ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

за участю учасників провадження:
прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

законного представника ОСОБА_7

представника у справах дітей ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

представників потерпілого ОСОБА_11 , ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження апеляційні скарги прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури області ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_10 на вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2019 року, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000466 від 17.12.2018 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великий Кучурів, Сторожинецького району, Чернівецької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, навчається в "Міжрегіональній Академії управління персоналом", не одруженого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2019 року, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

ЄУНСС: 723/946/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_13
Номер провадження: 11-кп/822/54/20 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом однорічного іспитового строку виконає покладені на нього судом обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти
уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Стягнуто з ОСОБА_6 витрати за проведення експертиз у сумі 2288 грн. 00 коп., на користь держави.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_14 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задоволено частково на загальну суму 123 791,30 ( сто двадцять три тисячі сімсот дев`яносто одну) гривню 30 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі - 23 791,30 (двадцять три тисячі сімсот дев`яносто одну) гривню 30 коп. та моральну шкоду в сумі 100 тисяч (сто тисяч) гривень на загальну суму 123 791,30 ( сто двадцять три тисячі сімсот дев`яносто одну) гривню 30 коп.

У випадку відсутності у неповнолітнього ОСОБА_6 коштів на відшкодування ОСОБА_10 , моральної та матеріальної шкоди, стягнуто солідарно з його батька - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та матері - ОСОБА_14 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , матеріальну та моральну шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі.

Вирішена доля речових доказів.
Згідно вироку суду 1 інстанції, неповнолітній ОСОБА_6 16.12.2018року приблизно о 21 годині 30 хвилин, не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом, керував автомобілем марки « JEEP Grand Cherokee » номерний знак НОМЕР_1 ( Республіка Болгарія ). Рухаючись по вул. Сторожинецькій в с. Великий Кучурів, Сторожинецького району, зі сторони с. Тисовець в напрямку м. Сторожинець. При цьому, всупереч вимогам п.п. 1.5, 2.1, 2.3 (б, д), 10.1, 12.1,21.11 (а), 23.6 та 23.10 (б) Правил дорожнього руху України, здійснював буксирування на гнучкому зчепленні двох немеханічних транспортних засобів - санок, на яких перебували неповнолітні ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , не переконавшись, що рух керованого ним транспортного засобу буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинен був і міг їх передбачити, проїжджаючи ділянку дороги неподалік будинку № 33 вказаної вулиці, дорога якої була вкрита сніговим накатом, ожеледицею та наявне заокруглення вправо, водій ОСОБА_6 , не вибравши безпечної швидкості руху та не врахувавши дорожньої обстановки, не правильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, допустив перекидання санів.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди неповнолітньому ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у відповідності до висновку СМЕ № 825 від 14.01.2019, спричинено смерть, яка настала від набряку та набухання речовини головного мозку як наслідок наявного при житті відкритого перелому кісток основи та склепіння черепа з руйнуванням речовини головного мозку.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом , що спричинило смерть неповнолітнього ОСОБА_15 .

На вказаний вирок прокурор відділу ювенальної юстиції прокуратури області ОСОБА_5 та потерпіла ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.

В своїй апеляції прокурор ОСОБА_5 просить вирок районного суду скасувати, та постановити свій вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що районний суд належним чином не прийняв до уваги ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_6 злочину, а також наслідки від його учинення смерть потерпілого. Вважає, що всі пом`якшуючі покарання обвинуваченого обставини, істотно не впливають на зменшення суспільної небезпеки вчиненого злочину, оскільки ОСОБА_6 під час вчинення злочину було свідомо порушено значну кількість вимог ПДР України.

В своїй апеляції потерпіла ОСОБА_10 просить вирок районного суду скасувати та ухвалити новий вирок, призначити ОСОБА_6 реальну міру покарання пов`язану з позбавленням волі та задовольнити цивільний позов з урахуванням зменшених позовних вимог щодо моральної та матеріальної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог потерпіла зазначає, що у зв`язку із вчиненням ОСОБА_6 злочину, наслідком якого стала смерть її сина ОСОБА_15 , їй було заподіяно матеріальну шкоду, а саме, на поховання сина та проведення поминальних обрядів нею було витрачено кошти на загальну суму 173 791,30ргн., які, на її думку, належним чином підтверджено відповідними документами, наявними у матеріалах справи. Крім того, вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди, визначений судом 1 інстанції є несправедливим, не відповідає глибині її душевних та фізичних страждань. Також вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання із застосування вимог ст.75 КК України, є надто м`яким, а тому просить призначити обвинуваченому реальну міру покарання.

