Дата документу 26.02.2020 Справа № 313/269/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/604/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 313/269/17
Категорія ст. 185 ч.3 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Веселе, Веселівського району, Запорізької області, громадянина України, українця, освіта середня, не одруженого, не працюючого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
1) 11.05.2005 р. Веселівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України 1 рік 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 104 КК України від призначеного покарання звільнений з іспитовим строком на 1 рік. На підставі ст. 1 п. А Закону України «Про амністію» згідно із постановою Веселівського районного суду від 13.07.2005 р. звільнений від призначеного судом покарання;
2) 18.06.2007 р. Веселівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 104 КК України від призначеного судом покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік;
3) 06.11.2007 р. Веселівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано покарання за вироком Веселівського районного суду Запорізької області від 18.06.2007 р. та остаточно призначено покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі, звільнений 08.09.2011 р. по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Веселівського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що він не згоден з вироком суду, так як вирок суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки його вина не була доказана, суд помилково прийшов до висновку, що він скоїв цей злочин, свідки давали неправдиві покази, справа щодо нього сфабрикована. Даний злочин він не скоював, він не винний. Просить розібратися в його справі, скасувати вирок суду, винести новий вирок, яким визнати його невинним в скоєнні даного злочину.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 вважає, що ухвалене судове рішення, в частині визнання судом винним ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України є незаконним, необґрунтованим, невмотивованим та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність; істотним порушенням вимог кримінального процесуального Закону. Зауважує, що в матеріалах справи немає жодного доказу, який прямо би вказував на вчинення ОСОБА_6 зазначеного злочину та ще із зазначеними кваліфікуючими ознаками. В результаті скоєння цього кримінального правопорушення, якщо дійсно воно мала місце, сума викрадених грошей 610 грн. та мобільного телефону 236,67 грн., що склала загальну суму 886 грн.67 коп. Слід зазначити, якщо навіть ОСОБА_6 і скоїв би вказане кримінальне правопорушення, то сума у 2019 році для притягнення до юридичної відповідальності для норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних та кримінальних правопорушень застосовувалося 960,5 грн. Тобто, якщо потерпілий не мав претензії до осіб чи особи які скоїли кримінальне правопорушення, то кримінальне провадження треба було закрити відповідно до вимог ст.284 КПК України. В обвинувальному акті сума викрадена не розписана із чого вона складає, але санкція вказаного складу злочину передбачає мінімум три роки і склад злочину відповідно до вимог ст. 12 КК України є тяжким. Але, ні на досудовому слідстві, ні в судовому засіданні кваліфікуючи ознаки не були доведені. В обвинувальному акті не доведено, коли саме було скоєно злочин, хоча малолітній свідок зазначає обставини, що вона в цей час дивилась телепередачу про мультиків, коли зайшла в кімнату особа. Для органів досудового слідства не було перешкоди встановити точний час, так як свідок вказав, що в цей час вона дивилась телепередачу про мультиків, треба було взяти програму і подивитися коли демонстрували по телебаченню мультики і по якій програмі, що дало б можливість встановити точний час та перевірити алібі ОСОБА_6 чи спростувати їх. Не міг ОСОБА_6 , чи інша особа знаходитися три години в кімнаті, якщо дійсно це відбувалося.

В показах потерпілого існують протиріччя, які не узгоджуються із дійсністю та з поясненнями свідків, а саме ОСОБА_9 , по-перше, ОСОБА_6 українською мовою не розмовляє, тому є сумнівним пояснення його доньки. По-друге пояснення ОСОБА_9 , який стверджував, що він не казав, що взяв у ОСОБА_6 телефон. По-третє, його малолітня донька, щодо знаходження грошей нічого не говорила. Покази свідка ОСОБА_10 , який дав пояснення в суді по суті підтвердивши покази свого брата. В показах неповнолітнього свідка ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є забагато нісенітниці. Наприклад, «Було темно і вона ще закрилася одіялом» але зуміла розглянути у чому особа була одягнута, скільки часу знаходилася особа в кімнаті та ще впізнати його на фото, мало вірогідно. Це протирічить логіці. Незважаючи на такі метаморфози суд, взяв до уваги її покази і визначив, що це був саме ОСОБА_6 і саме він викрав мобільний телефон та взяв гроші. Але дівчинка жодним словом не обмовилася і не зазначила, що на тумбі були гроші, а також не пояснила, як вона побачила особу та в чому була одягнута, коли у кімнаті було темно.

Крім цього, у вироку навіть не зазначена дата, коли ця подія відбувалося про які вона розповіла. Показами свідка ОСОБА_9 , який у судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_6 він знайомий, а потерпілого бачив два рази, коли повертав телефон. Був у поліцейських ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які звернулися до нього з проханням, щоб він знайшов телефон і він погодився. Телефон через два тижня знайшовся, де йому на автомобілі марки «Мазда» дві особи кавказької національності приїхали до нього додому і привезли мобільний телефон. Де вони його взяли, вони не знають.

