Постанова

Іменем України
23 квітня 2020 року

м. Київ
справа № 489/1854/18
провадження № 51-4666 км 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 13 червня 2019 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0005612, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень.
Вирішено цивільний позов, прийнято рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 13 червня 2019 року вирок місцевого суду залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він, 13 листопада 2017 року о 15 год. 40 хв., в районі перехрестя вул. Троїцької та вул. Електронної в м. Миколаєві, керуючи технічно справним автомобілем Nissan Sunny, д.н.з. НОМЕР_1 , в порушення вимог пп. «б» п. 2.3, пп. «е» п. 8.7.3, п.п. 12.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не контролював рух свого транспортного засобу, хоча зобов`язаний був постійно це робити і мав таку можливість, при виникненні небезпеки для руху або перешкоди не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, при проїзді перехрестя здійснив рух на забороняючий сигнал світлофору, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілм Peugeot 2008, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , яка рухалася по тій же вулиці і здійснювала маневр повороту ліворуч, в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості. Порушення водієм ОСОБА_6 пп. «е» п.8.7.3 Правил дорожнього руху знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись наістотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування своєї позиції ОСОБА_6 зазначає про те, що:
- під час досудового розслідування мали місце порушення його права на захист та права на ознайомлення із матеріалами кримінального провадження, однак суди на це увагу не звернули;
- місцевий суд, всупереч ст.ст.370, 374 КПК України у резолютивній частині вироку не зазначив рішення щодо додаткового покарання;
- суд апеляційної інстанції на допущені порушення увагу не звернув, апеляційний перегляд провів формально, за відсутності потерпілої;
- ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, через відсутність відповідей на усі доводи апеляційної скарги, а також відсутність мотивів, з яких скаргу сторони захисту залишено без задоволення.
В решті наводить доводи, що стосуються однобічності та неповноти судового розгляду, оскарження фактичних обставин справи, а також надає власну оцінку доказам, відмінну від тієї, що надана судами.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, заперечив проти її задоволення.

