018 року.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4