Тільки вдуматися про що в документі ведеться мова за які можна засудити людини на три роки. Викладені такі нісенітниці: «...йому ( ОСОБА_15 ) додому привезли особи кавказької національності мобільний телефон і де вони його взяли не знають».

В подальшому, він сів до них в автомобіль і приїхали до потерпілого і йому та брату біля магазину «Окей» в нічний час ( а що в нічний час, далі за текстом вироку відсутні слова).

Потім у вироку наводяться пояснення ОСОБА_16 , які вони мають анатомітрічні дані, він їх не запам`ятав, номера автомобіля теж не запам`ятав, а потім вже словосполучення «так як були брудні», тобто номера. У суді ОСОБА_17 пояснив, що телефон у нього ( ОСОБА_18 ) не забирав.

Постає питання, звідки ОСОБА_9 дізнався, що саме цей мобільний телефон був викрадений у ОСОБА_19 .

Отже, покази Тири, ніяким чином не підтверджують наявність вини ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення і незважаючи на це, суд послався на його покази зазначивши, що саме його покази підтверджують вину ОСОБА_6 .

Суд, звичайно до показів ОСОБА_9 поставився критично тільки в частині, що йому ОСОБА_6 телефону не давав, так як вони нібито спростовуються показами потерпілого та неповнолітнім свідком. Але вони не спростовують, що ОСОБА_9 не забирав у ОСОБА_6 телефон.

Вважає, що суд припустився помилки взявши до уваги покази малолітньої дівчини, яка могла дати пояснення під впливом матері та батька і скоріш за все так і відбувалося. Не можна засуджувати людину, якщо існують суттєві протиріччя і вони судом не усунуті. Суд, всупереч вимогам кримінально процесуального законодавства, припустився помилки і зробив свій особистий висновок. Якщо навіть ОСОБА_6 і скоїв злочин, то його вина повинна бути доведена у законному порядку. Вважає, що вина ОСОБА_6 не доведена, але суд засудив його лише на сумнівних доказах, визначивши покарання за мобільний телефон вартістю 236,67грн. на три роки позбавлення волі.

Показами свідків: ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які працюють поліцейськими у Веселівському відділі поліції, які пояснили, що вони 01.12.19 року знаходилися на чергуванні у відділі поліції і десь в нічний час отримали повідомлення про здійснення крадіжки. Зразу виїхали на місце за викликом. Потерпілий сказав, що вкрали мобільний телефон та кошти у сумі 610 грн. і показав сліди дві доріжки. Вони пішли по слідам, йшли приблизно дві години, пройшли декілька кілометрів. На перехресті вулиць Миру смт. Веселе сліди перервалися, залишилася тільки одна доріжка слідів, по якій вони дійшли до будинку ОСОБА_22 , з якого вийшла його мати і сказала, що сина дома нема. Але, щоб переконатися, вони пройшли до будинку і побачили ОСОБА_6 , якого попросили вийти із приміщення і звернули увагу, що сліди на підошві його взуття, які були схожі з тими слідами, що знаходилися від будинку потерпілого до будинку ОСОБА_23 . Розмір взуття 42-43. Його повезли до відділу поліції, по дорозі з приводу крадіжки у потерпілого, він нічого не говорив. Казав, що пив пиво у ОСОБА_23 . Свідок ОСОБА_21 дав аналогічні пояснення.

Крім цього, у своєму вироку суд зазначив, що до показів ОСОБА_9 наданих в судовому засіданні, суд ставиться критично, так як дані покази свідка ОСОБА_9 спростовуються показами потерпілого та свідка ОСОБА_10 , які будучи допитаними у судовому засіданні і пояснили про те, що віддаючи мобільний телефон в нічний час біля магазину «Окей» свідок ОСОБА_9 проінформував їх, що цей телефон він забрав у ОСОБА_6 та дав йому «мандюлей».

Але, якщо брати до уваги, що суд віднісся до показів ОСОБА_9 критично, то якими доказами підтверджується, що ОСОБА_9 забрав мобільний телефон у ОСОБА_6 та дав йому «мандюлей». Можливо показами працівників поліції: ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , які бачили ОСОБА_6 , але вони не зазначили, що на обличчі ОСОБА_6 були якісь тілесні ушкодження або мався документ від медичних установ про отримання цих «мандюлеев».

Суд, всупереч кримінально процесуальному законодавстві зробив такий висновок, якій по суті, нічим не підтверджується. А якщо існують сумніви щодо доведеності вини та їх не вдається усунути то вони повинні тлумачитися на користь ОСОБА_6 відповідно до ч.3 ст.62 Конституції, п.4 ст.17 КПК України, але суд проігнорував зазначені норми.

