Дата документу 31.03.2020 Справа № 334/2855/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/198/20
Єдиний унікальний № 334/2855/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.186, ч.1 ст.187 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному проваджені ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.187, ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.1 ст.187 КК України - 3 роки позбавлення волі;

- за ч.2 ст.186 КК України - 4 роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю три роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В порядку ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк покарання попереднє ув`язнення у даному кримінальному провадженні у період з 04.03.2018 по 21.03.2018.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 23000 грн. відшкодування моральної шкоди.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, 14 січня 2018, близько 19 години 30 хвилин, знаходячись неподалік будинку № 15 по вул. Зестафонській в м. Запоріжжя, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, з корисних мотивів, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої ОСОБА_10 , що полягало у нанесенні ударів по голові та тулубу, обвинувачений ОСОБА_7 спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянках правого передпліччя, правої молочної залози, лівого колінного суглобу, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження та відкрито викрав її мобільний телефон марки «Samsung», модель «GT-19060i», в корпусі білого кольору, ІМЕІ2: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , ринковою вартістю 2375 гривень, що належить ОСОБА_10 та втік з міста вчиненого кримінального правопорушення, розпорядившись майном на власний розсуд, чим спричинив останній матеріальний збиток на вказану суму.
15.02.2018, близько 21 години 30 хвилин, знаходячись на перехресті вул. Славутича та пров. Арбатського в м. Запоріжжя, маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , полягало у нанесенні не менше двох ударів кулаком в область обличчя, ОСОБА_7 спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кісток носа, синця з набряком м`яких тканин в область носа, які в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, контузію лівого ока, синця з набряком м`яких тканин в області лівого ока, крововиливу на білочній оболонці лівого ока, які в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, синця в області лівої щоки, синців та саден в області обличчя, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, та заволодів її мобільним телефоном «Samsung Galaxy» модель «J500H», в корпусі золотистого кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_3 , ІМЕІ2: НОМЕР_4 , ринковою вартістю 1600 та золотим кільцем 583 проби, вагою 1,69 г, ринковою вартістю 1 000 гривень 40 та втік з міста події, розпорядившись майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_11 матеріальний збиток на загальну суму 2600 гривень 40 копійок.
26 лютого 2018 року, близько 21-00 години, знаходячись неподалік будинку №160 по вул.Трансформаторників в м. Запоріжжя, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи повторно, ОСОБА_7 шляхом ривку з рук неповнолітньої потерпілої ОСОБА_12 , 2001 року народження, відкрито викрав мобільний телефон «Samsung» модель «J510H», в корпусі чорного кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_5 , ІМЕІ2: НОМЕР_6 , вартістю 4999 гривень, що належить ОСОБА_12 та втік з міста вчинення злочину, розпорядившись майном на власний розсуд, причинивши потерпілій ОСОБА_12 матеріальний збиток на вказану суму.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 не оспорюючи обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає, що вирок підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у необґрунтованому застосуванні положень ст.75 КК України. Прокурор вважає, що суд першої інстанції не вірно визначив наявність обставин, що пом`якшують покарання, оскільки такі обставин відсутні. Призначаючи покарання, суд першої інстанції не повною мірою взяв до уваги дані про суспільну небезпечність його особи. Також, судом не враховано, що злочини вчинено ОСОБА_7 відносно осіб, які в силу свого віку та статі не могли чинити опір його діям, мету злочину корисливий, стійку злочинну спрямованість його дій. Судом не обґрунтовано застосування способу призначення покарання за сукупністю злочинів.

На підставі викладеного прокурор просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.187 КК України 3 роки позбавлення волі, за ч.2 ст.186 КК України 4 роки позбавлення волі, на підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом частково складання призначених покарань 4 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення. В іншій частині вирок просить залишити без змін.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу процесуального прокурора; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів вирок місцевого суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам

Згідно до вимог ст.409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, окрім іншого, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені злочинів, при обставинах, наведених у вироку від 03 червня 2019 року, у апеляційній скарзі не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.404 КПК України перевірки в апеляційному порядку не підлягає.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 вірно кваліфіковані місцевим судом за ч.2 ст.186, ч.1 ст.187 КК України.

Відповідно до положень ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Доводи апеляційної скарги прокурора на предмет невідповідності призначеного покарання обставинам кримінального провадження та тяжкості кримінального правопорушення, а також особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, є формальними адже прокурор за вчинені обвинуваченим кримінальні правопорушення просить призначити ті самі покарання, яке призначив суд першої інстанції, хоча і просить застосувати інший спосіб складання покарання за сукупністю злочинів визначивши остаточне покарання шляхом часткового складання покарань. В більшій же мірі апелянтом порушуються питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються звільнення особи від покарання (неправильне застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність ст.75 КК України). Тобто прокурором ставиться питання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Вирішуючи питання про покарання ОСОБА_7 суд врахував відомості про особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості вчинених ним правопорушень, їх наслідки, обставини, які пом`якшують покарання і відсутність таких, які його обтяжують.

Судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив тяжкі злочини, однак раніше не судимий, має постійне місце проживання, працює, має цивільну дружину та виховує дитину. Обставинами, які пом`якшують покарання суд визнав щире каяття, сприяння розкриттю злочинів і відшкодування шкоди.

Доводи прокурора на предмет того, що суд не в повній мірі взяв дані про суспільну небезпечність особи, є необґрунтованими.

Твердження апелянта про те, що суд помилково дійшов висновку про наявність таких обставин, як сприяння розкриттю злочинів, щире каяття і відшкодування шкоди, які враховані як обставин, що пом`якшують покарання - є безпідставними. Так в обвинувальному акті, затвердженого саме прокурором ОСОБА_9 вказано, що обставиною, яка пом`якшує покарання - є активне сприяння розкриттю злочину. Обвинувачений висловлював жаль і сум з приводу скоєного, просив вибачення у потерпілих, що свідчить про його каяття. Суду неповнолітньою потерпілою ОСОБА_11 була подана заява погоджена і підтримана законним представником ОСОБА_13 , у якій зазначалось про відсутність матеріальних претензій до обвинуваченого і клопоталося про призначення останньому покарання без позбавлення волі. Також з матеріалів провадження випливає, що під час судового розгляду обвинувачений влаштувався на роботу і почав відшкодовувати шкоду іншій потерпілій ОСОБА_10 (зокрема 2000 грн.). Наведене свідчить про існування останньої обставини зазначеної судом. Більш того після постановлення вироку ОСОБА_7 продовжив відшкодовувати шкоду, про що надав відповідні докази. Крім цього, після звільнення з під-варти обвинувачений був знятий з обліку лікаря нарколога. З місця роботи має позитивну характеристику. Законний представник одної з неповнолітньої потерпілої ОСОБА_14 надав суду апеляційної інстанції заяву в якій не підтримав вимоги апеляційної скарги і просив вирок суду залишити без змін.

Отже, висновок суду щодо міри покарання призначеного судом обвинуваченому за вчинені ним злочини, а також можливість звільнення від відбування покарання з встановленим терміном випробування та покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених законом про кримінальну відповідальність, можна визнати достатньо обґрунтованим.

Окремо слід зазначити, що положення ст.70 КК України висвітлює способи призначення покарання, однак ця норма матеріального закону не зобов`язує суд обґрунтовувати висновки чому застосовується той, а не інший спосіб призначення остаточного покарання, адже підстави для застосування остаточного покарання за сукупністю злочинів витікають із встановлених обставин, які враховуються відповідно до ст.ст.65-67 КК України.

Доводи зазначені в апеляційній скарзі прокурора правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, істотних порушень законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження, також не встановлено.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 червня 2019 року, стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4