ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/821/445/20 ЄУНСС: 700/174/18 Категорія: ч. 1 ст. 125 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді суддів з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000077 від 15.03.2018 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 06 березня 2020 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, маючого на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 1048,80 грн. матеріальної шкоди, 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 5000 грн. витрат на правову допомогу,

в с т а н о в и л а :

Даним вироком ОСОБА_10 визнаний винуватим та засуджений за те, що у період часу з 13.03.2018 по 15.03.2018 у с. Бужанка Лисянського району Черкаської області, за місцем спільного проживання, між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 виникали словесні конфлікти, у ході яких ОСОБА_10 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , умисно наносив удари кулаком правої руки у районі правого та лівого плеча потерпілій, внаслідок чого ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді синців на лівому і правому плечах, на правому передпліччі, які згідно висновку експерта від 20.03.2018 №05-9-01/70 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанні можливостей їх отримання, відмовивши в задоволенні заявленого цивільного позову.

Зазначає, що потерпіла в судовому засіданні не змогла вказати місце, час, кількість ударів, механізм їх заподіяння, при цьому такі показання потерпілої суперечать єдиному доказу в кримінальному провадженні висновку експерта № 05-9-01/70 від 20.03.2018 щодо локалізації та давності спричинення тілесних ушкоджень. Наведене, на думку сторони захисту, свідчить про те, що потерпіла оговорила обвинуваченого.

Стверджує, що ОСОБА_10 жодних тілесних ушкоджень потерпілій не наносив, а докази, що свідчать про протилежне, матеріали кримінального провадження не містять.

Акцентує увагу на тому, що починаючи з 15.03.2018 всі процесуальні дії органом досудового розслідування проводились незаконно, а докази, здобуті за результатами їх проведення є недопустимими. Зокрема, вказує на недопустимість як доказів:

- листа доручення на проведення досудового розслідування, оскільки всупереч ст. 39 КПК України він підготовлений без проведення реєстрації та без відповідних процесуальних повноважень у слідчого СВ Лисянського ВП Звенигородського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_11 ;

-повідомлення про початок досудового розслідування від 15.03.2018, оскільки в порушення вимог ст.ст. 39, 40, 290 КПК України постанова про доручення проведення досудового розслідування не була пред`явлена ОСОБА_10 і вона не зазначена в реєстрі матеріалів досудового розслідування, доданого до обвинувального акта, тому у слідчого СВ Лисянського ВП Звенигородського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_11 були відсутні повноваження на здійснення досудового розслідування;

-постанови про створення слідчої групи від 15.03.2018, оскільки вона підписана, в тому числі, заступником начальника СВ Лисянського ВП Звенигородського ВП в Черкаській області ОСОБА_12 , який відповідно до ст. 39 КПК України не наділений таки процесуальним правом. Крім того такою постановою створена слідча група для розслідування кримінального провадження № 0000056 від 24.02.2018, а не кримінального провадження № 0000077 від 15.03.2018;

- постанови про призначення судово-медичної експертизи від 15.03.2018, оскільки вона всупереч ст. 242 КПК України, винесена не уповноваженою на те особою;

-висновок експерта від 20.03.2018 № 05-9-01/70, оскільки вона призначена не уповноваженою особою, а медичні документи, на підставі яких вона проводилась, були отримані без попереднього дозволу суду;

-повідомлення про підозру від 21.03.2018, оскільки воно здійснено не уповноваженою на те особою.

Оскільки в судовому засіданні не доведено, що обвинувачений вчинив інкримінований йому злочин, то відсутні підстави для задоволення заявленого цивільного позову, який є необґрунтованим, оскільки не доведено факт заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та обсяг необхідного лікування.

Також зазначає про необґрунтованість покладення на обвинуваченого судових витрат на правничу допомогу, оскільки вони мають покладатися пропорційно на обидві сторони.

На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 прокурором та потерпілою ОСОБА_7 подані заперечення, які зводяться до законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції та безпідставності апеляційних вимог.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду в судове засідання не з`явились обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , які не повідомили про причини своєї неявки, що, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає судовому розгляду по суті заявлених апеляційних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора про законність, обґрунтованість вироку суду першої інстанції і безпідставність апеляційних вимог сторони захисту, потерпілої ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_8 про необґрунтованість апеляційних вимог захисника та відсутність підстав для їх задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 до задоволення не належить.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

На думку колегії суддів, вказаних вимог процесуального закону суд першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню належним чином дотримався.

Зокрема, висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідає фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, яким суд дав правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

Обвинувачений ОСОБА_10 в суді першої інстанції, заперечивши свою провину в заподіянні потерпілій ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, просив його виправдати, відмовивши у задоволенні цивільного позову у повному обсязі.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_10 винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України за обставин, наведених у вироку суду першої інстанції, його винуватість підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції в їх сукупності доказами.

Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні зазначила, що з ОСОБА_10 перебувала у шлюбі, однак з грудня 2017 року вони разом не проживали. В період з 13 по 15.03.2018 між нею та ОСОБА_10 за місцем проживання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , постійно виникали словесні конфлікти, які були спровоковані поведінкою ОСОБА_10 . Обвинуваченого з незрозумілих причин охоплювала лють і він хапав її за руки, бив руками та ногами по тулубу, по голові. Внаслідок отриманих побоїв у неї були запаморочення, було важко пересуватися. 15.03.2018 через отримані тілесні ушкодження вона звернулася до лікаря травматолога Лисянської ЦРЛ та Лисянського відділення поліції із заявою. ОСОБА_10 і раніше безпідставно ображав її, принижував, кричав на неї, влаштовував істерики, погрожував спалити документи, викидав куплені нею продукти харчування. Такі сварки часто закінчувалися побоями.

Згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15.03.2018, ОСОБА_7 заявила про те, що в період з 13 по 15.03.2018 ОСОБА_10 наносив їй тілесні ушкодження.

Відповідно до дослідженого судом висновку експерта № 05-9-01/70 від 20.03.2018, у ОСОБА_7 мали місце тілесні ушкодження у вигляді синців на лівому і правому плечах, на правому і лівому передпліччі, які спричинені дією тупого твердого предмету (предметів), давність спричинення яких може відповідати вказаному в постанові часу, і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Тілесні ушкодження у ОСОБА_7 виникли не менше чим від дев`ятикратної дії твердого тупого предмету. Виключається можливість отримання даних тілесних ушкоджень при однократному падінні з висоти власного зросту та удару об тверду тупу поверхню, стоячи на даній площині.

Наведені докази, які були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, спростовують твердження обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що інкримінованого правопорушення він не вчиняв і тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_7 не наносив. Зазначені доводи обвинуваченого ОСОБА_10 колегією суддів розцінюються як намагання обрати такий спосіб захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Наявні суперечності в показаннях потерпілої ОСОБА_7 щодо локалізації та давності спричинення тілесних ушкоджень, на що посилається сторона захисту в апеляційній скарзі, на думку колегії суддів, не свідчать про те, що ОСОБА_7 оговорила ОСОБА_10 , а останній не заподіював їй тілесні ушкодження. Зокрема, потерпіла вказувала на те, що в період з 13 по 15.03.2018 ОСОБА_10 хапав її за руки, бив руками та ногами по тулубу, по голові, у зв`язку з чим 15.03.2018 вона звернулася до лікаря травматолога Лисянської ЦРЛ. Наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 підтверджена висновком експерта № 05-9-01/70 від 20.03.2018 про те, що у останньої мають місце легкі тілесні ушкодження у вигляді синців на лівому і правому плечах, на правому і лівому передпліччі, які спричинені дев`ятикратною дією тупого твердого предмету (предметів), давність виникнення може відповідати періоду з 13 по 15.03.2018.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання недопустимим доказом висновку експерта № 05-9-01/70 від 20.03.2018, з огляду на наступне.

Як на підставу для визнання експертизи недопустимим доказом сторона захисту посилається на те, що вона призначена не уповноваженою особою, а надані на експертизу медичні документи, отримані без попереднього на те дозволу суду.

Дійсно, за нормами ст. 242 КПК України в діючій редакції, судово-медичні експертизи у кримінальному провадженні проводяться виключно за ухвалою слідчого судді (суду). Разом з цим, за нормами КПК України, що діяли на момент внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, в даному випадку станом на 15.03.2018, відповідні експертизи призначались постановою слідчого або прокурора. При цьому зміни, внесені в ст. 242 КПК України ЗУ № 2147-VIII від 03.10.2017, на які посилається захисник, введені в дію через три місяці після набрання чинності Законом 16.03.2018, не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін, тобто починаючи з 16.03.2018.

Оскільки відомості за фактом спричинення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 внесено в ЄРДР 15.03.2018, то призначення судово-медичної експертизи щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень на підставі постанови слідчого від 15.03.2018, не є порушенням норм КПК України.

Щодо отримання медичних документів, наданих на експертизу без попереднього на те дозволу суду, колегія суддів виходить з того, що за змістом наведеного вище висновку експерта, медичні документи Лисянської ЦРЛ були надані експерту самою потерпілою ОСОБА_7 , тому підстави вважати, що вони отримані з порушенням норм КПК України, відсутні.

Підстав вважати, що докази, покладені судом в основу обвинувального вироку, не відповідають ст. 85 та ст. 86 КПК України в частині їх відповідності критеріям належності та допустимості, під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не здобуто.