З таких підстав, вважає, що вирок суду є протизаконним, який не відповідає вимогам КПК України.

Крім цього, суд у своєму вироку, укріплюючи позицію обвинувачення щодо ОСОБА_6 , надав критичну оцінку свідкам: ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , які підтвердили його пояснення і пояснили, що ОСОБА_6 в зазначений період інкримінованого злочину знаходився разом з ними вдома.

Суд послався, що покази зазначених свідків спростовуються показами малолітнього свідка ОСОБА_11 , яка нібито знаходячись в темної кімнати та ще під одіялом впізнала ОСОБА_6 . Вважає, що треба давати критичну оцінку показам малолітнього свідка ОСОБА_11 , які не відповідають дійсності, чим показам зазначених свідків.

У судовому засіданні було встановлено, що при допиті ОСОБА_6 на нього здійснювався психологічний та фізичний тиск працівниками поліції, а саме ОСОБА_30 для здобуття пояснень.

Суд призначив перевірку зазначених фактів. Звичайно, що проведеною перевіркою

нічого поганого з боку працівників поліції не було встановлено і кримінальне провадження було закрито. Якщо ОСОБА_6 заявив суду про такий факт, то мабуть він мав місце. Це інша справа, що він не був доведений, тому що не захотіли довести або неможливо були довести за спливом часу. Суд повинен був дати належну оцінку, таким обставинам справи.

Крім цього, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки як за попередньою змовою групою осіб. А як бути тоді із виявленими слідами не менше двох доріжок біля будинку, така обставина теж залишилася поза увагою суду.

Також суд зазначив, що спосіб вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, який зазначений в обвинувальному акті, а саме: проникнення у житло шляхом ривку вхідних дверей, доведений показами потерпілого та малолітнього свідка.

Він не погоджується із таким висновком суду, оскільки така обставина повинна бути підтверджена і іншими доказами, а саме: огляду дверей, наявністю пальців рук, та іншими. А як можна послатися на покази свідка та ще малолітнього, який пояснив, що в кімнаті було темно, але ж вона дивилося телепередачу з мультиками, потім огорнулася повністю одіялом з головою. Всі ці обставини не доведені, але суд взяв до уваги.

Суд діяв навпаки та проігнорував вимоги позиції Європейського суду поклавши на себе обов`язок доведення вини ОСОБА_6 і всі сумніви щодо доведеності його вини, трактував на користь сторони обвинувачення, а саме: покази ОСОБА_6 стосовно алібі, відхилені; покази свідків: ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 .. ОСОБА_31 , відхилені; покази свідка ОСОБА_9 , що мобільний телефон він не брав у ОСОБА_6 , відхилені.

Все це викликає занепокоєність зайнятої позиції суду, щодо його висновку про

доведеності вини у ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення.

Просить скасувати вирок відносно ОСОБА_6 , щодо визнання його винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.185 КК України із визначенням йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , передбаченого ч.3 ст.185 КК України, закрити за реабілітуючими ознаками, передбаченими ч.2 ст.284 КПК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які просили задовольнити їх апеляційні скарги, прокурора, який вважає, що судове рішення слід залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Вироком Веселівського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2019 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі. Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили обрано у виді тримання під вартою. Взято ОСОБА_6 під варту в залі судового засідання. Початок строку відбуття покарання обчислювати з 29.10.2018 р. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати у сумі 263,88 грн., що пов`язані з наданням експертних послуг. Арешт майна, а саме: мобільний телефон «NOKIA 7 390», в корпусі чорного кольору, ІМЕІ : НОМЕР_1 , що був накладений при проведенні досудового слідства ухвалою слідчого судді Веселівського районного суду Запорізької області від 20.12.2016 р. - скасовано. В вироку вирішена доля речових доказів по справі.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 01.12.2016 р. в період часу з 19 год. 30 хв. до 22.00 год., ОСОБА_6 , повторно, діючи з прямим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, з корисливих мотивів, шляхом ривку вхідних дверей, які були зачинені зсередини на металевий гачок, проник до житлового будинку АДРЕСА_3 , звідки з приміщення кухні таємно викрав грошові кошти в сумі 610 грн. та мобільний телефон «NOKIA 7390» вартістю 236, 67 грн., в якому знаходилась сім карта оператора мобільного зв`язку «Київстар», вартістю 10 грн., на рахунку якої грошові кошти були відсутні, а також карта пам`яті micro SD, об`ємом 1 GB, вартістю 30 грн., що належать потерпілому ОСОБА_19 , чим спричинив останньому матеріальний збиток на загальну суму 886, 67 грн.

За наслідками розгляду апеляційних скарг колегією суддів встановлено наступне.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Висновки районного суду про наявність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами:

- показаннями у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_19 , про те, що він ніколи ОСОБА_6 не бачив. Перший раз його побачив у поліції. 01.12.2016 р. поїхав на роботу у с. Чкалове, де у корейців збирав теплиці. Приїхав додому о 17 год. 30 хв. Повечеряв, ліг спати. Прокинувся о 22 год. 40 хв., хотів підкинути дров у пічку. Поглянув на поличку і звернув увагу на те, що зникли: дві пачки цигарок «Президент» (одна закрита, друга відкрита), одна металева банка кофе «ФОРТ», одна пачка чаю «Принцеса НУРІ», один лимон, телефон НОКІЯ з сімкартою оператора Київстар з бонусами, флеш карта на один гігабайт , гроші 610,00 грн. (шість купюр по 100,00 грн. та одна купюра 10,00 гривень). Побіг до брата ОСОБА_32 , який живе на АДРЕСА_4 через дорогу і з його телефону викликав поліцію. По слідах вийшли на вул. Чекістів, де мешкає ОСОБА_33 . Потерпілий дав свідчення про те, що він мешкає з дружиною та трьома дітьми. Його донька ОСОБА_11 розповіла йому, що почула шарудіння та бачила як дядько, який був одягнений у штани та куртку чорного кольору з головним убором білого кольору взяв все це. Коли він вийшов із будинку, то вона почула як дядько вигукнув « ОСОБА_34 , я все знайшов». Через пару тижнів до нього звернувся ОСОБА_17 і запропонував прийти у нічний час до магазину «Окей» та забрати телефон. Прийшов брат ОСОБА_35 і вони разом пішли до магазину «Окей» де ОСОБА_17 віддав мобільний телефон, який був у пакеті. ОСОБА_17 проінформував, що даний телефон він забрав у ОСОБА_6 та дав йому «мандюлей». Цей телефон він віддав працівникам;
- показаннями у судовому засіданні свідка ОСОБА_10 про те, що потерпілий є його рідним братом, який близько 08.00 год. 02.12.2016 р. зателефонував йому і повідомив про крадіжку невідомими особами із будинку в ніч на 01.12.2016 р. мобільного телефону «NOKIA 7390» та грошей на суму 610,00 грн. Даний телефон брат купив у ОСОБА_36 . Близько 02 год.40 хв. 19.12.2016 р. йому зателефонував брат і попросив сходити з ним до магазину «Окей» куди прийде ОСОБА_17 і віддасть викрадений телефон. До магазину пішов разом з братом. Біля магазину ОСОБА_17 повернув брату телефон. Зі слів ОСОБА_22 він даний телефон забрав у свого знайомого ОСОБА_6 , так як він його викрав у брата 01.12.2016 р.;
- показаннями у судовому засіданні малолітнього свідка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про те, що вона живе з мамою, татом, сестрами ОСОБА_37 і ОСОБА_38 . Навчається у другому класі Новомиколаївської школи. На вихідні приїздила на канікули. Батьки і сестри спали, а вона дивилася мультики. Було темно. Почула, що хтось відкрив двері і зайшов в хату до спальні. Вона закрилася одіялом. Потім побачила цього дядю і запам`ятала його. Він був одягнений у чорну куртку, на голові біла шапочка. Дядя у хаті пробув приблизно хвилин десять. З тумбочки забрав лимон, чай, кофе, телефон розкладушку. Дядя її не бачив. Вона почула, що дяді хтось крикнув: «Пішли вже». Іншого дядю вона не бачила. Батьків будити побоялася. Їй показали фотографії і вона сама на них впізнала цього дядю;
- показаннями у судовому засіданні свідка ОСОБА_39 про те, що ОСОБА_6 знає як свого однокласника. Телефон, який вона продала ОСОБА_40 без документів за 300,00 гривень, вона купила у 2008 році. Телефон розкладушка у металевій оправі;
- показаннями у судовому засіданні свідка ОСОБА_20 про те, що він є поліцейським сектору швидкого реагування у відділенні поліції. ОСОБА_6 знає коли здійснив виїзд на місце вчинення злочину. 01.12.2016 р. він перебував на чергуванні. Надійшло повідомлення, що невідома особа у нічний час по вул. Чкалова здійснила крадіжку. Виїхали на місце злочину. На виклик потерпілого приїхав з ОСОБА_41 . Потерпілий сказав, що викрали мобільний телефон та кошти у сумі 600,00 грн. Потерпілий показав сліди. Було дві доріжки слідів. По слідам йшли приблизно дві години і пройшли декілька кілометрів. На перехресті вул. Миру сліди перервалися. Залишилася одна доріжка слідів, по якій вони вийшли до будинку ОСОБА_22 , з якого вийшла його мати і сказала, що її сина ОСОБА_42 дома не має. Щоб переконатися, вони, з її дозволу пройшли до кухні, де побачили ОСОБА_6 , попросили його вийти з приміщення. Звернули увагу на те, що сліди на підошві його взуття схожі з тими слідами, що були на взутті особи, яка прийшла від будинку потерпілого до будинку ОСОБА_23 . Малюнок підошви взуття обвинуваченого «цвіточок». Ними був перевірений малюнок підошви взуття потерпілого, і вони звернули, що малюнок «горошок». Розмір взуття 42-43. Після цього ОСОБА_6 службовим автомобілем ВАЗ 2109 повезли до поліції. По дорозі в автомобілі ОСОБА_6 говорив, що він пив у ОСОБА_22 , але з приводу крадіжки у потерпілого нічого не говорив. Пив сам, ОСОБА_22 не було;
- показаннями у судовому засіданні свідка ОСОБА_21 , який дав аналогічні свідчення, свідченням ОСОБА_20 ;
- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 02.12.2016 р. ОСОБА_19 , з якого вбачається, що 01.12.2016 р. о 21 год. 30 хв. невстановлені особи з домоволодіння АДРЕСА_3 викрали мобільний телефон Нокія та грошові кошти 610,00 грн. (а.с.7);
- протоколом огляду місця події від 02.12.2016 р. за участю потерпілого ( т. 1 а.с. 9-16);
- протоколом тимчасового вилучення майна від 19.12.2016 р. ( т. 1 а.с.27-30);
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідком ОСОБА_11 , від 03.12.2016 р. (т. 1 а.с.52);
- висновком експерта № 10-1872 від 26.01.2017 р. про вартість мобільного телефону (т. 1 а.с.40-45).
- висновком судово-психіатричної експертизи № 24 від 18.01.2017 р., згідно якого ОСОБА_6 міг усвідомлювати фактичний характер і соціальну небезпеку своїх дій і керувати ними. У теперішній час за своїм психічним станом він також може усвідомлювати фактичний характер своїх дій та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. Психічні розлади, які б заважали підекспертному у теперішній час постати перед слідством і судом, відсутні. (т. 1 а.с.91-95).

Колегія суддів вважає, що показання потерпілого ОСОБА_19 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , висновки експерта, протоколи слідчих дій,є належними, допустимими та достовірними доказами, а у своїй сукупності достатніми, оскільки співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому, щодо обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що доводи сторони захисту про те, що не встановлено достатніх доказів вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що із матеріалів кримінального провадження вбачається, що показання потерпілого ОСОБА_19 зокрема про те, що 01.12.2016 р. о 22 год. 40 хв. виявив крадіжку мобільного телефону та грошей у розмірі 610 грн., повідомив про це брата, викликали поліцію, по слідах вони вийшли на АДРЕСА_3 , де мешкає ОСОБА_33 , крім того, його донька ОСОБА_11 розповіла йому, що бачила як дядько, який був одягнений у штани та куртку чорного кольору з головним убором білого кольору взяв все це, а коли він вийшов із будинку, то вона почула як дядько вигукнув « ОСОБА_34 , я все знайшов», через пару тижнів до нього звернувся ОСОБА_17 і запропонував прийти та забрати телефон, коли ОСОБА_17 віддав мобільний телефон, сказав, що даний телефон він забрав у ОСОБА_6 та дав йому «мандюлей»;
які узгоджуються, як з показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що потерпілий є його рідним братом, який близько 08.00 год. 02.12.2016 р. зателефонував йому і повідомив про крадіжку невідомими особами із будинку в ніч на 01.12.2016 р. мобільного телефону та грошей на суму 610,00 грн., близько 02 год.40 хв. 19.12.2016 р. йому зателефонував брат і попросив сходити з ним до магазину «Окей» куди прийде ОСОБА_17 і віддасть викрадений телефон, біля магазину ОСОБА_17 повернув брату телефон, і сказав, що він даний телефон забрав у свого знайомого ОСОБА_6 , який викрав його у брата 01.12.2016 р.;
так і з показаннями малолітнього свідка ОСОБА_11 , про те, що вона дивилася мультики, було темно, однак почула, що хтось відкрив двері і зайшов в хату до спальні, вона закрилася одіялом, потім побачила дядю і запам`ятала його, він був одягнений у чорну куртку, на голові біла шапочка, дядя у хаті пробув приблизно хвилин десять, з тумбочки забрав лимон, чай, кофе, телефон розкладушку, дядя її не бачив, вона почула, що дяді хтось крикнув: «Пішли вже», іншого дядю вона не бачила, батьків будити побоялася;
колегія суддів вважає ці докази несуперечливими та конкретними, тобто належними, допустимими та достовірними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), та які у сукупності з іншими доказами, зокрема:
- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 03.12.2016 року, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_11 в присутності понятих впізнала за фотознімками ОСОБА_6 за зовнішніми ознаками: форму та риси обличчя, а також по одягу;
- показаннями у судовому засіданні свідка ОСОБА_20 про те, що він є поліцейським, виїхав на виклик потерпілого ОСОБА_19 , який повідомив, що викрали мобільний телефон та кошти у сумі 600,00 грн., він показав сліди, було дві доріжки слідів, по слідам йшли приблизно дві години і пройшли декілька кілометрів, на перехресті вул. Миру сліди перервалися, залишилася одна доріжка слідів, по якій вони вийшли до будинку ОСОБА_22 , з якого вийшла його мати і сказала, що її сина дома не має, вони, з її дозволу пройшли до кухні, де побачили ОСОБА_6 , попросили його вийти з приміщення, звернули увагу на те, що сліди на підошві його взуття схожі з тими слідами, що були на взутті особи, яка прийшла від будинку потерпілого до будинку ОСОБА_22 малюнок підошви взуття обвинуваченого був «цвіточок»,
є достатніми для прийняття процесуального рішення про те, що саме обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин передбачений ч. 3 ст. 185 КК України.

При оцінки доказів, колегія суддів звертає увагу на те, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх ( 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що до показань свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_43 , ОСОБА_28 та ОСОБА_44 про те, що вони разом з обвинуваченим ОСОБА_6 у період часу з 18.00 год. до 23.00 год. 01.12.2016 р. перебували за адресою АДРЕСА_5 ., суд підходить критично, так як покази цих свідків спростовуються показами малолітнього свідка ОСОБА_11 .
Крім того, як встановлено у судовому засіданні, під час досудового розгляду справи, обвинувачений клопотання про допит свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_43 , ОСОБА_28 та ОСОБА_44 щодо свого алібі не заявляв, що не узгоджується з вимогами ст. 290 КПК України, яка регламентує відкриття матеріалів іншій стороні. Так відповідно до вимог ч. 11 ст. 290 КПК України законодавець на сторони кримінального провадження поклав обов`язок здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. Згідно ч. 12 ст. 290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містять в них, як докази.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянтів про те, що:
- свідки давали неправдиві покази, справа щодо ОСОБА_6 сфабрикована;

- в матеріалах справи немає жодного доказу, який прямо би вказував на вчинення ОСОБА_6 зазначеного злочину та ще із зазначеними кваліфікуючими ознаками;

- в показаннях свідка ОСОБА_11 є забагато нісенітниці, наприклад, «Було темно і вона ще закрилася одіялом» але зуміла розглянути у чому особа була одягнута, скільки часу знаходилася особа в кімнаті та ще впізнати його на фото, мало вірогідно, незважаючи на це суд, взяв до уваги її покази і визначив, що це був саме ОСОБА_6 і саме він викрав мобільний телефон та взяв гроші, але дівчинка жодним словом не обмовилася і не зазначила, що на тумбі були гроші, а також не пояснила, як вона побачила особу та в чому була одягнута, коли у кімнаті було темно, крім того, у вироку навіть не зазначена дата, коли ця подія відбувалося про які вона розповіла;

- суд припустився помилки взявши до уваги покази малолітньої дівчини, яка могла дати пояснення під впливом матері та батька і скоріш за все так і відбувалося, не можна засуджувати людину, якщо існують суттєві протиріччя і вони судом не усунуті;

- суд, всупереч вимогам кримінально процесуального законодавства, припустився помилки і зробив свій особистий висновок, якщо навіть ОСОБА_6 і скоїв злочин, то його вина повинна бути доведена у законному порядку, вина ОСОБА_6 не доведена, але суд засудив його лише на сумнівних доказах;

- суд, всупереч кримінально процесуальному законодавстві зробив такий висновок, якій по суті, нічим не підтверджується. а якщо існують сумніви щодо доведеності вини та їх не вдається усунути то вони повинні тлумачитися на користь ОСОБА_6 відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції, п.4 ст.17 КПК України, але суд проігнорував зазначені норми;

- суд надав критичну оцінку показанням свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , які підтвердили його пояснення і пояснили, що ОСОБА_6 в зазначений період інкримінованого йому злочину знаходився разом з ними вдома, однак суд необгрунтовано послався, що покази зазначених свідків спростовуються показами малолітнього свідка ОСОБА_11 , яка нібито знаходячись в темної кімнати та ще під одіялом впізнала ОСОБА_6 , тому треба давати критичну оцінку показам малолітнього свідка ОСОБА_11 , які суперечать дійсності, показам зазначених свідків;

- не погоджуються з висновком суду про те, що спосіб вчинення кримінального правопорушення, а саме: проникнення у житло був шляхом ривку вхідних дверей, що доведено показами потерпілого та малолітнього свідка, оскільки така обставина повинна бути підтверджена і іншими доказами, а саме: огляду дверей, наявністю пальців рук, та іншими, крім того, не можна посилатися на покази свідка та ще малолітнього, який пояснив, що в кімнаті було темно, але ж вона дивилося телепередачу з мультиками, потім огорнулася повністю одіялом з головою;

- суд діяв навпаки та проігнорував вимоги позиції Європейського суду поклавши на себе обов`язок доведення вини ОСОБА_6 і всі сумніви щодо доведеності його вини, трактував на користь сторони обвинувачення, а саме: покази ОСОБА_6 стосовно алібі, відхилені; покази свідків: ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 .. ОСОБА_31 , відхилені.

