Справа № 466/8493/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1555/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №0003388 від 02.10.2019 року щодо обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_9

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2019 року, -

встановила:

вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2019 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 - ч.3 ст.185 КК України та призначено обвинуваченому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, обраний ухвалою слідчого судді від 04.10.2019 залишено до набрання вироком законної сили.

Початок терміну відбуття покарання рахувати з 02 жовтня 2019 року з часу затримання.

Вирішено питання з речовими доказами.

Скасовано арешт на майно, накладене 04.10.2019 ухвалами слідчого судді Шевченківського районного суду м.Львова, з врахуванням ч.4 ст.174 КПК України.

Згідно вироку, ОСОБА_6 02.10.2019 року, приблизно о 18 год. 00 хв. маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), з корисливих мотивів, поєднане із проникненням у житло, з метою власного протиправного збагачення, діючи повторно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та його суспільно-небезпечні наслідки, і бажаючи їх настання, переконавшись, що за його діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, за допомогою металевої відмички, відчинив замок у вхідних дверях та проник у квартиру АДРЕСА_2 та, перебуваючи в середині квартири, таємно викрав: телефон мобільного зв`язку марки «Prestigio» білого кольору без сім-картки в оранжевому чохлі ІМЕІ №1: НОМЕР_1 , ІМЕІ №2: НОМЕР_2 , телефон мобільного зв`язку марки «НТС» білого кольору в чорному чохлі, ІМЕІ№1: НОМЕР_3 , навігатор чорного кольору MODEL:8009, ART:0075, ІМЕІ: НОМЕР_4 , та грошові кошти в сумі 6 тисяч 060 гривень, які помістив під свій верхній одяг та намагався покинутим місце вчинення злочину із викраденим майном, однак свого злочинного умислу не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був виявлений потерпілою ОСОБА_9 та її донькою ОСОБА_10 , у зв`язку із чим викраденим майном не розпорядився.

Таким чином, дії ОСОБА_6 кваліфікуються як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднану з проникненням у житло, вчиненому повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України.

На вирок суду адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного покарання, Звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від покарання у виді трьох років позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків передбачених ст.76 КК України, встановивши йому іспитовий термін від одного до трьох років, на розсуд суду. Звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з-під варти в залі суду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в ході судового розгляду потерпіла ОСОБА_9 подала до суду заяву, щодо застосування звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ст.75 КК України. Таке право потерпілому у кримінальному проваджені, про висловлення особистої думки під час вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому, дає п. 5 ч.3 ст.56 КПК України. Своє рішення потерпіла мотивувала тим, що матеріальної шкоди їй не було заподіяно, обвинувачений є її сусідом, та що вона не вбачає необхідності щодо застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі з ізоляцією від суспільства, бо вірить у його виправлення без ізоляції від суспільства.

Апелянт вказує, що в оскаржуваному вироку суд, всупереч вимогам ст.370 КПК України, ухвалив оскаржуваний вирок без зазначення мотивів законності, обгрунтованості та вмотивованості судового рішення, оскільки не було наведено мотивів щодо неможливості застосування до ОСОБА_6 ст. 75 КК України. А оскаржуване судове рішення ухвалено виходячи з мотивів милості чи не милості суду, що не є передбаченою нормою з урахуванням засад кримінально-процесуального законодавства України.

Ухвалюючи оскаржуваний вирок, суд не обгрунтовує, чому кваліфікує дії обвинуваченого за ч.2 ст.15, а не ч.3 ст. 15 КК України, за умови, що письмові докази не було досліджено в ході судового розгляду.

Наголошує, що є неприпустимим посилання суду у оскаржуваному вироку на судимість ОСОБА_6 24.03.2015 року, де його було звільнено від покарання на підставі ст. 75 КК України, оскільки за даним вироком його було засуджено до реального відбування покарання, та строк покарання за цим вироком ним відбуто. А повторність в даному кримінальному провадженні з урахуванням вироку від 24.03.2015 року ОСОБА_6 не інкримінується.
Заслухавши доповідь судді, виступ захисника, обвинуваченого, потерпілу, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

На переконання колегії суддів, висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними належним чином в судовому засіданні доказами, є обґрунтованим та фактично в апеляційній скарзі не оскаржується.

Щодо покликань захисника у апеляційній скарзі про те, що судом не обгрунтовано, чому він кваліфікує дії обвинуваченого за ч.2 ст.15, а не ч.3 ст. 15 КК України, за умови, що письмові докази не було досліджено в ході судового розгляду є безпідставними, оскільки розгляд даного кримінального провадження проведено з урахуванням положень, ч. 3 ст. 349 КПК України, згідно яких суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню щодо тих обставин, які ніким із учасників кримінального провадження не оспорюються, і немає сумнівів у добровільності їх позиції, обмежився допитом обвинуваченого, а також доказами що характеризують особу обвинуваченого.

При цьому суд першої інстанції з`ясував, чи правильно розуміє обвинувачений зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснив йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Стосовно призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання слід зазначити наступне.

Як передбачено статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснення наведених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання в кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_11 , дотримався вимог передбачених статтями 50, 65 КК України, так призначаючи останньому покарання суд першої інстанції врахував, що вчинений ним злочин відповідно до ст.12 КК України є тяжким, характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який вже судимий за корисливий злочин, підставно обрав міру покарання в межах санкції частини статті, за якою кваліфіковано кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі. Обставини, що пом`якшують покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_6 є щире каяття у скоєному. Обставин, що обтяжують покарання суд не вбачає і такі не зазначені в обвинувальному акті.

При цьому, при призначенні покарання, судом першої інстанції враховано, що обвинувачений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за умисні злочини у т.ч. і тяжкі, 24.03.15 вироком Залізничного районного суду м. Львова засуджений за ст.15 ч.1, ст.185 ч.3 КК України на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном 2 роки, однак вчинив злочин під час випробувального терміну, після звільнення 01.07.19 р. по відбуттю терміну покарання, не був працевлаштований та впродовж трьох місяців вчинив новий злочин, а тому суд першої інстанції вважав, що виправлення обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства, дані висновку підтримує і колегія суддів, а доводи наведені з даного приводу захисником визнає безпідставними.

Доводи наведені апелянтом у тій частині, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання без застосування ст. 75 КК України, належно не мотивувавши свого рішення, підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли та колегія суддів вважає такі непереконливими і необґрунтованими.

При цьому, норми КК наділяють суд правом вибору у встановлених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає взяття до уваги й оцінку відповідно до визначених законом критеріїв усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою, відтак колегія суддів вважає, що покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_11 , відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, призначене із забезпеченням принципу індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів та підстав його вважати таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого немає.

При перевірці справи колегія суддів не виявила допущених істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які тягнули б за собою скасування вироку.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, а відтак підстав для скасування прийнятого судом рішення колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 29 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_11 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з часу отримання копії рішення суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4