Справа № 738/1373/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/188/20
Категорія - ч.3 ст.185, ч.2 ст.190 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0000242 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , неодружений, освіта середня, не працює, раніше судимий 13.06.2019 року Менським районним судом за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; на підставі ст.75 КК України, звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

засуджений за:

- ч.2 ст.190 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

- ч.3 ст.185 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань, призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Менського районного суду від 13.06.2019 року більш суворим покаранням за даним вироком, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з часу його фактичного затримання.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання та покладено на нього обов`язки: прибувати за викликом до суду у визначений судом час; не відлучатися із міста Мени Чернігівської області без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця проживання, місця роботи.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 628,00 грн. процесуальних витрат. Питання щодо речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 18 травня 2019 року, в 18.30 год., ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись по вул. Сіверський шлях у м. Мена, Чернігівської області, біля магазину «Каскад», діючи умисно, з метою незаконного заволодіння чужим майном, шляхом обману та зловживаючи довірою ОСОБА_10 , що виразилось у проханні скористатися велосипедом для поїздки в магазин з метою придбання цигарок, при цьому не маючи на меті його повертати, отримав від останнього велосипед марки «Спутник», що належить ОСОБА_11 , вартістю 2080 грн., який у подальшому намагався продати та отримані гроші обернути на свою користь, чим заподіяв потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, продовжуючи свою злочинну діяльність, 21 травня 2019 року, близько 11.00 год., ОСОБА_8 прибув до господарства ОСОБА_11 , розташованого по АДРЕСА_2 , де з метою крадіжки чужого майна, проник до середини будинку, звідки повторно, таємно викрав планшет марки «PrestigioWize», вартістю 1500 грн., що належить потерпілій.

Не погодившись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок суду першої інстанції та перекваліфікувати його дії з ч.3 ст.185 КК України на ч.2 ст.185 КК України, призначивши більш м`яке покарання. Послався на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Не заперечуючи факту вчинення крадіжки майна та визнаючи свою провину, зазначив, що юридична оцінка його дій за ч.3 ст.185 КК України є неправильною. Так, у його діях не було проникнення у житло, оскільки двері будинку ОСОБА_11 були відчинені і він вільно туди потрапив, а вже потім побачив планшет і вирішив його викрасти. Потерпіла теж у місцевому суді підтвердила, що залишила вхідні двері будинку незамкненими.

Заслухавши доповідь судді; захисника обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених вище підстав; прокурора, котрий просив вирок місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

За змістом ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

Так, у судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у скоєнні крадіжки належного ОСОБА_11 планшету визнав, щиро розкаявся у вчиненому. Проте, заперечив факт проникнення у житло, оскільки вхідні двері будинку потерпілої були незамкнені.

Доводи апелянта зводяться до незгоди з наявністю у його діях такої кваліфікуючої ознаки крадіжки, як проникнення у житло. Однак вони є безпідставними, з огляду на таке.

За змістом ч.6 ст.13 Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, при вирішенні питання про наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого саме ч.3 ст.185 КК України, слід враховувати позицію щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду № 13-14кс18 від 18.04.2018 року, та виходити з того, що «проникнення», як кваліфікуюча ознака передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому. Спосіб проникнення принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має.

Для правильної кваліфікації дій особи за ч.3 ст.185 КК України, важливим є встановлення спрямованості умислу особи. Так, для основного складу крадіжки характерним є наявність в особи умислу на заволодіння чужим майном. Саме тому така кваліфікуюча ознака, як «проникнення», має місце лише тоді, коли проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища здійснювалося з метою заволодіння чужим майном.

У випадку, якщо особа формально безперешкодно увійшла (потрапила) у приміщення з обмеженим доступом з метою заволодіння майном, такі дії з урахуванням фактичних обставин справи, слід кваліфікувати як крадіжка, поєднана із проникненням у житло, інше приміщення чи сховище.

Отже, крадіжка, поєднана з проникненням у приміщення передбачає визначення, як ознак «приміщення», так і ознак «проникнення». Тільки сукупність цих ознак дає можливість кваліфікувати крадіжку за ч.3 ст.185 КК України.

Приміщення - це різного роду будівлі, споруди, які можуть бути постійними чи тимчасовими, та у яких може постійно чи тимчасово знаходитися та зберігатися майно.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 , шляхом відчинення незамкнених вхідних дверей, проник до середини будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , звідки повторно, таємно викрав планшет, що належить ОСОБА_11 .

При цьому потерпіла в місцевому суді пояснила, що викрадений планшет знаходився в будинку не на видному місці, а був схований у шафі під білизною.

А тому доводи апелянта про те, що він побачив планшет, коли вже виходив з будинку ОСОБА_11 , і лише тоді вирішив його викрасти, є непереконливими та спростовуються вищенаведеним.

Відтак, не дивлячись на те, що двері будинку потерпілої були незамкнені, проте вторгнення обвинуваченого будь-яким способом до належного ОСОБА_11 жилого будинку, де зберігалось належне останній майно, було незаконним.

А тому дії ОСОБА_8 , який саме з метою таємного викрадення майна проник до належного потерпілій будинку, правильно кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України.

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно, з чим погоджується і колегія суддів.

Відтак, позицію ОСОБА_8 щодо відсутності у його діях ознаки «проникнення у житло», колегія суддів вважає як захисну, з метою уникнення відповідальності за скоєне, так як вона повністю спростовується вищенаведеними доказами, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, неодружений, формально позитивно характеризується за місцем проживання; обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття; обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння; з урахування досудової доповіді органу пробації; дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі у розмірі, передбаченому санкціями ч.2 ст.190 та ч.3 ст.185 КК України, з урахуванням вимог ст.70 КК України, що буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Відтак, вирок місцевого суду є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Менського районного суду Чернігівської області від 25 листопада 2019 року щодо нього без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4