Не заслуговують уваги доводи захисника і про те, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку показанням свідка ОСОБА_9 , коли критично поставився до його показань у частині того, що він телефон у ОСОБА_6 не забирав, а також до свідчень у частині того, що викрадений телефон привезли особи не слов`янської зовнішності, так як дані показання свідка ОСОБА_9 спростовуються показами потерпілого ОСОБА_19 та свідка ОСОБА_10 , які, будучи допитаними у судовому засіданні, дали покази про те, що віддаючи телефон у нічний час біля магазину «Окей» свідок ОСОБА_9 проінформував їх, що даний телефон він забрав у ОСОБА_6 та дав йому «мандюлей».
При цьому колегія суддів не вважає істотними порушеннями КПК України неправильні висновки суду про те, що інші показання свідка ОСОБА_9 свідчать про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки даний свідок таких показань у судовому засіданні не давав.

Твердження захисника про те, що на ОСОБА_6 на досудовому слідстві здійснювався психологічний та фізичний тиск працівниками поліції, а саме ОСОБА_30 для здобуття пояснень, є необґрунтованими, оскільки ці доводи сторони захисту перевірялися судом першої інстанції під час судового провадження.

Так, ухвалою суду від 12.08.2019 р. було доручено Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Мелітополь провести перевірку за фактом застосування працівником Веселівського відділення поліції Мелітопольського відділу поліції ОСОБА_30 у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 фізичного та психологічного тиску, для вжиття, за необхідності, заходів кримінально-правового характеру на протязі 30 днів. Згідно постанови слідчого Другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_45 , від 24.11.2019 р. кримінальне провадження № 000389, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.08.2019 р. із попередньою кваліфікацією за ч. 2 ст. 365 КК України, закрито у зв`язку зі встановленням відсутності події кримінального правопорушення.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 , як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, вину у вчиненні крадіжки не визнавав, його показання судом першої інстанції проти нього не застосовувалися.

Не заслуговують уваги доводи захисника і про те, що суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до висновку про відсутність кваліфікуючої ознаки «вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб», оскільки суд не звернув уваги на те, що були виявлені сліди не менше двох доріжок, так як, по-перше, суд першої інстанції прийшов до висновку, що цей злочин обвинувачений вчинив сам, а тому на підставі ч. 3 ст. 337 КПК України покращив становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, а по-друге, відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 КПК України, захисник зобов`язаний використовувати засоби захисту, зокрема для з`ясування обставин, які спростовують обвинувачення, пом`якшують чи виключають кримінальну відповідальність обвинуваченого, а не обтяжують кримінальну відповідальність останнього.

Доводи захисника про те, якщо б дійсно був скоєний злочин, то сума викрадених грошей 610 грн. та мобільного телефону - 236,67 грн. склала загальну суму 886 грн.67 коп., і якщо навіть ОСОБА_6 і скоїв би вказане кримінальне правопорушення, то сума у 2019 році для притягнення до юридичної відповідальності для норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних та кримінальних правопорушень застосовувалося в розмірі 960,5 грн., є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Вартість чужого майна як предмета розкрадання є критерієм розмежування кримінально-караного викрадення чужого майна від дрібного викрадення такого майна.

Останнє розглядається як адміністративне правопорушення (ст. 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), якщо здійснюється шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, при цьому згідно ч. 3 ст. 51 КУпАП викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно пункту 1 розділу XIX Податкового кодексу України неоподатковуваний мінімум доходів громадян дорівнює податковій соціальній пільзі (далі - ПСП) (50 % від прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, тобто 50 % від 1378 грн. у 2016 році, що становить 689 грн.

Таким чином дрібне викрадення чужого майна (2016 р.) за КУпАП = 0,2 х ПСП (689 грн.) відповідає сумі, що не перевищує 137,8 грн.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження вартість викраденого чужого майна становить 886 грн. 67 коп., що є підставою для притягнення обвинуваченого ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності та виключає малозначність діяння у розумінні ч. 2 ст. 11 КК України.

Не заслуговують уваги доводи захисника і про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки у ньому не доведено час вчинення злочину, а також те, що сума викраденого не розписана, із чого вона складається, з огляду на наступне.

Колегія суддів зазначає, що хоча предметом розгляду суду апеляційної інстанції є вирок суду, а не рішення органів обвинувачення, однак аналіз обвинувального акту може мати значення для оцінки того, чи не було через формулювання обвинувачення в обвинувальному акті порушено право засудженої ефективно захищатися від пред`явленого обвинувачення в суді першої інстанції.

Для забезпечення права на ефективний захист в формулюванні обвинувачення мають бути зазначені ті обставини і з такою деталізацією, які необхідні й достатні для того, аби дозволити обвинуваченому ефективно захищатися від нього. Це не означає, що при формулюванні кожного обвинувачення мають бути зазначені всі без виключення обставини, наведені у переліку статті 91 КПК України. Натомість зазначення в обвинувальному акті обставин, що не стосуються справи і не впливають на правову кваліфікацію правопорушення, ускладнює розуміння обвинувачення і може зробити його неясним для обвинуваченої особи, що суперечитиме меті забезпечення умов для ефективного захисту.

Це підтверджено і практикою Європейського суду з прав людини, на яку посилається захисник. У рішенні Маточча проти Італії зазначено, що хоча "обвинуваченому мають повідомити "в деталях" підставу обвинувачення проти нього, тобто суттєві факти, які свідчать проти нього і є підставою для обвинувачення і характер обвинувачення, а саме правову кваліфікацію цих суттєвих фактів", однак "обсяг "детальної" інформації, змінюється в залежності від особливих обставин кожної справи".

Як убачається з матеріалів провадження, у формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, були відображені всі суттєві моменти, які стосувалися як фактичної сторони, так і правової кваліфікації інкримінованих йому діянь. Позиція сторони захисту протягом усього кримінального провадження свідчить про те, що обвинувачений та його захисник розуміли зміст обвинувачення і захист здійснювався саме від цього, а не будь-якого іншого обвинувачення.

Тому колегія суддів вважає, що обвинувачення в обвинувальному акті було сформульовано достатньо детально, щоб побудувати ефективний захист, а тому відхиляє і цей довід захисника.

Таким чином, всі доводи сторони захисту про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, є необґрунтованими, а дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 3 ст. 185 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції було враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, а тому призначив йому мінімальне покарання, яке передбачене санкцією ч. 3 ст. 185 КК України.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає правових підстав для подальшого пом`якшення покарання, тобто застосування ст. ст. 69, 75 КК України до обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема і у зв`язку з тим, що суд призначив суворе покарання за крадіжку мобільного телефону вартістю 236 грн. 67 коп., оскільки, будучи неодноразово судимим за вчинення умисних корисливих злочинів, він знову вчинив умисний корисливий злочин, а тому, колегія судів вважає, що обвинувачений ОСОБА_6 схильний до стійкої злочинної діяльності, що характеризує його, як негативну особу, а тому призначене судом реальне мінімальне покарання у виді 3 років позбавлення волі, є необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
1.Із вироку вбачається, що суд першої інстанції визнав обставиною, що обтяжує покарання, рецидив злочину.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше був судимий за вчинення злочинів, передбачених ст. ст. 185, 186 КК України.

Колегія суддів вважає, що суд безпідставно визнав обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого - рецидив злочину, оскільки таке рішення суперечить роз`ясненню п. 19 постанови Верховного Суду України № 7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», про те, що «рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує». Виключення обставини, що обтяжує покарання, не впливає на вид та розмір призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , оскільки систематичність протиправної діяльності і стійку спрямованість останнього на незаконне збагачення у злочинний спосіб, становить підвищену небезпеку для суспільства.
2. Крім того, колегія суддів вважає, що судимість обвинуваченого ОСОБА_6 , від 11.05.2005 р. Веселівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 104 КК України від призначеного покарання він був звільнений з іспитовим строком на 1 рік,є погашеною, оскільки відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 89 КК України, протягом іспитового строку останній не вчинив нового злочину, а тому вона підлягає виключенню із вступної частини вироку.

3. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України ( у редакції Закону від 26 листопада 2015 р.), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, по якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин 01.12.2016 року, 09.12.2019 року суд першої інстанції обрав запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_6 по цьому кримінальному провадженні до набрання вироком законної сили у виді тримання під вартою.
Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що ОСОБА_6 тримався під вартою по цьому кримінальному провадженні після проголошення вироку до набрання ним законної сили, тобто з 09.12.2019 року по 26.02.2020 року включно, колегія суддів зараховує йому цей строк з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Веселівського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2019 року відносно ОСОБА_6 , змінити, в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України.

Виключити з вироку обставину, що обтяжує покарання останнього рецидив злочину.

Виключити із вступної частини вироку вказівку про наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 судимості від 11.05.2005 р. Веселівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 104 КК України останній від призначеного покарання був звільнений з іспитовим строком на 1 рік.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону від 26 листопада 2015 р.), зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 у строк покарання, строк його попереднього ув`язнення з 09.12.2019 року по 26.02.2020 року включно, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту вручення їй копії судового рішення.

Судді: