07.04.2020 Єдиний унікальний номер 205/657/18
Провадження №1кп/205/828/20
Єд.унік.№205/657/18
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2020 року Ленінський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого: судді ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м.Дніпро, кримінальне провадження, яке зареєстроване в ЄРДР за №0000215 від 06 грудня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, освіта середня-технічна, розлученого, раніше засудженого: 14.03.2014 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська за ст.164 ч.1 КК України до 1 року обмеження волі; 22.06.2016 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська за ст.15 ч.2-185 ч.1 КК України до штрафу у сумі 850 грн.; 09.02.2017 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська до 2 років 1 місяця обмеження волі, звільненого 02.09.2019 року у зв`язку з відбуттям строку покарання, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.390 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

Обвинувачений ОСОБА_4 , 02 серпня 2017 року, на підставі припису, прибув до ДУ «Ігренський виправний центр УДПтСУ у Дніпропетровській області №133», який розташований за адресою: м.Дніпро, вул.Бехтєрєва 5, для видбуття покарання у виді обмеження волі, призначеного за вироком Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2017 року, де під розписку був ознайомлений з межами адміністративної території вказаної установи, порядком відбування покарання у виді обмеження волі та обов`язками, встановленими «Правилами внутрішнього розпорядку установи виконання покарань», затвердженими наказом Міністерства юстиції України №2186/5 від 29 грудня 2014 року, а також був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.390 КК України. На підставі наказу начальника ДУ «Ігренський виправний центр УДПтСУ у Дніпропетровській області №133» №777/АГ-17 від 20 жовтня 2017 року, обвинуваченому ОСОБА_4 було надано короткочасний виїзд за межі установи до КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня №11» ДОР для стаціонарного лікування, а також під розписку він був ознайомлений, що згідно з п.1 розділу ХХІХ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України №2186/5 від 29 грудня 2014 року, межа місця відбування покарання для засуджених, які проходять стаціонарне лікування у державних або комунальних закладах охорони здоров`я, встановлюється по території цього закладу та є територією виправного центру, яку він не має права покидати. Обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи з 20 жовтня 2017 року на лікуванні у зазначеному вище коммунальному закладі охорони здоров`я, реалізуючи свій злочинний умисел на залишення місця обмеження волі, 01 листопада 2017 року, близько 16 години 45 хвилин, самовільно покинув межі КЗ «Дніпропетровська міська клінічна лікарня №11» ДОР та пішов в особистих справах, тобто самовільно залишив місце обмеження волі, однак в той же день, близько 19 години 10 хвилин, був затриманий біля паркану ДУ «Ігренський виправний центр УДПтСУ у Дніпропетровській області №133», де він очікував передачу.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся за вчинене та підтвердив суду, що дійсно, при вказаних в обвинувальному акті обставинах, відбуваючи покарання у виді обмеження волі, призначене за вироком Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09.02.2017 року в ДУ «Ігренський виправний центр №133», з 20 жовтня 2017 року він знаходився на стаціонарному лікуванні у КЗ «Дніпропетровська міська лікарня №11». Будучи ознайомленим з п.1 розділу ХХІХ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, згідно з яким на час лікування територія лікарні є територією виправного центру та її залишати не можна, а також будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.390 КК України, 01 листопада 2017 року, близько 16 години 45 хвилин, він самовільно залишив межі лікарні та направився до виправного центу №133, оскільку у нього не було належного взуття, де і був затриманий.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 та інші учасники процесу не оспорюють фактичні обставини справи та правильно розуміють зміст цих обставин; у суду відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції. Роз`яснивши учасникам процесу положення ч.3 ст.349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд визнав недоцільним допит свідків в судовому засіданні, а також дослідження письмових доказів та на підставі ч.3 ст.349 КПК України, обмежився допитом обвинуваченого.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що вони поза всяким розумним сумнівом доводять в повному обсязі винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення в обсязі обвинувачення, яке було підтримано прокурором та кваліфікує дії обвинуваченого за ч.1 ст.390 КК України, як самовільне залишення місця обмеження волі, вчинене особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, керуючись ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, належить до категорії злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше засуджений, характеризується позитивно, має неповнолітню дитину та мати похилого віку, а також страждає низкою тяжких захворювань.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , у відповідності до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , передбаченою ст.67 КК України, суд визнає рецидив злочинів.

При призначенні покарання, суд також враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З огляду на зазначене, враховуючі обставини вчинення кримінального правопорушення, наявність обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 , щирого каяття останнього та позиції прокурора, який орієнтував суд на застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, суд вважає, що наявні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України і таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення і досягнення інших цілей покарання.

Питання про долю речових доказів підлягає вирішенню згідно вимог ст.100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.390 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на один рік.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину.

Відповідно до ст.76 КК України, покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 - не обирати.

Речові докази, якими було визнано: витяг з наказу №777/АГ-17, а також заяву та розписку ОСОБА_5 зберігати в особовій справі засудженого.

Вирок може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку після його проголошення підлягає врученню обвинуваченому та прокурору. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий: ОСОБА_1