Інші посилання захисника на порушення, допущені в ході досудового розслідування, були предметом перевірки та оцінки судом першої інстанції і не знайшли свого об`єктивного підтвердження, з чим погоджується і колегія суддів.

З огляду на наведене, колегією суддів в ході апеляційного перегляду судового рішення щодо ОСОБА_10 не встановлено обставин, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції та наявність підстав для виправдування останнього, як того вимагає в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 .

Щодо призначеного ОСОБА_10 покарання суд першої інстанції, на виконання вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який за класифікацією злочинів, передбаченою ст. 12 КК України, відноситься до злочинів невеликої тяжкості, встановлені фактичні обставини провадження, дані про особу винуватого, який характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, дані досудової доповіді про те, що ОСОБА_10 не становить великої небезпеки для суспільства за умови здійснення за ним нагляду, застосування соціально-виховних заходів та можливість його виправлення без призначення покарання у виді позбавлення або обмеження волі, при не встановленні обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що його обтяжують, обґрунтовано призначив найм`якіший вид покарання, передбачений санкцією ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу.

На думку колегії суддів, саме покарання ОСОБА_10 у виді штрафу у визначених судом межах, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, його меті, та не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства, та вимогами захисту основоположних прав особи.

Підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_10 судом покарання, колегією суддів не встановлено. Даних про наявність обставин, що є пом`якшуючими покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , з огляду на положення ст. 66 КК України, або можуть бути визнані такими, суду не надано і з матеріалів кримінального провадження не вбачається.

Колегія суддів також цілком погоджується з частковим задоволенням судом першої інстанції цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та витрат на правову допомогу, який вирішено з урахуванням положень ст.ст. 118, 127, 129 КПК України, ст.ст. 22, 1166, 1167, 1177, 1195 ЦК України, ураховуючи роз`яснення Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вважаючи суми визначені судом до відшкодування таким, що відповідають принципам добросовісності, розумності і справедливості.

Зокрема, судом обґрунтовано стягнуті з обвинуваченого ОСОБА_10 витрати потерпілої ОСОБА_7 на придбання медикаментів для лікування, пов`язаного з отриманими тілесними ушкодженнями, у відповідності до даних медичної карти хворого та в межах, підтверджених відповідними товарними чеками. Крім того стягнуто моральну шкоду, розмір якої співмірний з характером та обсягом понесених потерпілою душевних та психічних страждань, внаслідок неправомірних дій обвинуваченого.

До видів процесуальних витрат, передбачених ч. 1 ст. 118 КПК України належать витрати на правову допомогу.

За змістом ч. 2 та ч. 3 ст. 120 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги, зокрема, представника потерпілого, який надає правову допомогу за договором, несе потерпілий.

У разі ухвалення обвинувального вироку суд, на виконання ст. 124 КПК України, стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Оскільки між потерпілою ОСОБА_7 та адвокатом ОСОБА_8 укладено договір про представництво в кримінальному провадженні від 10.09.2018, а матеріали провадження містять квитанцію від 10.09.2018 № 93 про сплату ОСОБА_7 адвокату ОСОБА_8 гонорару в розмірі 5000 грн. за надання правової допомоги (формування документів, складання позовної заяви, заперечень, участь у судових засіданнях) при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 125 КК України, судом обґрунтовано стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілої здійснені нею та документально підтверджені процесуальні витрати на правову допомогу у визначеному розмірі.

Посилання захисника на пропорційне стягнення витрат на правову допомогу з обвинуваченого та потерпілої не узгоджуються з положеннями Глави 8 КПК України.

З огляду на наведене, доводи сторони захисту про безпідставність та необґрунтованість задоволення цивільного позову потерпілої, у визначених судом межах, колегія суддів вважає безпідставними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що вирок районного суду щодо ОСОБА_10 є законним і обґрунтованим, а підстави, передбачені ст. 409 КПК України, в тому числі з наведених в апеляційній скарзі обставин, для його скасування чи зміни відсутні.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Санкцією ч. 1 ст. 125 КК України визначено найбільш суворий вид покарання у виді виправних робіт та відповідно до ст. 12 КК України цей злочин віднесено до злочинів невеликої тяжкості.

З матеріалів кримінального провадження суд убачає, що з моменту вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і до часу розгляду провадження в апеляційному суді, тобто до 03.06.2020 минуло більше двох років.

Згідно з ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України.

Оскільки на момент розгляду апеляційних вимог по суті закінчилися строки давності, ОСОБА_10 підлягає звільненню від призначеного судом першої інстанції покарання на підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, п. 1 ч.1 ст. 407, ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 06 березня 2020 року щодо ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , - без задоволення.

На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_10 від призначеного за даним вироком покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців, в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий :

Судді :