Справа № 638/3949/20
Провадження № 1-кс/638/924/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Дзержинського районного суду м.Харкова клопотання слідчого Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 про арешт майна, погоджене прокурором Харківської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_4 , за матеріалами кримінального провадження №0000961 від 07.03.2020 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, -

встановив:

До слідчого судді звернувся слідчий з клопотанням, в якому просить накласти арешт на вилучений в ході огляду місця події від 16.03.2020 року мобільний телефон марки «Samsung J7» ІМЕІ: НОМЕР_1 .

В обґрунтування клопотання зазначає, що 06.03.2020 близько 14:10 год., невстановлена особа, знаходячись у 4-му під`їзді буд. АДРЕСА_1 , шляхом обману, заволоділа мобільним телефоном малолітнього ОСОБА_5 , чим було спричинено матеріальну шкоду ОСОБА_6 .
Слідчим Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_3 за даним фактом 07.03.2020 року, розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000961 за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

В ході досудового розслідування оперативним шляхом було встановлено, що вказаним мобільним телефоном з 06.03.2020 року, почав користуватись ОСОБА_7 , який під час допиту в якості свідка пояснив, що вказаний мобільний телефон марки «Samsung J7» imei: НОМЕР_1 він придбав 06.03.2020 у двох невстановлених осіб, які знаходились в салоні з ремонту мобільних телефонів, що розташований за адресою: м. Харків, пр. Л. Свободи, 30 та один з яких запропонував ОСОБА_7 придбати у нього даний телефон під приводом того, що він йому більше не потрібен, вході чого ОСОБА_7 , будучи запевненим в тому, що телефон не викрадений погодився його придбати та сплатив невідомому 1400 грн., після чого почав користуватись вказаним мобільним телефоном «Samsung J7» imei: НОМЕР_1 .

В подальшому, 16.03.2020 дізнавшись від працівників поліції про те, що 06.03.2020 вищевказаним мобільним телефоном у малолітнього ОСОБА_5 , шляхом обману заволодів невідомий чоловік, ОСОБА_7 добровільно видав для огляду мобільний телефон «Samsung J7» imei: НОМЕР_1 , який по закінченню огляду було вилучено.

Слідчий зазначає, що з метою забезпечення виконання завдань кримінального провадження щодо швидкого, повного та неупередженого розслідування, а також подальшого проведення необхідних слідчих дій під час досудового розслідування на теперішній час виникла необхідність у накладенні арешту на вилучений в ході огляду місця події від 16.03.2020 року, мобільний телефон марки «Samsung J7» imei: НОМЕР_1 . Повернення вилученого майна може негативно вплинути на встановлення істини по кримінальному провадженню, та встановлення усього кола осіб, причетних до скоєння вказаного кримінального правопорушення, оскільки у разі повернення зазначеного майна, можуть бути вжиті заходи та вчинені дії, направленні на його знищення, що може значно ускладнити або взагалі унеможливити встановлення об`єктивної істини у кримінальному проваджені, а також проведення необхідних слідчих дій.

В судове засідання слідчий, прокурор не з`явились, слідчий надав заяву, в якій просив клопотання розглянути без його участі, клопотання підтримав.
Інші учасники кримінального провадження в судове засідання не з`явились, ОСОБА_6 надала до суду заяву, в якій просила клопотання слідчого про арешт майна розглянути без її участі.
Розглянувши клопотання, дослідивши надані докази, слідчий суддя дійшов наступного.
В провадженні СВ Шевченківського ВП ГУНП України в Харківській області знаходиться кримінальне провадження №0000961 від 07.03.2020 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 06.03.2020 року близько 14:10 год. невстановлена особа, знаходячись у 4-му під`Їзді буд. АДРЕСА_1 , шляхом обману заволоділа мобільним телефоном малолітнього ОСОБА_5 , чим було спричинено матеріальну шкоду.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).
Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").
Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх не застосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ст.ст. 168, ч. 2, 236, 237 КПК України тимчасове вилучення майна: речей та документів, які мають значення для кримінального провадження, може здійснюватися також під час обшуку та огляду. Тому тимчасове вилучене майно може належати не тільки підозрюваному (ч.1 ст.167 КПК України), а й іншим особам.
Відповідно до ч.5 ст.171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
Встановлено, що 16.03.2020 під час огляду місця події ОСОБА_7 добровільно видав для огляду мобільний телефон «Samsung J7» imei: НОМЕР_1 , який по закінченню огляду було вилучено.

Враховуючи мотиви клопотання та обґрунтування його слідчим, склад майна, на яке слідчий просить накласти арешт, оцінивши потреби досудового розслідування, правову підставу для арешту майна, приймаючи до уваги, що не застосування арешту саме в такий спосіб, про який просить слідчий, може призвести до знищення, втрати або пошкодження майна, щодо якого ставиться питання про накладення на нього арешту, впевнившись, що слідчим надано достатньо доказів, які вказують на вчинення кримінального правопорушення, враховуючи наслідки арешту майна для інших осіб, виходячи із розумності та співмірності обмеження в результаті накладення арешту на майно завданням кримінального провадження, суд визнає клопотання обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Також слідчий суддя враховує, що вказаний захід забезпечення майна є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст.174 КПК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.98, 131, 132, 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

постановив:

Клопотання слідчого Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 про арешт майна, погоджене прокурором Харківської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_4 , за матеріалами кримінального провадження №0000961 від 07.03.2020 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України задовольнити.

Накласти арешт на вилучений в ході огляду місця події від 16.03.2020 року мобільний телефон марки «Samsung J7» ІМЕІ: НОМЕР_1 .

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1