Від адвоката ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_6 подано заперечення на апеляційну скаргу прокурора та потерпілої, в якій він просить вирок районного суду як законний та обґрунтований залишити в силі, а подані апеляційні скарги - без задоволення. В обґрунтування свого заперечення захисник зазначає, що районний суд ухвалив правосудне рішення, призначив його підзахисному справедливе, необхідне та співмірне покарання, а також вірно вирішив заявлений цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 .

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку та вимоги апеляційних скарг прокурора та потерпілої, думку прокурора та потерпілої ОСОБА_10 , які просили задовольнити їх апеляційні вимоги, посилаючись на доводи в них зазначені, думку обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_9 , законного представника ОСОБА_7 , представника служби у справах дітей ОСОБА_8 , які просили вирок суду І інстанції залишити без змін, а подані апеляційні скарги прокурора та потерпілої без задоволення, вислухавши промови учасників судового розгляду в судових дебатах, надавши обвинуваченому ОСОБА_6 право виступити з останнім словом, розглянувши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляцій та заперечення на них, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілої ОСОБА_10 , колегія суддів, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, допитавши обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілу ОСОБА_10 , дослідивши письмові докази по справі, приходить до таких висновків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 368 та п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений.

У мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Вказані положення кримінального процесуального закону судом першої інстанції не дотримані належним чином.

Як вбачається із роз`яснень Верховного суду України щодо правильного та однакового застосування норм матеріального та процесуального законодавства, які містяться в пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і Постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироків» зі змінами та доповненнями, суд вказав, що мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.

Згідно вироку, суд першої інстанції зазначив, що оцінюючи докази у їх сукупності, неповнолітній ОСОБА_6 не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом, керував автомобілем марки «JEEP Grand Cherokee», рухаючись по вул. Сторожинецькій в с. Великий Кучурів, Сторожинецького району, зі сторони с. Тисовець в напрямку м. Сторожинець, здійснював буксирування на гнучкому зчепленні двох немеханічних транспортних засобів - санок, на яких перебували неповнолітні ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , не переконавшись, що рух керованого ним транспортного засобу буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинен був і міг їх передбачити, проїжджаючи ділянку дороги неподалік будинку № 33 вказаної вулиці, дорога якої була вкрита сніговим накатом, ожеледицею та наявне заокруглення вправо, не вибравши безпечної швидкості руху та не врахувавши дорожньої обстановки, не правильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, допустив перекидання санів, внаслідок чого неповнолітньому ОСОБА_15 було спричинено смерть, та дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. (Т.2 а.п.180-183)
Однак, колегія суддів з такими висновками суду 1 інстанції погодитися не може, виходячи з наступного.
Кримінальна відповідальність за ст. 286 КК України настає тільки в тих випадках, коли порушення Правил безпеки руху або експлуатації транспортних засобів зумовило заподіяння наслідків, які прямо передбачені диспозицією цієї норми.

Об`єктивна сторона злочину полягає в: а) порушенні Правил безпеки руху чи експлуатації транспорту, тобто в порушенні конкретного правила, передбаченого конкретним пунктом правил; б) настанні суспільно небезпечних наслідків заподіяння смерті чи тілесних ушкоджень учасникам дорожнього руху і в) причинному зв`язку між порушенням правил безпеки руху чи експлуатації транспорту чи спричиненими наслідками.

Норми цієї статті є бланкетними.

Як вбачається з вироку, районний суд в основу доведеності вини ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині, послався на порушення останнім п.п. 1.5, 2.1, 2.3 (б, д), 10.1, 12.1, 21.11 (а), 23.6 та 23.10 (б) Правил дорожнього руху України.

Згідно п.21.11а) ПДР України забороняється перевозити пасажирів поза кабіною автомобіля (крім передбачених цими Правилами випадків перевезення пасажирів у кузові вантажного автомобіля з бортовою платформою або в кузові-фургоні, призначених для перевезення пасажирів), у кузові автомобіля-самоскида, трактора, інших самохідних машин, на вантажному причепі, напівпричепі, в причепі-дачі, в кузові вантажного мотоцикла. Дана норма ПДР стосується перевезень пасажирів виключно вантажними автомобілями.

Постановою КМУ № 1166 від 22.10.2010 року «Про єдині вимоги до конструкції та технічного стану колісних засобів, що експлуатуються» визначено термінологію учасників дорожнього руху, які містяться і в п.1 ПДР, затверджених Постановою КМУ за № 1306 від 10.10.2001 року ( з послідуючими змінами та доповненнями).

Самою класифікацією транспортних засобів автомобіль JEEP Grand Cherokee віднесений до категорії М-1. (Женевська Угода. 1958 року «Зведена резолюція транспортних засобів»).

Тому колегія суддів вважає, що відповідно до технічних характеристик автомобіль марки JEEP Grand Cherokee немає кабіни водія, а відтак ОСОБА_6 не міг порушити п.21.11 ПДР, який йому був поставлений у вину, т.я. кузов сучасного легкового автомобіля складається з моторного відсіку, пасажирського салону та багажника, а кабіна відноситься виключно до вантажних автомобілів.

Крім того, відповідно до п.1.10 ПДР України пасажиром є особа, яка користується транспортним засобом і перебуває в ньому, але не причетна до керування ним, а учасником дорожнього руху - особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин.
З показів обвинуваченого ОСОБА_6 та наявних у справі доказів, які були безпосередньо досліджено в суді апеляційної інстанції вбачається, що потерпілий ОСОБА_15 під час його катання на санках по вул. Сторожинецькій в с. Великий Кучурів, Сторожинецького району, на автомобілі ОСОБА_6 не перебував в середині автомобіля, а перебував ззовні, сидячи на санках, які були прив`язані до буксировочної скоби вищевказаного автомобіля.

З наведених доказів убачається, що потерпілого ОСОБА_15 , ОСОБА_6 не перевозив поза кабіною транспортного засобу, як пасажира. Потерпілий здійснював пересування (катання) на санках, сидячи на них, які були прив`язані до автомобіля, тобто в даному випадку він не був пасажиром транспортного засобу, який перебував поза межами кабіни.

Крім того, відповідно до п.23.6 ПДР України буксирування немеханічного транспортного засобу повинно здійснюватися лише на жорсткому зчепленні за умови, що його конструкція забезпечує буксируваному транспортному засобу повторення траєкторії руху транспортного засобу, що буксирує, незалежно від величини поворотів. А згідно п. 23.10 (б, ґ) Правил дорожнього руху буксирування забороняється: на гнучкому зчепленні під час ожеледиці; більше одного транспортного засобу або транспортним засобом з причепом.

В той же час колегія суддів вважає, що дані пункти ПДР України стосуються буксирування одного транспортного засобу іншим, тоді як в даному випадку ОСОБА_6 своїм автомобілем тягнув буксировачним тросом санки, на яких сидів потерпілий ОСОБА_15 , які згідно ПДР України не є транспортним засобом, а відтак порушення даних пунктів ПДР України було необґрунтовано інкриміновано ОСОБА_6 .

Що стосується інших пунктів ПДР України, а саме: п.п.1.5, 2.1 (а), 2.3 (б, д), 10.1, 12.1, то колегія суддів вважає, що хоча обвинуваченим ОСОБА_6 і було порушено їх вимоги, однак вони у причинному зв`язку із спричиненими наслідками смертю потерпілого, не перебувають.

За таких обставин, колегія суддів приходить до обґрунтованого висновку про те, що суд 1 інстанції помилково кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України.

Зокрема, такі висновки колегії суддів узгоджуються з висновком судової автотехнічної експертизи №45-А від 25.01.2019р., з якого убачається, що судовий експерт Чернівецького НДЕКЦ ОСОБА_19 , ознайомившись із вихідними даними, провівши дослідження, прийшов до висновку про те, що встановлення невідповідностей вимогам ПДР, в діях водія ОСОБА_6 , невиконання яких, з технічної точки зору, могли перебувати в причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, виходить за межі компетенції судової автотехнічної експертизи, а може бути оцінено слідчим самостійно. (Т.1 а.п.215-217)

За результатами апеляційного перегляду кримінального провадження, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 16.12.2018 року приблизно о 21 годині 30 хвилин, керував автомобілем марки «JEEP Grand Cherokee» номерний знак НОМЕР_1 (Республіка Болгарія), на вулиці Сторожинецькій в с. Великий Кучурів побачив своїх знайомих: неповнолітніх ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які каталися на санах. ОСОБА_6 зупинився і вони почали розмовляти. Останні попросили його підвести їх на верх вулиці. Після чого вони зачепили сани за крюк автомобіля та поїхали. Проїжджаючи незначне заокруглення та піднімаючись в гору, ОСОБА_6 , не урахувавши правила безпеки, проявив злочинну недбалість, в результаті чого сани занесло в канаву та всі із сан попадали. Внаслідок чого потерпілий ОСОБА_15 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть останнього.

Згідно роз`яснень п.26 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» №2 від 7 лютого 2003 року у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст.119 чи ст.128 КК України.

