КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-сс/824/2380/2020 . Слідчий суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 року,
за участю:
представника особи, в інтересах

якої поданого скаргу адвоката ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 року, задоволено клопотання слідчого слідчого відділу розслідувань особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Київській області ОСОБА_8 , погоджене з прокурором 1-го відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000221, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 червня 2017 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Накладено арешт, на квартиру АДРЕСА_1 , з позбавленням права на відчуження та розпорядження вищевказаним майном.
Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою скасувати арешт нерухомого майна, накладений відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 року в рамках кримінального провадження № 0000221, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_2
На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, незаконною, винесена з порушенням норм Кримінального процесуального кодексу України. Всі доводи слідчого, які вказані як підстави для накладення арешту на належне ОСОБА_7 майно квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , є недостовірними та не відповідають дійсності. На даний час, ОСОБА_7 є добросовісним набувачем вказаної квартири, так як придбала її на підставі цивільно-правового договору за яким сплатила грошові кошти.
Також апелянт зазначає, що слідчий управління ГУНП в Київській області ОСОБА_8 неодноразово звертався до різних судів міста Києва з таким самим клопотанням, які не задовольнялися та Апеляційним судом міста Києва не скасовувалися.
Апелянт вважає, що в даному випадку є всі підстави для скасування ухвали Шевченківського районного суду від 17.12.2019 року про накладення арешту на майно ОСОБА_7 , так як арешт на це майно було накладено безпідставно у зв`язку із наданням недостовірних даних слідчим про те, що право власності на майно виникло на підставі підроблених документів, а також у зв`язку з тим, що накладення арешту на майно порушує права та законні інтереси ОСОБА_7 , яка, відповідно до ухвали суду про арешт майна, не може розпоряджатися належним їй на підставі закону майном на протязі тривалого часу.
На обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала була прийнята за відсутності власника майна. Отримана була представником ОСОБА_7 лише 14.04.2020, про що зроблено відповідний запис у суді.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, при цьому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно ч. 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, тому строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що ухвалу від 17 грудня 2019 року було постановлено без виклику осіб, які її оскаржують, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження має бути поновлений, оскільки він був пропущений з поважних причин.
Як вбачається з наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження та ухвали слідчого судді місцевого суду, що ГУНП у Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000221, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 червня 2017 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Під час досудового розслідування було встановлено, що невідомі особи шахрайським способом заволоділи квартирою АДРЕСА_1 .
Так, згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - 14.12.2015 право приватної власності на згадану квартиру було зареєстровано приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_10 за ОСОБА_11 на підставі наданих ним документів про приватизацію помешкання.
В той же час, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 помер, про що 25.04.2016 було зроблено відповідний актовий запис про смерть. Згідно наявної інформації, у померлого ОСОБА_11 був єдиний спадкоємець ОСОБА_11 , який автоматично прийняв спадщину після смерті батька, оскільки був зареєстрований з ним за однією адресою. Однак, юридично оформити спадщину останній не встиг так як ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.
Таким чином, у померлого ОСОБА_11 жодних спадкоємців більше не було, відтак належна йому на праві приватної власності квартира після його смерті повинна була б перейти у власність територіальної громади м. Києва.
В той же час, з метою незаконного заволодіння вказаною квартирою, ОСОБА_12 , 29.09.2016 подала до Васильківського міськрайонного суду Київської області позовну заяву про встановлення факту проживання її із ОСОБА_11 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу в період з березня 2010 по 06.05.2016.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.12.2016 заяву ОСОБА_12 задоволено та встановлено факт проживання останньої із ОСОБА_11 однією сім`єю як чоловік та жінка.
У подальшому ОСОБА_12 03.08.2016 подала заяву до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після померлого - ОСОБА_11 , мотивуючи це тим, що нібито вона мешкала разом з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу більше п`яти років. В подальшому, ОСОБА_12 , надала нотаріусу рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.12.2016, яким було встановлено факт її проживання з померлим без реєстрації шлюбу однією сім`єю, копію договору оренди будинку від 03.03.2010, згідно якого ОСОБА_12 та ОСОБА_11 нібито разом орендували будинок у АДРЕСА_3 та копію нотаріально завіреного свідоцтва про народження ОСОБА_11 , що надало їй можливість претендувати на спадщину.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 10.01.2017 право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_12 нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 . При цьому, підставою для реєстрації права власності на згадану квартиру стало, нібито, свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 7-2, видане 10.01.2017 державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 .
Крім того, вже через місяць квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_12 була продана ОСОБА_7 .
Допитаний в якості свідка приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 (Формус) показала, що працюючи приватним нотаріусом, вона не посвідчувала нотаріально свідоцтва про народження ОСОБА_11 , копія зазначеного свідоцтва нею не завірялось, підпис та печатка на даному документі взагалі є підробленими, запис у книзі вчинення такої нотаріальної дії відсутній.
