ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11кп/818/2283/20
Категорія: ч.2 ст.15, ч. 2 ст. 185, ч.2 ст. 185, ч.2 ст.186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 26 березня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 до 24 травня 2020 року, який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.15, ч. 2 ст. 185, ч.2 ст. 185, ч.2 ст.186 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та змінити запобіжний захід на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), вважає, що тяжкість обвинувачення сама по собі не може слугувати виправданням тривалих строків тримання під вартою та зазначає, що прокурор жодних ризиків кримінального провадження не довів, а ухвала суду містить лише згадування про їх наявність, хоча жоден із них не викладений в оскаржуваному рішенні.

Вказує, що судом не було розглянуто можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу та не зазначено обставин, які б свідчили про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, який вважав, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч. 2 ст. 185, ч.2 ст. 185 КК України, які відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, а також у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Так, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, тобто не має законних джерел існування, не одружений, дітей не має, тобто не має міцних соціальних зв`язків, що обґрунтовано свідчить про існування ризику переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду, а також вчинення ним нового злочину.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що обвинуваченому може бути обраний запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, оскільки ОСОБА_8 не має постійного підтвердженого джерела доходів і при цілодобовому домашньому арешті не зможе працевлаштуватись та з урахуванням того, що він обвинувачується у вчинені злочинів проти власності може додатково свідчити про існування ризику вчинення ним нового злочину.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо існування ризику впливу на потерпілих та свідків, оскільки як вбачається з тексту ухвали судовий розгляд у справі ще не розпочато і потерпілі та свідки судом не допитані.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого на рішення ЄСПЛ не спростовують висновків ухвали суду, в якій обґрунтовано вказано про практику ЄСПЛ та з огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 26 березня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: