ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/203/20 Справа № 175/777/15-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
за участю:
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,
захисника-адвоката ОСОБА_11 ,
потерпілого ОСОБА_12 ,
представника потерпілого ОСОБА_13
цивільного позивача ОСОБА_14 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_12 і його представника-адвоката ОСОБА_13 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_10 , -
ВСТАНОВИЛА:
цим вироком
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Спаське Новомосковського району Дніпропетровської області, проживаючого за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, інваліда третьої групи, одруженого, маючого малолітню доньку ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимого,
визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.
Цивільні позови потерпілого ОСОБА_12 і цивільного позивача ОСОБА_14 до ОСОБА_10 та ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також недоплаченого страхового відшкодування та безумовної франшизи, - залишено без розгляду.
Сплачений судовий збір у розмірі по 487 гривень 20 копійок - повернуто потерпілому ОСОБА_12 і цивільному позивачу ОСОБА_14 .
Вирішено питання про судові витрати.
Судом першої інстанції зазначено, що відповідно до обвинувального акту від 26 лютого 2015 року ОСОБА_10 обвинувачувався у тому, що близько 20.30 години 19 квітня 2014 року він, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-21099», державний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по автодорозі «Дніпропетровськ - Магдалинівка» зі сторони міста Підгородне у напрямку селища Спаське Новомосковського району Дніпропетровської області у правій смузі руху, з включеним світлом фар, зі швидкістю близько 60 км/год.
Здійснюючи рух у вказаному напрямку, в районі е/о № 61 автодороги «Дніпропетровськ - Магдалинівка» ОСОБА_10 втратив можливість контролювати рух свого автомобіля, виїхав на полосу зустрічного руху та допустив зіткнення із автомобілем «ВАЗ-217030-110-01», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_16 , який рухався у зустрічному напрямку прямо з включеним світлом фар.
Внаслідок зіткнення транспортних засобів пасажиру автомобіля «ВАЗ-217030-110-01», державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спричинені тілесні ушкодження у виді рубців на обличчі, що є наслідками загоєння скальпованої рани та забійних ран.
Ці тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких у зв`язку з тим, що потерпілий ОСОБА_12 вказує на рубці на його обличчі як невиправні і такі, що без хірургічного втручання не можуть зникнути незважаючи на те, що він пройшов курс реабілітаційного лікування в СМСЧ-6.
За версією органу досудового розслідування водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем, порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, і 10.1 Правил дорожнього руху України, які встановлюють:
- п.1.3 - «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;
- п.1.5 - «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;
- п.10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен впевнитись, що це буде безпечним та не створить перешкод чи небезпеки іншим учасникам руху».
Як зазначає орган досудового розслідування, невиконання водієм ОСОБА_10 вимог цих пунктів Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди і заподіянням потерпілому ОСОБА_12 тяжкого тілесного ушкодження.
Дії ОСОБА_10 , які виразилися в порушенні Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинили тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_12 , органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.
ОСОБА_10 свою провину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав і пояснив суду першої інстанції, що 19.04.2014 року приблизно о 20.30 годині він на автомобілі «ВАЗ-21099» рухався по автодорозі зі сторони м. Підгородне у напрямку сел. Спаське з увімкненим ближнім світлом фар зі швидкістю близько 60-70 км/годину. Під час руху за межами населеного пункту він раптово помітив на своїй смузі руху велосипедиста, на що пригальмував і скерував керований ним транспортний засіб вліво ближче до середини проїзної частини, не виїжджаючи на смугу зустрічного руху. Відстань до правого краю проїзної частини була приблизно півметра. В цей час сталося зіткнення з іншим автомобілем, який рухався у зустрічному напрямку без увімкненого світла фар. Інших подробиць не пам`ятає, оскільки отримав тілесні ушкодження, з якими його госпіталізували до лікарні. Стверджував, що ДТП сталася на його смузі руху, що він визначив за побаченими фотознімками, котрі показав йому слідчий.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що обвинувачення ОСОБА_10 не доведено з таких підстав.
Так, судом з огляду на допущені при їх складанні численні порушення вимог кримінального процесуального закону, детально описані у мотивувальній частині вироку, неповноту та суперечливість викладених у них відомостей, були визнані недопустимими доказами протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19.04.2014 року і додані до нього схема та фото-таблиця. Внаслідок цього були визнані недопустимими і похідні від них докази - висновки експертів № 70/27-740 від 21.10.2014 року та № 11-14 від 28.10.2014 року.
Також були визнані недопустимим доказами як такі, що здобуті всупереч вимог ст. ст. 104, 105 КПК України, протоколи слідчих експериментів від 12.05.2015 року, з план-схемами до них, проведених зі свідками ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , потерпілим ОСОБА_19 , а також план-схема до протоколу слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_10 .
Незважаючи на визнання недопустимими проведених експертних досліджень, суд першої інстанції проаналізував їх та решту наданих доказів і прийшов до висновку, що ними доведені лише факт настання ДТП, яка відбулася за участю водіїв ОСОБА_10 і ОСОБА_16 у місці та у час, котрі зазначені у обвинувальному акті, а також наслідки цієї ДТП у вигляді спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_20 . У той же час стороною обвинувачення не було достовірно встановлено і підтверджено належними і допустимими доказами, що зіткнення транспортних засобів відбулося саме на смузі руху автомобіля під керуванням ОСОБА_16 внаслідок виїзду на неї автомобіля під керуванням водія ОСОБА_10 , як про це зазначено в обвинувальному акті. Натомість версія обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що зіткнення транспортних засобів відбулося на смузі його руху внаслідок виїзду на неї автомобіля під керуванням ОСОБА_16 , наданими доказами не спростована.
Фактично розташування місця зіткнення вказаних автомобілів у межах проїзної частини дороги, зазначене в обвинуваченні, випливає лише з показань двох осіб, які зацікавлені у засудженні ОСОБА_10 , - потерпілого ОСОБА_21 і свідка ОСОБА_16 , - і не має об`єктивного підтвердження, що з урахуванням вимог ст. 17 КПК України, ст. 62 Конституції України щодо тлумачення усіх сумнівів на користь обвинуваченого не дозволяє зробити однозначний висновок «поза розумним сумнівом» про винуватість обвинуваченого ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху за обставин, викладених у обвинувальному акті від 26 лютого 2015 року, що призвело до тяжкого тілесного ушкодження потерпілому
ОСОБА_22 зв`язку із вищевикладеним суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність органом досудового розслідування і стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_23 у пред`явленому йому за ч. 2 ст. 286 КК України обвинуваченні, що відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, ч. 2 і ч. 4 ст. 17, ст. 94, п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України стало підставою для прийняття рішення про визнання останнього невинуватим у пред`явленому обвинуваченні через недоведеність вини та про його виправдання.
В апеляційних скаргах:
- прокурор просить вирок скасувати і призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції у зв`язку з неповнотою судового розгляду та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Вказує, що суд першої інстанції, оцінюючи докази, частину із них визнав недопустимими з огляду на їх недоліки та допущені при їх складанні процесуальні порушення, які фактично не є істотними, не впливають на зміст вказаних доказів і не могли бути підставою для прийняття такого рішення. Крім того, суд послався на істотні порушення прав та свобод людини, не вказуючи, чиї права та свободи були порушенні та у якому обсязі.
Зазначає, що у межах судового провадження в суді першої інстанції було задоволене клопотання сторони захисту щодо проведення слідчого експерименту зокрема із свідком ОСОБА_24 , втім фактично така процесуальна дія проведена не була, а після повторного допиту цього свідка у судовому засіданні 27 квітня 2018 року у задоволенні аналогічного клопотання сторони обвинувачення про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_24 як єдиного безпосереднього очевидця дорожньо-транспортної пригоди було відмовлено, чим, вважає, грубо порушено вимоги ст. 22, 410 КПК України, не дотримано принципи змагальності та рівності сторін, допущено неповноту судового розгляду.
Крім того вказує, що після виявлення факту нечіткості фіксації показань експерта ОСОБА_25 на оптичному носії, судом не було поставлено на розгляд питання щодо його повторного допиту та у подальшому показання останнього судом не оцінені при ухвалені судового рішення. Із цього приводу у вироку зазначене лише те, що навіть повторний допит експерта ОСОБА_25 ніяким чином не зможе змінити мотивів суду, чим, на думку апелянта, суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України та виявив свою упередженість.
- потерпілий ОСОБА_12 і його представник-адвокат ОСОБА_13 просять оскаржуваний вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у пред`явленому йому обвинувачені у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі, із призначенням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування усіма видами транспортних засобів.
Цивільний позов ОСОБА_12 задовольнити в повному обсязі.
Вказують, що суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, не дотримався приписів кримінального процесуального закону, зазначених в ст. ст. 373-374 КПК України, оскільки у вироку не наведено конкретних беззаперечних обґрунтувань і мотивів, з яких відкинуто фактичні обставини справи, встановлені органом досудового розслідування, а висновки суду першої інстанції є безпідставними, не базуються на безсторонній оцінці наданих стороною обвинувачення доказів і випливають із неправильної оцінки фактичних обставин справи.
На думку цих апелянтів, незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї провини, його винуватість підтверджується доказами, дослідженими в суді, а саме:
- показаннями потерпілого ОСОБА_12 , допитаного судом 12.03.2015р. та свідка ОСОБА_16 , допитаного судом 19.03.2015р., які в судовому засіданні пояснили, що саме водій ОСОБА_10 виїхав на смугу їх руху, в результаті чого і відбулося зіткнення;
- показаннями свідка ОСОБА_24 , допитаного судом 07.04.2015р. та 27.04.2018р., який пояснив, що 19.04.2014р., близько 20 год. 30 хв., він їхав по автодорозі на «скутері» до дому. В ході руху мопед «заглох» і він зупинився на узбіччі. Після чого він почув звук гальмування шин автомобіля і зіткнення транспортних засобів. Він був спиною до автомобілів. Після зіткнення проїхав велосипедист. На місці ДТП був близько 10-20 хвилин. В автомобілі «Пріора» сиділо два чоловіка, в іншому один. Крім нього, водіїв авто та пасажира «Пріора», на місці більше нікого не бачив. Де саме відбулося зіткнення вказати не може. Однак вказав, що коли їхав велосипедист після ДТП, то він лаявся. На думку апелянтів, із цих показань можна зробити висновок, що коли велосипедист рухався по краю проїзної частини у напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_10 , то останній його об`їжджав і при цьому допустив виїзд на смугу руху автомобіля під керуванням ОСОБА_16 ;
- висновком № 11-14 від 28.10.2014р. судового експерта ОСОБА_26 , відповідного до якого: у заданій дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ-21099» ОСОБА_10 для забезпечення безпеки дорожнього руху повинен був діяти згідно вимог п. п. 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху України; у заданій дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ-217030-110-01» ОСОБА_16 повинен був діяти згідно вимог п. 12.3 ПДР України; при заданих вихідних даних водій ОСОБА_16 не мав технічної можливості запобігти дану ДТП; при заданих вихідних даних водій ОСОБА_10 мав технічну можливість запобігти дану ДТП; в заданій дорожній обстановці в діях водія ОСОБА_16 не вбачається невідповідностей до вимог ПДР України; в заданій дорожній обстановці невідповідність дій водія ОСОБА_10 вимогам п. 10.1 ПДР України, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП;
- висновком № 70/27-356; 70/29-357 від 15.08.2015р. судового експерта ОСОБА_27 , відповідно до якого: (із показань ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , варіант № 2) при заданому механізмові події, дії водія ОСОБА_10 не відповідали вимогам п. 10.1 ПДР України, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням даної ДТП; в даній дорожній обстановці водій ОСОБА_10 повинен був діяти відповідно до вимог п. 10.1 ПДР України; при заданому механізмові події, дії водія ОСОБА_16 не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР України, однак дані невідповідності, з технічної точки зору не знаходяться в причинному зв`язку з даною ДТП. Технічна можливість уникнути зіткнення транспортних засобів для водія ОСОБА_10 визначалась виконанням ним вимог п. 10.1 ПДР України, і у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому їх виконати. В умовах даної події водій ОСОБА_16 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем.
На думку апелянтів, вищезазначені та інші докази, які були досліджені в судовому засіданні, свідчать про те, що водій ОСОБА_10 керуючи автомобілем ВАЗ 21099, порушив вимоги п. 10.1 ПДР України, що призвело до спричинення потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень, пошкоджень транспортних засобів, та він мав можливість уникнути настання вищевказаної ДТП. Таким чином ОСОБА_10 своїми необережними діями, які виразилися в порушенні Правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурорів, які наполягали на задоволенні апеляційної скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_12 і його представника-адвоката ОСОБА_13 , які просили задовольнити їх апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які проти задоволення апеляційних скарг заперечували, цивільного позивача ОСОБА_14 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_12 , який прохав задовольнити свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, дослідивши відповідні матеріали, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Так, відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Аналогічними за змістом є закріплені у ст. ст. 7, 17, 18 КПК України засади кримінального судочинства в частині презумпції невинуватості, забезпечення доведеності вини та свободи від самовикриття.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок суду ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції були виконані належним чином, а доводи, наведені в апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованість покладених в основу оскаржуваного вироку висновків суду про недоведеність поза розумним сумнівом того, що тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 були заподіяні внаслідок порушення вимог Правил дорожнього руху, допущеного водієм ОСОБА_10 .
Аналізуючи з урахуванням доводів апеляційної скарги вказані висновки суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з ними, оскільки вони ґрунтуються на наведеному у мотивувальній частині вироку детальному дослідженні та аналізі представлених стороною обвинувачення доказів, яким надана належна оцінка як кожному окремо, так і їх сукупності та взаємозв`язку.
Як було правильно встановлено судом першої інстанції, цими доказами доведені лише факт ДТП, що відбулася за участю автомобілів під керуванням водіїв ОСОБА_10 і ОСОБА_16 , які у місці та у час, котрі зазначені у обвинувальному акті, рухалися у зустрічному відносно один одного напрямку та зіткнулися, а також наслідки цієї ДТП у вигляді спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_12 . Разом із тим, конкретний механізм даної пригоди, а саме чи відбулася вона внаслідок виїзду автомобіля під керуванням водія ОСОБА_10 на зустрічну смугу руху, як про це зазначено в обвинуваченні, або внаслідок виїзду автомобіля під керуванням водія ОСОБА_16 на зустрічну смугу руху, як на цьому наполягає обвинувачений ОСОБА_10 , у межах досудового розслідування достовірно встановлено не було, як не було доведено цей механізм стороною обвинувачення і під час судового розгляду.
Колегія суддів, повторно дослідивши у межах апеляційного провадження наявні у матеріалах справи докази, погоджується з оцінкою, наданою ним судом першої інстанції, та вважає за необхідне зазначити, що під час складання на місці події протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди зі схемою до нього, розташування у межах проїзної частини дороги місця зіткнення автомобілів встановлене не було (т. 4 а.с. 7-14), як не вбачається воно і з інших об`єктивних доказів.
При складанні висновку № 70/27-240 від 21.10.2014 р. щодо винуватості водія ОСОБА_10 (т. 4 а.с. 141, 142) експерт ОСОБА_27 виходив виключно із механізму пригоди, зазначеного у постанові слідчого від 10.10.2014 р. (т. 4 а.с. 139), який полягав у тому, що водій ОСОБА_10 не переконався у безпеці маневру, внаслідок чого змінив напрямок свого руху ліворуч, виїхав на смугу зустрічного руху і допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ-217030-110-01. Інші варіанти фактичних обставин події експерту представлені не були і ним не розглядалися.
При складанні висновку № 11-14 від 28.10.2014 р. (т. 4 а.с. 163-169) експерт ОСОБА_26 користувався вихідними даними, наданими йому замовником експертизи - адвокатом ОСОБА_13 , представником потерпілого у даному кримінальному провадженні, згідно яким ОСОБА_10 відомостей про обставини події не надав. Таким чином, і експерт ОСОБА_26 виходив лише з механізму пригоди, який випливав з пояснень водія ОСОБА_16 та потерпілого ОСОБА_12 , при цьому і він у дослідницькій частині свого висновку зазначив про неможливість встановлення місця зіткнення автомобілів з конкретною прив`язкою розмірів відносно меж проїзної частини (т. 4 а.с. 166).
У межах судового провадження в суді першої інстанції з метою усунення вказаної суперечності у показаннях водіїв ОСОБА_16 та ОСОБА_10 , було призначено і проведено судову транспортно-трасологічну експертизу, відповідно до висновку якої за № 5720-15 від 01.12.2015 р. (т. 2 а.с. 34-40) місце зіткнення транспортних засобів, згідно показанням кожного із вказаних водіїв, було розташоване у межах його смуги руху. Визначити дійсне розташування місця зіткнення транспортних засобів експертним шляхом не надалося можливим.
Також було проведено судову транспортно-трасологічну експертизу та складено висновок за № 1949-16 від 08.08.2016 р. (т. 2 а.с. 91-105), яким проаналізовано взаємне розташування, характер утворення і загальний напрямок дії зусиль, внаслідок яких утворилися пошкодження і деформації аварійного характеру автомобілів, що брали участь у дорожньо-транспортній пригоді, і констатовано, що у показаннях водія ОСОБА_10 не вбачається технічної неспроможності в частині розташування автомобіля ВАЗ-217030-110-01 на момент зміни напрямку руху, в той час як у показаннях водія ОСОБА_16 вбачається технічна неспроможність в частині переміщення автомобіля ВАЗ-21099 на момент виїзду із зустрічної смуги руху по відношенню від місця зіткнення.
Крім того, було проведено повторну комісійну комплексну судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу і складено висновок № 13637/8634 від 31.05.2017 р. (т. 2 а.с. 177-199), згідно якому під час ДТП першопочатковий контакт мав місце між лівою стороною переднього бамперу автомобіля ВАЗ 21099 та лівою стороною переднього бамперу автомобіля ВАЗ 2170, втім визначити місце розташування цього контакту та смугу руху, на якій відбулося зіткнення, з розмірними характеристиками відносно меж проїзної частини дороги, експертним шляхом неможливо, як неможливо і перевірити з технічної точки зору спроможність показань кожного із водіїв і пасажира ОСОБА_12 щодо механізму пригоди. Також експерт проаналізував два варіанти фактичних обставин події, - згідно показанням водія ОСОБА_10 та показанням водія ОСОБА_16 , - і констатував, що у кожному із них у причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди перебуває порушення вимог Правил дорожнього руху іншим водієм ніж той, чиї показання беруться до уваги, а у діях останнього невідповідності вказаним вимогам не вбачається.
Із показань свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_24 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , цивільного позивача ОСОБА_14 вбачається, що жодний із них не був безпосереднім очевидцем зіткнення автомобілів і не може вказати, в якому саме місці проїзної частини дороги воно відбулося.
Таким чином, як було правильно констатовано судом першої інстанції в оскаржуваному вироку, жодний із досліджених експертних висновків не містить беззаперечних відомостей про порушення саме водієм ОСОБА_10 вимог Правил дорожнього руху, яке перебуває у причинному зв`язку із подією ДТП, як не містять їх і інші об`єктивні докази. Фактично обвинувачення ОСОБА_10 грунтується лише на показаннях другого водія - учасника пригоди, - ОСОБА_16 , - та потерпілого ОСОБА_12 , які не можуть вважатися достатнім обгрунтуванням обвинувального вироку суду з огляду на те, що вказані особи зацікавлені у засудженні ОСОБА_10 .
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає правильним і таким, що ґрунтується на фактичних обставинах справи та доказах, якими вони підтверджуються, висновок суду першої інстанції про те, що обвинувачення ОСОБА_10 грунтується лише на припущенні про його винуватість у настанні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 , а винність ОСОБА_10 у межах судового розгляду не знайшла підтвердження поза розумним сумнівом.
Доводами апеляційних скарг такий висновок не спростовується.
Так, посилання прокурора на неналежну оцінку судом першої інстанції протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19.04.2014 року з доданими до нього схемою та фото-таблицею, що були визнані неналежними доказами, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне. Як було правильно встановлено судом, у вказаному протоколі було зазначено про присутність при його складанні водія автомобіля ВАЗ-217030, яким є ОСОБА_16 , втім будь-які відомості про його особу не зазначені, як відсутній у протоколі і його підпис, що свідчить про те, що останній не був із цим протоколом ознайомлений. Згідно показанням слідчого ОСОБА_31 , який склав і підписав вказаний протокол, фотознімки на місці пригоди робив він особисто, втім відомості про використаний при цьому технічний засіб фіксації та про відповідний носій інформації у протоколі відсутні, як і відомості про технічні засоби, застосовані при виготовленні фотознімків, а також у фототаблиці не зазначена дата її виготовлення, а сама вона підписана слідчим ОСОБА_32 , який у проведенні огляду місця події участі не брав, джерело отримання ним цих фотознімків невідоме, проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні було йому доручене пізніше дня складання вказаного протоколу - 20.04.2014 р. та 10.09.2014 р. (т. 4 а.с. 6, 84). Втім згідно витягу з ЄРДР та повідомленням про початок досудового розслідування (т. 4 а.с. 1, 3, 4) слідчим у даному кримінальному провадженні є лише ОСОБА_33 .
Крім того, протокол огляду місця події від 19.04.2014 р. і додатки до нього не містять належних і достатніх відомостей про обстановку на місці пригоди на час її огляду, передбачених Інструкцією з оформлення працівниками Державтоінспекції МВС матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, затвердженої наказом МВС від 26.02.2009 р. № 77 - сталих орієнтирів, до яких здійснено прив`язку інших об`єктів та слідів, а також самих слідів - частин та об`єктів, що відокремилися від транспортних засобів, площі розсіювання уламків скла, осипання ґрунту тощо, координат місця зіткнення відносно сталих орієнтирів, зазначення назв зафіксованих на схемі об`єктів. Фактично із слідової інформації на схемі зображена лише, частково пунктирною лінією, окружність перед автомобілем 1, втім будь-які пояснення до неї відсутні і не вбачається за можливе встановити, чи є це місце зіткнення транспортних засобів, або осип скла чи землі, або калюжа технічної рідини з пошкодженого автомобіля чи інший об`єкт.
Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає наведені обставини достатніми підставами для визнання протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19.04.2014 року, з доданими до нього схемою та фото-таблицею, недопустимими доказами, як і похідних від них доказів - за принципом плодів отруєного дерева.
Посилання прокурора на неповноту судового розгляду і недотримання принципів змагальності в частині відхилення клопотання сторони обвинувачення щодо проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_34 колегія суддів оцінює критично з огляду на те, що останній, будучи допитаним в суді першої інстанції, вказав, що момент зіткнення автомобілів не бачив, оскільки на той час стояв на узбіччі спиною до дороги і лагодив свій мопед, а коли почув свист гальм та повернувся, то автомобілі вже зіткнулися, і хто саме з водіїв виїхав на зустрічну смугу - сказати не може. На допиті під час досудового розслідування він не казав, що саме водій ОСОБА_10 виїхав на зустрічну смугу руху, і засвідчив це своїм підписом лише під тиском слідчого, а насправді він цього не бачив. Схема до його протоколу допиту, наявна в матеріалах справи, не та, що була ним підписана.
Враховуючи такі показання обвинуваченого, колегія суддів погоджується із недоцільністю проведення слідчого експерименту за участю цього свідка, оскільки з його показань не вбачається істотних для справи відомостей, які могли бути перевірені і уточнені шляхом проведення такої слідчої дії. Посилання прокурора на первісні показання свідка ОСОБА_24 , надані ним на етапі досудового розслідування, і схему до протоколу його допиту, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на вищенаведені обставини, а також зважаючи на положення ч. 4 ст. 95 КПК України, згідно яким суд може обгрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих в порядку ст. 225 КПК України, і не вправі обґрунтовувати свої рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Доводи апеляційної скарги прокурора щодо нечіткості фіксації показань експерта ОСОБА_25 технічним записом судового засідання колегія суддів вважає такими, що не є підставою для задоволення апеляційних вимог з огляду на наступне. Так, за правилами ч. 1 ст. 356 КПК України допит експерта не є обов`язковим. Останній може бути за ініціативою сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суду викликаний у судове засідання для допиту для роз`яснення свого висновку. Прокурор, посилаючись в апеляційній скарзі на нечіткість фіксації технічними засобами показань експерта ОСОБА_25 , у той же час не вказує, в чому полягає неправильність або незрозумілість висновку від 31.05.2017 р. № 13637/8634, у складанні якого брав участь цей експерт, що саме у ньому потребує роз`яснення, яке значення для справи мають показання цього експерта у судовому засіданні або їх відсутність, а отже апеляційні доводи у цій частині мають формальний характер і не підтверджують незаконність або неправильність по суті оскаржуваного вироку.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_12 та його представника-адвоката ОСОБА_13 , колегія суддів вважає їх непереконливим з огляду на те, що вони полягають у зазначенні переліку доказів, якими, на думку цих апелянтів, підтверджується винуватість ОСОБА_10 , та наведенні їх короткого змісту. При цьому апелянти не зазначають, в чому саме полягає неправильність їх оцінки судом першої інстанції, яку колегія суддів натомість вважає правильною і з нею погоджується. Таким чином, доводи даної апеляційної скарги полягають виключно у переоцінці доказів із наданням їм тенденційної упередженої оцінки на користь обвинувачення, ігноруючи їх дійсний зміст та фактичні обставини, що ними підтверджуються.
Також колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини.
Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 6.12.88 (п.146) ЄСПЛ установив: «Принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляду справи з упередженої думки, що підсудний скоїв злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного».
У зв`язку із наведеним, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 413, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_12 і його представника-адвоката ОСОБА_13 , - залишити без задоволення.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_10 , - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4