Допитані в якості свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (мешканці с. Барвичі Васильківського району Київської області) показали, що ОСОБА_12 та ОСОБА_11 не проживали за вказаною ОСОБА_12 адресою, зазначений будинок їй в оренду не здавався.
З огляду на викладене, є обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_12 подала до суду завідомо підроблений документ договір оренди будинку, чим ввела суд в оману та що стало підставою для винесення судом зазначеного рішення, що не відповідає дійсності.
Також, допитаний в якості свідка консерж будинку по АДРЕСА_4 ОСОБА_18 показала, що вона була знайома із громадянином ОСОБА_11 , який проживав за вказаною адресою у квартирі АДРЕСА_5 , також з ним мешкав його син ОСОБА_11 . Крім того, повідомила, що будь-якої жінки із вказаними вище особами вона ніколи не бачила та в їхній квартирі ніхто із жінок не проживав.
З огляду на викладене, є обґрунтовані підстави вважати, що при отриманні свідоцтва на право власності на спадщину ОСОБА_12 на належне ОСОБА_11 майно було подано підроблені документи, що підтверджували факт проживання ОСОБА_12 з ОСОБА_11 , а тому остання шляхом підробки документів, незаконно отримала право на спадкування даного майна.
Прокуратурою Київської області в інтересах держави до Васильківського міськрайонного суду Київської області було подано заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення вказаного суду від 23.12.2016 року у цивільній справі № 362/4797/16ц за заявою ОСОБА_12 щодо встановлення факту сумісного проживання останньої та ОСОБА_11 однією сім`єю як чоловік та жінка в період з березня 2010 року по 06 травня 2016 рік.
30.10.2019 року було скасовано рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.12.2016 року у цивільній справі № 362/4797/16ц за заявою ОСОБА_12 . В задоволені заяви ОСОБА_12 було відмовлено повністю.
Згідно висновку експерта № 24/52 від 04.11.2019 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 20.02.2017 складає 1 812 958 грн.
На даний час згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 .
10.12.2019 року слідчий відділу розслідувань особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Київській області ОСОБА_8 , за погодженням з прокурором 1-го відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області ОСОБА_9 , звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000221, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 червня 2017 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме на: квартиру АДРЕСА_1 , з позбавленням права на відчуження та розпорядження вищевказаним майном.
17 грудня 2019 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва зазначене клопотання було задоволено.
З ухвали слідчого судді вбачається, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції, досліджені матеріали справи, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що вказана квартира є речовим доказам в даному кримінальному провадженні, оскільки є об`єктом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та відповідають критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З урахуванням цього слідчий суддя встановив належну мету, передбачену п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, та відповідну їй правову підставу, передбачену ч. 3 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання і накладення арешту на майно.

Як вважає колегія суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у діяльність власника майна з потребами кримінального провадження.
Колегія суддів погоджується з такими висновками слідчого судді, виходячи з того, що ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.
Положенням ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Частиною 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Частиною 1 ст. 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Положенням ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що на даний час матеріали клопотання свідчать про те, що квартира АДРЕСА_1 , на яку слідчий просив накласти арешт, відповідає критеріям статті 98 КПК України, та є предметом ймовірного кримінального правопорушення і відносяться до категорії речових доказів, арешт на це майно слідчим суддею накладено обґрунтовано, за наявності для цього достатніх правових підстав.
Арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
Посилання апелянта, що доводи слідчого, які вказані як підстава для накладення арешту на належне ОСОБА_7 майно квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , є недостовірними та не відповідають дійсності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки слідчий суддя дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого не встановив. Не виявлено таких обставин і колегією суддів.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просить накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вказане майно.
Доводи апеляційної скарги щодо порушень судом норм КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.
Посилання апелянта, що на даний час, ОСОБА_7 є добросовісним набувачем вказаної квартири, так як придбала її на підставі цивільно-правового договору за яким сплатила грошові кошти, не спростовують висновків слідчого судді, оскільки відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.
Всі інші підстави підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.
Також слід зазначити, що відповідно до постанови №5 від 3 червня 2016 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 КПК України до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.
Разом з тим, як вбачається зі змісту скарги представник особи, в інтересах якої подано апеляційну скаргу таким правом, наданим ст. 174 КПК України не скористався.
При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна, а також і те, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст. ст. 117, 170-173, 309, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Поновити адвокату ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 року.
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 року, якою задоволено клопотання слідчого слідчого відділу розслідувань особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Київській області ОСОБА_8 , погоджене з прокурором 1-го відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Київської області ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000221, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 червня 2017 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та накладено арешт, на квартиру АДРЕСА_1 , з позбавленням права на відчуження та розпорядження вищевказаним майном, - залишити без зміни.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4