ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1460/20 Справа № 175/3647/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2020 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,
В с т а н о в и л а:
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2020 року ОСОБА_7 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 21 травня 2020 року включно.
Вирішуючи клопотання прокурора щодо продовження строку запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 , суд дійшов висновку, що залишається достатньо підстав вважати, що обвинувачений опинившись на волі, зможе перешкодити встановленню істини у справі під час судового провадження. Окрім цього, прокурором обґрунтовано зазначено, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діяння, що інкримінується обвинуваченому, зокрема не надає можливості незаконно впливу на недопитаних свідків, перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином.
Суд вважає, що наявні наведені ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають на даний час можливість зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 на домашній арешт на даній стадії судового розгляду.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, захисник посилається на недотримання судом вимог ст.ст. 331, 177, 178, 194 КПК України. На переконання захисника, суд неналежно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строків тримання під вартою, та необґрунтовано дійшов висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які виправдовують тримання обвинуваченого під вартою. Адвокат вважає, що поза увагою суду залишилась наявність тих фактів, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, родину (3 дітей) та задовільного характеризується, що виключає можливість продовження його тримання під вартою. При цьому, саме лише тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину не може бути підставою для застосування цього запобіжного заходу.
В апеляційному суді захисник ОСОБА_8 та ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Прокурор в апеляційному суді просив рішення залишити без змін.
Заслухавши головуючого суддю, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали контрольного провадження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Висновки суду І інстанції про продовження ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є правильними, а доводи апеляційної скарги захисника безпідставними.

Суд І інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст. 331 КПК України, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе відповідно до глави 18 КПК України.
Згідно до ч. 1 ст. 183 КПК України , тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, суд першої інстанції повинен дослідити обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та встановити обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою, або продовження.
Так, судом І інстанції встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України існують на період розгляду кримінального провадження та ОСОБА_7 може: незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, врахувавши тяжкість злочину в якому обвинувачується ОСОБА_7 , а також з урахуванням того факту, що не допитано всіх свідків.
Крім цього, слідчий суддя розглянув питання щодо можливості застосування стосовно ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу та не знайшов таких підстав, оскільки інші запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть забезпечити належної поведінки обвинуваченого, тому доводи захисника про характеризуючі дані ОСОБА_7 є безпідставними.
Висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
За таких обставин висновки суду І інстанції про необхідність продовження стосовно ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є правильними та відповідає вимогам ст. 183 КПК України.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Керуючись ст.ст.405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2020 року про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4