Справа №589/922/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/55/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 07 червня 2019 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Зимогір`я, Слав`яносербського району Луганської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу

- 10.09.2015 року Шосткинським міськрайонний судом Сумської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі, строком на 3 роки 1 місця, звільнений з місць позбавлення волі 23.11.2017 року на підставі ухвали Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 15.11.2017 року умовно-достроково на не відбутий строк 7 місяців 10 днів,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій не оспорюючи фактичних обставин справи, доведеності вини та правильності кваліфікації його дій, просив вирок суду змінити в бік пом`якшення.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 10.09.2015р. до покарання, призначеного цим вироком, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки і 1 місяць.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирішено долю речових доказів в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх доводів обвинувачений ОСОБА_7 вказував на те, що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає ступеню тяжкості та особі засудженого, оскільки за своїм розміром воно є несправедливим внаслідок суворості.

Зазначив, що з моменту відібрання в нього пояснень щиросердно розкаявся в скоєному, його свідчення, надані на початковому етапі досудового слідства, були покладені в основу обвинувачення, активно спряв розкриттю та розслідуванню злочину. Свідчень не змінював на всьому етапі досудового слідства та судового розгляду.

На переконання обвинуваченого, судом першої інстанції не було в повній мірі враховано обставин, що пом`якшують покарання. Вказує на те, що він має постійне місце проживання, родину, на його утримання перебуває дитина віком 2 роки, має професійно-технічну освіту і регулярний легальний заробіток уже близько року, за які утримує свою родину, а тому застосування до нього такої міри покарання у виді позбавлення волі, позбавить його засобів для існування.

Стверджує, що в ході досудового слідства він зробив для себе висновки у зв`язку з невідворотністю покарання за скоєний злочин, що свідчить про те, що об`єктивно змінились умови його життєдіяльності, що позитивно і суттєво вплинуло на нього і свідчить, що він не буде здійснювати кримінально карних дій у майбутньому.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_7 26.01.2018р. близько 03 год. 00 хв., діючи повторно, маючи умисел на таємне, з корисливих мотивів викрадення чужого майна, проник до кімнати АДРЕСА_2 , звідки викрав майно, що належить ОСОБА_8 , а саме: велосипед білого кольору марки «Fort» вартістю 18000 грн. та велосипед оранжевого кольору марки «Fort» вартістю 18000 грн., чим завдав останній матеріальний збиток на загальну суму 36000 грн. Після цього ОСОБА_7 з місця злочину зник та розпорядився майном на власний розсуд.

В судове засідання апелянт - обвинувачений ОСОБА_7 будучи належним чином повідомленим про дату і час розгляду його апеляційної скарги, про що свідчить відповідна розписка про отримання повістки в суд, до апеляційного суду на розгляд його скарги не з`явився, причини неявки до суду не повідомив і жодних клопотань про відкладення розгляду його апеляційної скарги не заявляв. За таких обставин, а саме належного повідомлення апелянта про розгляд його скарги, відсутності клопотань про відкладення та враховуючи, що участь обвинуваченого не є обов`язковою в даному апеляційному розгляду, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відповідності до ч.4 ст.405 КПК України, за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 .

Тому заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив вирок суду залишити без змін, а скаргу без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст. 394, ч.1 ст. 404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорювалися і докази щодо них на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло, вчинене повторно, є правильною.

Що стосується призначеного обвинуваченому покарання у виді 2 років позбавлення волі, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, ч. 2 ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання зазначені у ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами покарання» зазначено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

На переконання колегії суддів, призначаючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, вказаних вимог закону суд дотримався.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції призначаючи покарання ОСОБА_7 , враховано те, що обвинувачений раніше судимий, знов вчинив умисний тяжкий злочин, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом синдром залежності від алкоголю з 2014 року. Однак, за місцем реєстрації ОСОБА_7 характеризується позитивно, є особою молодого віку, має професійно-технічну освіту, хоча офіційно не працює, однак має регулярні легальні заробітки вже біля року. ОСОБА_7 одружений, має на утриманні дитину віком 2 років, з якими разом живе. На обліку у психіатра обвинувачений не перебуває.

Також, судом першої інстанції було взято до уваги те, що в судовому засіданні ОСОБА_7 визнав вину у вчиненому злочині, висловив жаль з приводу вчиненого, крім того, сприяв здійсненню досудового розслідування, що підтверджено стороною обвинувачення.

На підставі ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, - судом не встановлено.

Враховуючи наведені вище дані про особу обвинуваченого, відсутність обтяжуючих та наявність двох пом`якшуючих покарання обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність будь-яких претензій з боку потерпілої, якій повернуто її майно, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вказані обставини в їх сукупності дають достатні підстави для висновку про можливість призначення ОСОБА_7 в порядку застосування ст. 69 КК України більш м`якого, ніж передбачено санкцією ч.3 ст. 185 КК України, покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Таким чином, судом першої інстанції в повній мірі дослідженні усі обставини, які характеризують обвинуваченого, його ставлення до скоєного та надана відповідна обґрунтована та вмотивована оцінка вказаному.

Враховуючи наведене, на переконання колегії суддів, покарання призначене ОСОБА_7 у межах нижчої межі передбаченої санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 було призначено покарання у виді позбавлення волі на 3 роки та 1 місяць за попереднім вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 10.09.2015 року, від відбуття якого його звільнено 23.11.2017 року умовно-достроково на 7 місяців 10 днів на підставі ухвали Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 15.11.2017 року.

Даний злочин ОСОБА_7 вчинив 26.01.2018 року, тобто протягом невідбутої частини вказаного покарання.

У відповідності до приписів ч. 4 ст. 81 КК України, відповідно до яких у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового злочину суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує не відбуту частину покарання за попереднім вироком.

Частиною 4 статті 71 КК України встановлено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

З огляду на викладене, на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 10.09.2015 року до покарання, призначеного цим вироком, судом першої інстанції остаточно призначено до відбуття покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки і 1 місяць.

Стосовно обставин, на які посилається апелянт, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, його позитивна характеристика, наявність у нього стійких соціальних зв`язків, а також перебування на його утриманні малолітньої дитини , то дані обставини були враховані судом при призначенні виду та міри покарання із застосування ст. 69 КК України.

Крім того, враховуючи те, що дане кримінальне правопорушення було вчинене ОСОБА_7 під час умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 10.09.2015 року, а також те, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, на переконання колегії суддів, покарання не пов`язане з позбавленням волі не буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Таким чином, з урахуванням вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку суду в частині призначеного судом покарання. Наведені в апеляційні скарзі доводи не ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку, а тому вона задоволенню не підлягає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування оскаржуваного вироку, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 07 червня 2019 року відносно ОСОБА_7 , залишити без зміни, а його апеляційну скаргу на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4