Справа № 743/88/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/439/20
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

перекладача ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000401 від 11 вересня 2019 року, за апеляційними скаргами захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13 березня 2020 року, щодо:

ОСОБА_9 ( ОСОБА_11 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Узбекистан, уродженця м. Андіжан, Республіки Узбекистан, з базовою вищою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13 березня 2020 року ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 визначено рахувати з 11 вересня 2019 року, тобто з моменту його фактичного затримання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.

Зараховано обвинуваченому ОСОБА_9 в строк відбування покарання час затримання в якості підозрюваного з 11 вересня 2019 року по 13 вересня 2019 року та час утримання під вартою з 13 вересня 2019 року, із розрахунку один день затримання та один день утримання під вартою, за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_9 в дохід держави процесуальні витрати, в розмірі 15701 грн. 00 коп.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу вважаючи призначене його підзахисному покарання надто суворим, в зв`язку з чим просить його пом`якшити, посилаючись на те, що у оскаржуваному вироку хоча і зазначено, проте при призначенні міри покарання обвинуваченому не враховано того, що він щиро розкаявся у вчиненому, висловив жаль з приводу скоєного кримінального правопорушення, надав правдиві свідчення та співпрацював зі слідством, відшкодував потерпілому збитки, який в свою чергу подав до суду заяву про призначення ОСОБА_9 покарання не пов`язаного з реальним позбавленням волі. Крім того, на його думку, не було достатньо враховано висновки досудової доповіді органів пробації, відповідно до якої, виправлення особи без обмеження чи позбавлення волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

В поданій потерпілим ОСОБА_10 апеляційній скарзі ставиться питання щодо пом`якшення ОСОБА_9 призначеного судом першої інстанції покарання. Вказує, що при винесенні оскаржуваного рішення не було в достатній мірі врахованого того, що обвинувачений щиро каявся у вчиненому та висловлював жаль з приводу наслідків від вчиненого ним кримінального правопорушення. Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що претензій до обвинуваченого не має, оскільки він відшкодував завдані збитки, та родина останнього, повністю займалася організацією поховання потерпілої ОСОБА_12 .. Виходячи з поведінки останнього, вважає що його виправлення можливе без позбавлення волі, та просить врахувати його думку при призначенні покарання, пом`якшивши його.

Суд першої інстанції встановив, що 10 вересня 2019 року о 21 годині 20 хвилин ОСОБА_9 , керуючи автомобілем DAEWOO Lanos, д.н. НОМЕР_1 , рухаючись в смт.Ріпки Чернігівської області на вул.Шевченка по автодорозі «Київ-Чернігів-Нові Яриловичі», у напрямку від м. Чернігова до с. Нові Яриловичі, зі швидкістю близько 109?110 км/год., проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалась, перевищив максимально дозволену швидкість руху у населених пунктах, позначених дорожнім знаком 5.45 та 5.46, тим самим створивши своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, та неподалік будинку № 166 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка перетинала проїзну частину зліва направо відносно напрямку його руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді політравми: закритої черепно-мозкової травми з переломом кісток основи і склепіння черепа - саден та масивного синця голови, крововиливу в м`які тканини голови справа, перелому кісток основи і склепіння черепа, виражених субарахноїдальних крововиливів по випуклій поверхні правих лобно-скроневої та частково тім`яної долей та лівих тім`яно-скроневої і частково потиличної долей головного мозку, субарахноїдальних крововиливів по випуклій поверхні обох півкуль мозочка; вогнища забоїв головного мозку в товщі лівої скроневої, лівої потиличної, правої тім`яної та правої скроневої долей; закритої травми тазу - перелому правої лобкової кістки з розривами лобкового та правого крижово-здухвинного з`єднань з крововиливами в оточуючі тканини та в стінку сечового міхура; численних масивних саден тулубу, правої верхньої та обох нижніх кінцівок, синців правої верхньої та обох нижніх кінцівок, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням її смерті та за ступенем тяжкості мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Смерть ОСОБА_12 настала внаслідок набряку головного мозку, який виник внаслідок закритої черепно-мозкової травми з переломом кісток склепіння та основи черепа.

В даній дорожній обстановці водій ОСОБА_9 порушив вимоги п. 2.3 б (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі), п. 2.3 д (не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху), п. 12.4 (у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.) Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 року, що стало причиною виникнення і настання дорожньо-транспортної пригоди, та знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу з наведених в ній підстав, думку прокурора, котрий просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що подані апеляційні скарги сторони захисту та потерпілого, належить залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_9 відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. Учасники кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого та дослідження даних про його особу.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочину, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України у апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_9 призначено покарання за порушення правил безпеки дорожнього руху України, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але визнав та врахував обставини, що пом`якшують покарання за вчинення кримінального правопорушення, а саме визнанням вини, щире каяття та відшкодування шкоди потерпілому.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні саме такого покарання дотримався вимог кримінального закону. Будь-яких підстав для призначення більш м`якого покарання з мотивів, зазначених в апеляційних скаргах захисника та потерпілого, колегія суддів не вбачає, та підстав вважати таке покарання несправедливим в наслідок суворості, немає.

Колегія суддів з правильністю висновків суду першої інстанції погоджується та, з урахуванням вищенаведених обставин, вважає призначене покарання законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.

При цьому, доводи викладені в апеляційних скаргах вказаних висновків суду не спростовують, оскільки обставини, на які посилаються особи, які їх подали, були відомі суду першої інстанції та достатньою мірою враховані при призначенні покарання обвинуваченому, та, на думку колегії суддів, у сукупності не свідчать про необхідність призначення іншого розміру покарання.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України в разі якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин та посткримінальну поведінку, на відомостях про особу, її характеристиці, способі життя, соціальних зв`язках тощо.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності реального відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_9 та про відсутність підстав для ухвалення рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Оскаржуваний вирок містить переконливе обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_9 основного покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто в розмірі нижчому від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст.286 КК України, проте не є достатніми підставами для висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання.

Дійшовши висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 без реального відбування покарання, суд першої інстанції належним чином його обґрунтував, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, заподіяних наслідків, та положень статей 65, 69 КК України.

Враховуючи викладене, підстав для призначення більш м`якого покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , колегія суддів не вбачає, так як призначене судом першої інстанції покарання є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого.

Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку в матеріалах кримінального провадження колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги захисника-адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 - залишити без задоволення, а вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13 березня 2020 року, щодо ОСОБА_9 без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим в той самий строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4