Номер провадження: 11-сс/813/2043/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 20.11.2019 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0003164, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.10.2019 року за ознаками кримінального провадження, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України,-

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання старшого слідчого СВ Малиновського ВП в м. Одесі, погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури №2, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0003164, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.10.2019 року за ознаками кримінального провадження, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, а саме: на документи, які були виявлені та вилучені 15.11.2019 року у приміщенні агенції нерухомості « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за адресою: АДРЕСА_1 та кв. АДРЕСА_2 .
Рішення слідчого судді мотивоване метою збереження речових доказів у даному кримінальному провадженні, наявністю обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, у зв`язку з чим слідчий суддя вважав за необхідне застосувати арешт вказаного майна /документів/ які вилучені під час обшуку та мають відношення до нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , із забороною розпоряджатись та користуватись ним.

Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді,представник власника майна ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухали слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 20.11.2019 року, просить її скасувати, постановити нову, якою скасувати арешт документів, що були виявлені та вилучені під час обшуку 15.11.2019 року у приміщенні агенції нерухомості « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за адресою: АДРЕСА_1 та кв. АДРЕСА_2 .
Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що кримінальне провадження відкрито без звернення потерпілої особи, а за власною ініціативою органу досудового розслідування. З боку органу слідства не надано доказів завдання шкоди будь кому. В протоколі обшуку зазначено невірну адресу. У вказаному кримінальному провадженні жодній особі не вручено підозру. Вилучені документи не визнано речовими доказами та не залучено до кримінального провадження у якості речового доказу. Вилучені документи не можливо визнати речовим доказом оскільки вони не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегли на собі його сліди.

Учасники апеляційного провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, однак до суду не з`явились. Прокурор в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Від представника власника майна надійшла заява про розгляд апеляційної скарги за його відсутності.
Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, відповідно до яких неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності учасників апеляційного розгляду та, відповідно до ч.4 ст.107 КПК України, не здійснювати технічну фіксацію судового провадження.

Мотиви апеляційного суду.
Згідно з вимогами ст.404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
З матеріалів провадження убачається, що слідчим під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
Як убачається з матеріалів провадження органом досудового розслідування проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003164, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.10.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, а саме за фактом заволодіння групою осіб шляхом обману правом власності на об`єкт нерухомого майна, який розташований на території Малиновського району м. Одеси, зокрема, за адресою: АДРЕСА_3 , до якого, за оперативною інформацією виявились причетні ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .
Про даний факт стало відомо під час здійснення досудового розслідування в рамках іншого кримінального провадження №0002139 від 25.05.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, про що свідчить постанова прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 від 15.10.2019 року про виділення матеріалів досудового розслідування (а.п. 7).
Відповідно до матеріалів провадження ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 24.10.2019 року у даному кримінальному провадженні було надано тимчасовий доступ до документів, на підставі яких інший фігурант у справі ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право на спадщину, які перебувають у володінні Київської державної нотаріальної контори, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів, 11а (а.п. 16-18).
На підставі вищевказаної ухвали слідчого судді було вилучено копії спадкової справи померлої ОСОБА_9 , що підтверджується протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 28.10.2019 року та описом вилучених документів від 28.10.2019 року (а.п. 19-27).
В матеріалах спадкової справи міститься копія заповіту померлої ОСОБА_9 , відповідно до якого ОСОБА_5 була свідком складання зазначеного заповіту на користь ОСОБА_7 , який за версією органу досудового розслідування, є її співучасником (а.п.26).
Крім того, на підставі ухвали слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 18.10.2019 року було проведено обшук 15.11.2019 року у приміщенні агенції нерухомості « ІНФОРМАЦІЯ_1 », за адресою: АДРЕСА_4 , в ході якого вилучено документи, які відповідно до протоколу огляду документів від 16.11.2019 року були оглянуті та долучені до матеріалів кримінального провадження у якості речових доказів (а.п. 28-39).
При цьому, вилучені документи мають безпосереднє відношення до вчинення дій, пов`язаних з переоформлення житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 та мають значення у даному кримінальному провадження як речового доказу.
Враховуючи наведене апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді, викладеними в оскаржуваній ухвалі, про законність проведеного обшуку та вилучення в ході його проведення документів, які відносяться до обставин незаконного заволодіння квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 , які є речовими доказами у даному кримінальному провадженні, та можуть бути використані як доказ факту і обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість прийнятого слідчим суддею рішення про накладення арешту на майно (документи).
Доводи представника власника майна про безпідставність накладеного арешту на майно не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки спростовуються матеріалами провадження, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.
Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає та представником майна надано не було.

Висновки апеляційного суду.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим така апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.
У відповідності до положень п.1 ч.3 ст.407 КПК України, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргупредставника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 20.11.2019 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0003164, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.10.2019 року за ознаками кримінального провадження, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України залишити без змін.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4