Наведені у вироку докази вказують на факт катання ОСОБА_6 на своєму автомобілі марки « JEEP Grand Cherokee » номерний знак НОМЕР_1 (Республіка Болгарія), неповнолітніх ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 на санках по вул. Сторожинецькій в с. Великий Кучурів, Сторожинецького району, які були прив`язані до буксировочного крюка автомобіля. Проїжджаючи незначне заокруглення та піднімаючись в гору сани занесло в канаву та всі із сан попадали, в результаті чого неповнолітній ОСОБА_15 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер.

Вказані обставини підтвердив, як самий обвинувачений ОСОБА_6 , який не заперечував проти фактичних обставин кримінального провадження при яких сталася дана подія, так і потерпіла ОСОБА_10 , які були безпосередньо допитані судом апеляційної інстанції.

Аналіз усіх наведених у вироку доказів, у їх сукупності та взаємозв`язку, дає всі підстави вважати, що в даному випадку мало місце вбивство через необережність внаслідок злочинної недбалості, яка полягала в тому, що ОСОБА_6 , катаючи неповнолітніх ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 на санках по вул. Сторожинецькій в с. Великий Кучурів, Сторожинецького району, які були прив`язані до буксировочного крюка автомобіля, не передбачаючи можливості настання шкідливих наслідків своїх дій (смерті іншої людини), повинен був і міг передбачити це, діючи з більшою обачністю. До таких висновків колегія суддів приходить, виходячи з того, що обвинувачений, враховуючи нічний час катання, під час руху автомобіля мав би покращити оглядовість та вербальний контакт між ними. Натомість, ОСОБА_6 дані заходи безпеки проігнорував, проявивши злочинну недбалість.

З огляду на викладене, дії обвинуваченого ОСОБА_6 підлягають перекваліфікації з ч.2 ст.286 КК України на ч.1 ст.119 КК України, а саме вбивство вчинене через необережність.

За таких обставин, судом першої інстанції неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст.409 та ст.413 КПК України є підставою для відповідної зміни вироку.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини та її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Таким чином, змінюючи правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 з ч.2 ст.286 КК України і застосовуючи закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке правопорушення ч.1 ст.119 КК України, колегія суддів діє у відповідності до норм кримінального процесуального закону, оскільки нове обвинувачення не є більш тяжким, а формулювання фактичної сторони обвинувачення залишилось без істотних змін, тісно пов`язане з первинним та охоплюється обсягом раніше сформованого обвинувачення.

Такі висновки колегії суддів апеляційного суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладені у постанові від 14.03.2019р. (справа №715/598/17).

Призначаючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.1 ст.119 КК України, колегія суддів у відповідності до ст.65 КК України враховує, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_6 вчинив необережний злочин середньої тяжкості, в результаті якого, неповнолітньому ОСОБА_15 було спричинено смерть. Особу ОСОБА_6 , який являється неповнолітнім, на «Д» обліку в лікаря психіатра та нарколога не знаходиться (а.п.229), раніше не судимий (а.п.237), визнав повністю свою вину, сприяв розкриттю злочину, позитивно характеризується по місцю проживання та навчання (а.п.231-232), одразу після скоєння злочину надавав допомогу потерпілому, відвіз його в лікарню, частково відшкодував завдані збитки.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 колегія суддів визнає: активне сприяння розкриттю злочину, надання допомоги потерпілому після вчинення злочину, вчинення злочину неповнолітнім, часткове відшкодування завданої шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 колегією суддів не встановлено.

Однак, при цьому колегія суддів, враховуючи поведінку обвинуваченого після скоєння злочину та під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції, думку потерпілої ОСОБА_10 , не вбачає у поведінці ОСОБА_6 щирого каяття.

Із врахуванням наведених обставин, а також, невідворотності наслідків в результаті неправомірних дій обвинуваченого у вигляді смерті неповнолітньої дитини, а також думки потерпілої ОСОБА_10 , яка просила призначити ОСОБА_6 реальну міру покарання, колегія суддів вважає, що виправлення неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 не можливе без ізоляції від суспільства, а тому йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі.

Разом з тим, сукупність обставин, що пом`якшують покарання - визнання факту вчиненого ним кримінального правопорушення, часткове відшкодування збитків на суму 75 000 грн., надання допомоги потерпілому після вчинення злочину, поряд з характеристикою обвинуваченого, який являється неповнолітнім, на «Д» обліку в лікаря психіатра та нарколога не знаходиться, раніше не судимий, позитивно характеризується по місцю проживання та навчання, одразу після скоєння злочину надавав допомогу потерпілому, відвіз його в лікарню, на думку апеляційного суду, дає підстави для призначення основного покарання у мінімальному розмірі, встановленого в санкції ч.1 ст.119 КК України.

Саме таке покарання буде справедливим, необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Законних підстав для застосування положень ст.ст.69, 75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Доводи потерпілої ОСОБА_10 щодо неправильності вирішення районним судом її цивільного позову в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів вважає частково обґрунтованими.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою яка її завдала.

Колегія суддів вважає, що відмова суду першої інстанції у задоволенні позову потерпілої ОСОБА_10 про стягнення з обвинуваченого на її користь матеріальної шкоди завданої неправомірними діями ОСОБА_6 , є необґрунтованою.

Так, потерпіла ОСОБА_10 в позовній заяві вказала що, їй заподіяно матеріальну шкоду ОСОБА_6 на загальну суму 173 791,30 (сто сімдесят три тисячі сімсот дев`яносто одна) гривня 30 коп. В ході розгляду даного кримінального провадження ОСОБА_10 зменшила позовні вимоги щодо матеріальної шкоди, у зв`язку з частковим відшкодуванням 50 тисяч гривень, що підтверджується розпискою в матеріалах кримінального провадження. Тому ОСОБА_10 просила суд стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 123 791,30 (сто двадцять три тисячі сімсот дев`яносто одну) гривню 30 коп., матеріальної шкоди.

Як убачається із матеріалів справи, потерпілою ОСОБА_10 на поховання її сина ОСОБА_15 та на проведення поминальних обрядів було витрачено кошти на загальну суму 173 791,30 (сто сімдесят три тисячі сімсот дев`яносто одна) гривня 30 коп. Зазначені витрати повністю підтверджено документально (т.2 а.п.20-32) і не викликають сумнівів у колегії суддів щодо їх достовірності. Більше того, розмір спричиненої матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_10 , визнав в судовому засіданні як самий обвинувачений ОСОБА_6 , так і його законний представник ОСОБА_7 і ними в апеляційній інстанції не оспорювався.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про те, що потерпілою ОСОБА_10 не доведено матеріальні витрати на загальну суму 173 791,30 (сто сімдесят три тисячі сімсот дев`яносто одна) гривня 30 коп., а тому вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 , із урахуванням часткового відшкодування збитків на суму 50 тисяч гривень, суму коштів у розмірі 123 791,30 (сто двадцять три тисячі сімсот дев`яносто одну) гривню 30 коп. матеріальної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_10 ..

Що стосується вирішення судом першої інстанції цивільного позову, заявленого ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги потерпілої щодо невмотивованості вироку суду в частині розміру стягнутої з обвинуваченого ОСОБА_6 моральної шкоди.

Виходячи зі змісту ст.128 КПК України потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Згідно із положеннями п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, й дати у вироку належну оцінку таким обставинам. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказані вимоги закону, за переконанням колегії суддів, не в повній мірі були враховані судом першої інстанції при визначенні розміру стягнутої моральної шкоди.

Як убачається з вироку, при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого, суд взяв до уваги, що потерпілій внаслідок злочину завдано страждань, які вона зазнала, втративши сина, та визначив розмір такої компенсації в сумі 100 000 грн. для потерпілої.

З огляду на те, що втрата життя людини, яке відповідно до ст.3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, бо життя людини не може бути відновлене через незворотність смерті, то з урахуванням фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди, яку завдано потерпілій, в даному випадку, на думку колегії суддів, необхідно збільшити до 200 000 грн.

У випадку відсутності у неповнолітнього ОСОБА_6 коштів на відшкодування ОСОБА_10 моральної та матеріальної шкоди, стягнути солідарно з його батька - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та матері - ОСОБА_14 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , матеріальну та моральну шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги прокурора відділу ювенальної юстиції прокуратури області ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Вирок Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 13 листопада 2019 року відносно ОСОБА_6 , в частині правової кваліфікації та в частині вирішення цивільного позову змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 286 на ч.1 ст. 119 КК України.

Визнати винним ОСОБА_6 за ч.1 ст. 119 КК України та призначити йому покарання за цим законом у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Взяти під варту ОСОБА_6 в залі суду негайно.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту його затримання, а саме з 20 лютого 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 123 791,30 (сто двадцять три тисячі сімсот дев`яносто одну) гривню 30 коп. та 200 000 (двісті тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
У випадку відсутності у неповнолітнього ОСОБА_6 коштів на відшкодування ОСОБА_10 моральної та матеріальної шкоди, стягнути солідарно з його батька - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та матері - ОСОБА_14 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , матеріальну та моральну шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою,- в той самий порядок і строк з дня отримання копії вироку.

Суддя-доповідач: Судді:

________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3