Мотиви суду

Згідно ст.433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.
Засуджений у касаційній скарзі, серед іншого, посилається на однобічність та неповноту судового розгляду, оскаржує фактичні обставини справи, а також не погоджується із оцінкою доказів, ставить їх під сумнів, втім наведене з огляду на положення як ст.433, так і ст. 438 КПК України не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції і не є предметом перегляду.
Що стосується доводів ОСОБА_6 про порушення його права на захист, то вони є безпідставними з огляду на таке.
Забезпечення права на захист передбачає три форми реалізації цього права:
- самостійна реалізація підозрюваним, обвинуваченим, виправданим, засудженим права на захист, а саме право надавати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні;
- користуватися правовою допомогою захисника;
- наявність у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду обов`язку сприяти підозрюваному, обвинуваченому, виправданому, засудженому в реалізації права на захист шляхом роз`яснення йому прав та забезпечення права на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.
Відповідно до положень ст. 48 КПК України захисник може у будь-який момент бути залучений підозрюваним, обвинуваченим, або іншими особами за проханням чи згодою підозрюваного, обвинуваченого до участі у кримінальному провадженні.
Стаття 49 КПК України передбачає випадки в яких слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні.
Із матеріалів справи вбачається, що під час здійснення кримінального провадження щодо ОСОБА_6 останньому були надані всі передбачені законом можливості для реалізації його права на захист. Під час досудового розслідування ОСОБА_6 не виявляв бажання мати захисника та не заявляв клопотань про призначення йому захисника, участь якого, відповідно до положень кримінального процесуального закону, у даному кримінальному провадженню не є обов`язковою. Водночас ОСОБА_6 під час судового розгляду, виявивши бажання мати захисника, укладав угоди з декількома адвокатами, які здійснювали захист його прав і інтересів. Тобто засуджений користувався правовою допомогою захисника, а також в повному обсязі реалізовував право на захист самостійно, зокрема надавав усні пояснення з приводу обвинувачення, мав можливість збирати і подавати докази, брав особисту участь у кримінальному провадженні.
З урахуванням викладеного, а також процесуальної поведінки обвинуваченого в кримінальному проваджені, колегія суддів не вбачає порушень права ОСОБА_6 на захист.
Посилання засудженого у касаційній скарзі на те, що під час досудового розслідування мало місце порушення його права на ознайомлення із матеріалами кримінального провадження є надуманими.
Так, положеннями ст.290 КПК України регламентовано, що прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання. Надання доступу до матеріалів включає в себе можливість робити копії або відображення матеріалів.
Законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає сторонам майбутнього судового розгляду можливість ознайомитися із доказами кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.
Із матеріалів кримінального провадження видно, що ОСОБА_6 було надано доступ до матеріалів досудового розслідування із дотриманням вимог ст. 290 КПК України, у тому числі йому забезпечувалась можливість сфотографувати документи, яку останній реалізував в повному обсязі.
Доводи засудженого про те, що апеляційний розгляд проведено за відсутності потерпілої, яка була належним чином повідомлена, однак не повідомила про причини своєї неявки в судове засідання також є неприйнятними.
Положеннями пункту 5 частини 2 статті 412 КПК України передбачено, що судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.
При цьому, у ч. 4 ст. 405 КПК України вказано, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Із матеріалів провадження слідує, що апеляційний суд дотримався наведених положень кримінального процесуального закону, оскільки потерпіла ОСОБА_7 була належним чином повідомлена про дату, час і місце апеляційного розгляду. Крім того, вона скористалась правом мати представника своїх прав та інтересів, тому в апеляційному суді брав участь її представник - адвокат ОСОБА_8 .
З огляду на викладене, апеляційний суд не мав перешкод для розгляду кримінального провадження за відсутності потерпілої ОСОБА_7 .
Поряд з цим, суд апеляційної інстанції із дотриманням положень ст.404 КПК України, у межах своїх повноважень перевірив усі доводи апеляційної скарги сторони захисту, які за змістом є аналогічними доводам касаційної скарги, навів в ухвалі відповідно до вимог ст.370, ст.419 КПК України докладні мотиви на спростування доводів апеляційної скарги, зазначив підстави, з яких скаргу визнано необґрунтованою, тому касаційні доводи засудженого в цій частині теж є безпідставними.
Однак, заслуговують на увагу твердження ОСОБА_6 про те, що місцевий суд, всупереч ст.ст.370,374 КПК України, у резолютивній частині вироку не зазначив рішення щодо додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Судове рішення є актом реалізації судової влади. Якість судового рішення це один із основних критеріїв якості правосуддя.
Вирок - це ухвалене іменем держави судове рішення першої або апеляційної інстанції про винуватість або невинуватість особи і про призначення кримінального покарання або звільнення від призначеного покарання, засноване на доказах, безпосередньо досліджених судом.
Законність вироку - це його сувора відповідність приписам матеріального та процесуального права. Законним може бути лише той вирок, який постановлено при неухильному дотриманні процесуального закону на всіх стадіях кримінального процесу.
В свою чергу, п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України чітко регламентовано, що в разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначаються, в тому числі, відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.
При цьому покарання має бути визначене у вироку таким чином, щоб під час його виконання не виникало жодних сумнівів стосовно його виду і розміру.
Санкція ч. 1 ст. 286 КК України є кумулятивною та передбачає наявність як основного, так і додаткового виду покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.
Так, визнаючи ОСОБА_6 винуватим за ч. 1 ст. 286 КК України та призначаючи йому основне покарання у виді штрафу, місцевий суд з урахуванням обставин кримінального провадження та даних про особу винного у мотивувальній частині вироку зазначив про недоцільність призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Проте, всупереч вимог закону, в резолютивній частині вироку, суд не відобразив свого рішення стосовно додаткового виду покарання .
На допущене місцевим судом порушення не звернув увагу і суд апеляційної інстанції.
Тому, зважаючи на дані обставини, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення щодо ОСОБА_6 необхідно змінити та вважати його засудженим за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
В даному випадку Суд слідує позиції ВС висловленій в постанові від 05 червня 2018 року у справі №686/4310/17.
У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу засудженого слід задовільнити частково, а оскаржувані судові рішення - змінити.

З цих підстав Суд ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого задовільнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28 березня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 13 червня 2019 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

В решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_9 ОСОБА_3