ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Комсомольська Полтавської області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, розлученого, маючого на утриманні одну неповнолітню дитину, офіційно не працюючого, в силу ст.89 КК України раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України,
Згідно рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 27.01.2014, ОСОБА_8 зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_9 , на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частки заробітку щомісячно, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.10.2013 і до досягнення дитиною повноліття.
Однак, ОСОБА_8 , достовірно знаючи про рішення суду, щодо покладених на нього обов`язків по виплаті аліментів, систематично та наполегливо злісно ухилявся від сплати аліментів, матеріальної допомоги дитині не надавав, у тому числі протягом часу, коли був офіційно працевлаштованим, а саме: з 02.10.2015 по 29.02.2016, на посаді різноробочого в Громадській організації «Садівницьке товариство «Мічурінець», що розташоване за адресою: Полтавська область, м.Горішні Плавні, вул. Будівельників, №19, та з 01.06.2017 по 21.11.2017 включно, на посаді стропальника в ТОВ «АКБ-ЛІНК», що розташоване за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, квартал 278, буд. №37, офіс №113.
Крім того ОСОБА_8 , будучи працездатним, тривалий час не працює, на облік до центру зайнятості м. Горішні Плавні не став, участі у вихованні дитини не приймає, іншої допомоги на утримання дитини не надає, на попереджувальні листи Горішньоплавнівського міського ВДВС ГТУЮ в Полтавській області, щодо необхідності погашення заборгованості і сплати аліментів не реагує, заходів до працевлаштування не вживає.
Таким чином ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.164 КК України.
В судовому засіданні ОСОБА_8 винним себе не визнав та показав суду, що потерпіла протягом трьох років не проживала разом із дитиною і він не був обізнаний про цільове використання аліментів, при цьому у добровільному порядку він надавав допомогу.
Потерпіла ОСОБА_7 в суді пояснила, що після розлучення з обвинуваченим, їх спільна дитина залишилась проживати разом із нею. Через тяжкий перебіг вагітності, вона була вимушена виїхати до Сумської області, де тимчасово проживала з початку 2015 року до березня 2016 року. Донька ОСОБА_11 , залишилась проживати у м.Горішні Плавні, але вони періодично бачились з нею. Ноутбук було подаровано обвинуваченим на день народження доньці у 2017 році, який він пообіцяв їй подарувати, також обвинуваченим було оплачено путівку до табору у липні 2018 року. Потерпілою були заперечені повідомлені обвинуваченим обставини щодо надання ним матеріальної допомоги добровільно, проте матір обвинуваченого дійсно допомагає утримувати онуку, спілкується з нею. Окрім придбання ноутбуку та путівки до табору обвинувачений участі в утриманні доньки не приймає.
Докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Окрім, наданих потерпілою пояснень за фактом ухилення обвинуваченого від сплати аліментів, які є послідовними, узгодженими та відповідають фактичним обставинам справи, винуватість ОСОБА_8 підтверджується наданими стороною обвинувачення наступними доказами.
Згідно із протоколом про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, 30.05.2017 до відділення поліції №2 Кременчуцького ВП ГУНП звернулась ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_8 злісно ухиляється від сплати аліментів на користь своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_10 (а.с.129)
Як убачається з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.130), ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрували шлюб 18.07.2009, про що у Відділі реєстрації актів цивільного стану Комсомольського міського управління юстиції Полтавської області зроблено відповідний актовий запис за №195.
Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.131), обвинувачений ОСОБА_8 та ОСОБА_12 мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заочним рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 27.01.2014 (а.с.132), з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.10.2013 до повноліття дитини.
На підставі вказаного судового рішення, 28.01.2014 судом було видано відповідний виконавчий лист №534/3377/13-ц про стягнення аліментів з ОСОБА_8 (а.с.133).
Відповідно до постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Комсомольського МУЮ ОСОБА_13 від 20.08.2015, було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа 534/3377/13-ц виданого 28.01.2014 про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 аліментів в розмірі частини заробітку щомісячно.
Згідно із викликами державного виконавця від 20.08.2015, 10.11.2016, 01.02.2017 на ім`я ОСОБА_8 (а.с.137,138), обвинуваченого було викликано до органу державної виконавчої служби для надання документів, що підтверджують сплату аліментів та повідомлення місця роботи. Одночасно, ОСОБА_8 було попереджено про кримінальну відповідальність за ч.1 ст.164 КК України.
Відповідно до акту державного виконавця від 09.09.2016, при виході за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено що боржник ОСОБА_8 офіційно не працює.
Відповідно до повідомлення КОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області (а.с.145-146), ОСОБА_8 за період з 01.10.2013 по 31.12.2017 отримав доходи з наступних джерел: ГО СТ «Мічурінець» та ТОВ «АКБ-ЛІНК».
За повідомленням ТОВ «АКБ-ЛІНК» від 11.04.2018 (а.с.147), ОСОБА_8 працював у період з 01.06.2017 по 21.11.2017 на ТОВ «АКБ-ЛІНК» про наявність виконавчого листа про стягнення аліментів не повідомляв. Постанову про звернення стягнення на доходи боржника від 23.11.2017 підприємством було отримано 28.11.2017, після звільнення ОСОБА_8 за власним бажанням (наказ №150-к від 21.11.2017).
За повідомленням ГО «Садівницьке товариство «Мічурінець» від 29.05.2018 (а.с.149), ОСОБА_8 на підставі цивільно-правового договору у період з 02.10.2015 по 29.02.2016 працював в Громадській організації «Садівницьке товариство «Мічурінець», заяву про стягнення аліментів не подавав, повідомлень з виконавчої служби не надходило. За період виконання робіт заробітна плата ОСОБА_8 склала 2119,00 грн.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 підтвердила, надану ГО «Садівницьке товариство «Мічурінець» інформацію щодо виконання обвинуваченим ОСОБА_8 робіт за договором та отримання ним доходу. Свідок ОСОБА_14 зазначила, що обвинувачений не повідомляв про наявність у нього аліментних зобов`язань, а виконавчі документи надійшли до організації вже після звільнення ОСОБА_8 . У садовому товаристві ОСОБА_8 працював з жовтня 2015 року по лютий 2016 року.
Свідок ОСОБА_15 показав суду, що виконавче провадження перебувало у нього на виконанні з 2015 року. ОСОБА_8 працював у ГО «СТ «Мічурінець» та ТОВ «АКБ-ЛІНК», проте виконавчі документи надходили до організацій вже після звільнення боржника. У 2015 році обвинуваченим було сплачено 300 грн. аліментів.
Згідно із інформацією Горішньоплавнівського міського відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Полтавській області від 10.05.2017 №4409, наданою на ім`я потерпілої ОСОБА_7 , у відділі перебуває виконавче провадження №48510556, відкрите 20.08.2015 на підставі виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_10 . З метою перевірки майнового стану боржника державним виконавцем було зроблено запити до реєструючих органів та отримано інформацію про працевлаштування боржника у ГО СТ «Мічурінець».
Висновки суду за результатами розгляду справи.
Оцінивши кожний досліджений та перевірений в судовому засіданні доказ з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд, поза розумного сумніву, вважає доведеною вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні умисного злочину.
Дії ОСОБА_8 суд кваліфікує за ч.1 ст.164 КК України, так як він злісно ухилився від сплати аліментів на утримання дитини, тобто від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини.
Обвинувачений ОСОБА_8 в ході судового розгляду винним себе не визнав повністю, проте не заперечував тієї обставини, що не сплачував аліменти на утримання доньки, призначених за рішенням суду, оскільки не був впевнений у їх цільовому використанні потерпілою.
Проте суд критично ставиться до показань обвинуваченого та розцінює їх як спосіб ухилитись від відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів.
Так, об`єктом даного злочину є право неповнолітніх дітей на повноцінне життя та всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток.
Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України ( ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства»). Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини( ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» ).
Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання.
Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в Основному Законі (ст. 51 Конституції України), а також в Сімейному кодексі (ст. 180) та гарантується Державою, в свою чергу, ст.15 Сімейного кодексу чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу.
Грубе порушення цих обов`язків, які покладаються на батьків Конституцією України та сімейним законодавством посягає на нормальний розвиток і здоров`я дітей, що є суспільно небезпечним діянням.
Предметом злочину, який аналізується, є кошти, що за рішенням суду підлягають сплаті на утримання дітей.
З об`єктивної сторони злочин передбачений статтею 164 КК України може бути вчинений у формі злісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).
Так, під ухиленням від сплати аліментів слід розуміти не тільки пряму відмову від сплати присуджених судом аліментів, а і приховування винним свого заробітку, зміну роботи або місця проживання. Під злісним ухиленням від сплати аліментів у ч.1 ст.164 КК України, розуміється тривале, систематичне і наполегливе ухилення від виконання цього обов`язку, тобто будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця), які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів.
При цьому діяння можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку.
Судом встановлено, що отримуючи дохід обвинувачений ОСОБА_8 свідомо ухилився від сплати присуджених сум аліментів, будучи обізнаним про наявність цього обов`язку.
Також суд наголошує, що несплата аліментів, які були призначені за рішенням суду від 27.01.2014, має стійкий і тривалий характер. При цьому, згідно із поясненнями потерпілої ОСОБА_7 , обвинувачений не припинив ухилятись від сплати аліментів ні під час здійснення досудового розслідування, ані під час судового провадження, як і не вжив жодних заходів по сплаті заборгованості з аліментів.
Державний виконавець ОСОБА_15 підтвердив, що він попереджав обвинуваченого про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів. Сам обвинувачений не заперечував зазначених обставин і підтвердив, що ним не сплачувались аліменти ні під час офіційного працевлаштування, ні в той час, коли він працював неофіційно і отримував дохід.
В судовому засіданні ОСОБА_8 зазначив, що мав побоювання щодо цільового використання колишньою дружиною аліментів, тому не сплачував їх. В рахунок аліментів він придбав доньці гаджет. Зазначені показання спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка посилалась на те, що ноутбук було передано обвинуваченим доньці як давно обіцяний подарунок, а не як погашення заборгованості по аліментам. Разом із тим, суд вказує, що наведені обвинуваченим обставини та особисті стосунки із колишньою дружиною, у жодному випадку не звільняли останнього від виконання свого обов`язку по сплаті аліментів, чим ОСОБА_8 систематично та наполегливо нехтував. Крім товарного чеку на ноутбук, будь-яких товарних чеків та квитанцій про придбання одягу, взуття, ліків на потреби неповнолітньої дитини, обвинувачений не надавав.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, всі обставини по справі в їх сукупності, а також особу обвинуваченого, його вік і стан здоров`я, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Разом із цим, суд зазначає, що згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Також суд наголошує, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Обвинувачений ОСОБА_8 в силу ст.89 КК України раніше не судимий, за місцем проживання скарг на нього не надходило, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, не працює, має на утриманні неповнолітню дитину.
Згідно із складеною уповноваженим органом з питань пробації досудовою доповіддю щодо обвинуваченого, ОСОБА_8 визначено високий ризик вчинення повторного злочину. Ризик небезпеки для суспільства не визначено, проте за замістом доповіді виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (а.с.39-41).
Разом із тим, враховуючи відсутність належних обґрунтувань оцінки наведених ризиків, суд не враховує висловлену органом пробації негативну інформацію, яка характеризує обвинуваченого, при прийнятті рішення про міру покарання.
Обставин, які б обтяжували або пом`якшували покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Враховуючи всі обставини справи, характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також особу обвинуваченого, його вік і стан здоров`я, маючи на меті досягнення цілей, визначених ч.2 ст.50 КК України, та беручи до уваги думку потерпілої, яка у вирішенні питання про призначення покарання погодилась із думкою прокурора, суд вважає, що виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе лише за умови виконання ним безоплатних суспільно-корисних робіт, тому призначає йому покарання у виді громадських робіт в межах санкції ч.1 ст.164 КК України. Тільки таке покарання у виді громадських робіт із реальним його відбуттям необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та відповідатиме принципу індивідуалізації покарання та перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного.
Підстав для застосування положень статей 69, 69-1, 75 КК України суд не знаходить.
Речові докази та процесуальні витрати у справі відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались. Під час досудового розслідування запобіжний захід до обвинуваченого не застосувався і з урахуванням процесуальної поведінки обвинуваченого, суд не вбачає необхідності його застосування до набрання вироком чинності.
Суд, заслухавши пояснення обвинуваченого, який цивільний позов не визнав, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Згідно із ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 31.03.89 р. "Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна", передбачено, що вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд керується відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Суд вказує, що потерпілою фактично порушено питання щодо стягнення з обвинуваченого заборгованості з аліментів, яка виникла при примусовому виконанні судового рішення про стягнення аліментів.
Розмір заборгованості по аліментах визначений державним виконавцем та підтверджується довідкою наявною у кримінальному провадженні, при цьому задоволення позову призведе до подвійного стягнення такої заборгованості. Таким чином враховуючи те, що аліменти були раніше стягнуті за судовим рішенням, за яким було видано виконавчий лист при примусовому виконанні якого виникла заборгованість по сплаті аліментів, судом не може бути повторно задоволено позов потерпілої особи про стягнення заборгованості по аліментам, оскільки вказані аліменти вже стягуються в примусовому порядку, на підставі рішення суду яке виконується.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.370, 374 КПК України, суд, -
ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України та призначити покарання у виді 100 (ста) годин громадських робіт.
У задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування заподіяної кримінальним правопорушення майнової шкоди відмовити повністю.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок суду може бути подано апеляційну скаргу до Полтавського апеляційного суду. Апеляційна скарга подається через Комсомольський міський суд Полтавської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Після проголошення вироку обвинувачений має право отримати в суді його копію, подати клопотання про помилування, ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження теж мають право отримати копію вироку.
Копія вироку не пізніше наступного дня після його проголошення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні.
Суддя ОСОБА_1