Справа № 755/1769/18 Суддя в І-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1391/2019 Суддя в II-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складів складі суддів:
ОСОБА_2 (головуючий),ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року, -
в с т а н о в и л а :
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, непрацюючого, з середньою освітою, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз: 18.07.2013 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч.2 ст.186 КК України на підставі ст.71 КК України до 4 років і 1 місяця позбавлення волі; постановою Березанського міського суду Київської області від 03.02.2016 року на підставі ч.5 ст.72 КК України звільнений по відбуттю строку покарання, засуджено:
за ч.1 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки;
за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років;
на підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі;
вирішене питання про речові докази та процесуальні витрати.
Відповідно до вироку, ОСОБА_9 , 27 серпня 2017 року, близько 01 години 30 хвилин, з метою незаконного заволодіння чужим майном, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , підійшов до потерпілого ОСОБА_10 , який знаходився на зупинці громадського транспорту та реалізуючи свій умисел на відкрите викрадення чужого майна поєднаного із насильством, небезпечним для здоров`я потерпілого, наніс потерпілому ОСОБА_10 удар рукою та вирвав у нього сумку, в якій знаходилися документи потерпілого, банківські карти та майно загальною вартістю 3 300 грн., після чого побіг у напрямку Дарницької площі, в м. Києві.
Проте, після того, як потерпілий ОСОБА_10 наздогнав ОСОБА_9 та схопивши за шлейку власної сумки, обвинувачений ОСОБА_9 з метою здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, наніс численні удари кулаками в обличчя потерпілого, спричинивши останньому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості від яких останній впав на землю та не зміг чинити подальший опір. Скориставшись сприятливою обстановкою, обвинувачений ОСОБА_9 здійснив обшук верхнього одягу потерпілого та відкрито викрав з кишені штанів мобільний телефон, вартістю 4 000 грн.
Крім того, ОСОБА_9 , 16 грудня 2017 року, близько 12 години, з метою незаконного заволодіння чужим майном, перебуваючи за адресою: м. Київ, бул. Верховної Ради, 28, підійшов до потерпілого ОСОБА_11 , який заснув на лавці, здійснивши обшук верхнього одягу, повторно здійснив крадіжку мобільного телефону вартістю 1 700 грн., однак намагаючись непомітно залишити місце події, його дії були помічені випадковим очевидцем ОСОБА_12 , а в подальшому і свідком ОСОБА_13 . Усвідомлюючи що його дії були помічені сторонніми особами та стали носити відкритий характер, обвинувачений ОСОБА_9 свої злочинні дії не припинив та продовжуючи утримувати при собі викрадене майно, втік з місця події.
В апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_9 указано на незаконність вироку. Вважав, що пред`явлене йому обвинувачення було сфабриковане. Вказав на те, що потерпілий ОСОБА_10 у своїх первинних показаннях вказував на те, що його побило двоє осіб, які були у капюшонах і він їх впізнати не міг, а у додатковому протоколі допиту, який фактично був проведений 16.12.2017 року та який був датований заднім числом - 06.12.2017 року, потерпілий змінив свої показання. Із урахуванням викладеного, вважав протокол впізнання недопустимим доказом. Із цих же причин вважав недопустимим доказом і пенсійне посвідчення, яке йому підкинули працівники поліції та із якого не були зняті відбитки пальців. Звернув увагу на те, що потерпілий у своїх первинних поясненнях взагалі не згадував про викрадене пенсійне посвідчення, а реєстр матеріалів досудового розслідування не містить постанови про визнання пенсійного посвідчення речовим доказом. На думку обвинуваченого, протокол огляду речей від 24.01.2018 року є також недопустимим доказом, оскільки був складений із порушеннями положень ст.ст. 106, 107, 223, 228, 229 та 237 КПК України, які проявилися у тому, що під час проведення цієї слідчої дії був присутній лише свідок ОСОБА_12 , а речі розпаковувались у відсутність понятих. Окрім цього, під час проведення слідчої дії куртка для впізнання була представлена у одному екземплярі, що на його думку є грубим порушенням вимог ч.2 ст.229 КПК України. На думку апелянта, недопустимим доказом його вини є і висновок експерта № 1472/Е, оскільки із медичної картки потерпілого вбачається те, що при первинному огляді він вказав на те, що був побитий 28.08.2017 року у зв`язку із чим, звернення у лікарню не було пов`язане із подією, яка мала місце 27.08.2017 року. Обвинувачений вказав на те, в матеріалах справи відсутній протокол за результатами негласних слідчих (розшукових) дій, відповідно до якого, під час події злочину він знаходився у дома, що на його думку свідчить про його непричетність до вчинення інкримінованого злочину. Указаний протокол апелянту показували у відділі поліції, однак матеріали провадження його не містять. Таким, що не відповідає вимогам закону вважав проведений обшук за місцем його проживання, оскільки ця слідча дія не була проведене під час безпосереднього переслідування підозрюваної у вчиненні злочину особи. Із відеозапису проведення цієї слідчої дії вбачається те, що він спав дома, а будь-яких викрадених речей у нього не знайшли, що підтверджується рапортом на ім`я підполковника ОСОБА_14 . По факту відкритого заволодіння мобільним телефоном потерпілого ОСОБА_11 апелянт вказав на те, що відповідно до його показань, до нього підійшов ОСОБА_12 та запитав чи всі його речі на місці та пояснив те, що бачив як до нього підходив якийсь чоловік, однак що він робив він не бачив. Навдене, на думку апелянта свідчить про те, що якщо у ОСОБА_11 і був мобільний телефон, то він був викрадений таємно. Щодо протоколу впізнання чохла від телефону по даному епізоду злочину, апелянт вважав його недопустимим доказом оскільки ця слідча дія була проведена із порушенням вимог ч.2 ст.229 КПК України. На думку апелянта, із порушенням вимог ст.ст.228 та 229 КПК України було проведено і його впізнання ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки відповідно до показань допитаного у суді оперуповноваженого ОСОБА_15 , він на місці події усім показував фотографію ОСОБА_9 в оранжевій куртці та надавав відомості щодо нього. Вважав недопустимим і протокол впізнання куртки оранжевого кольору, оскільки ця слідча дія проводилася із порушенням вимог ч.1. та ч.2 ст.229 КПК України. Таким, що проведений із порушенням вимог ст.233 КПК України вважав і обшук його житла, який проводився без санкції слідчого судді. Щодо обставин, які пом`якшують його покарання, ОСОБА_9 вказав на те, що є одруженим, має на утриманні матір 1955 року народження, інваліда третьої групи, яка потребує постійного догляду. Просив вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції або скасувати вирок із закриттям кримінального провадження.
Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:
обвинуваченого, який подану апеляційну скаргу підтримав, підтвердив її доводи та просив її задовольнити;
захисника, який підтвердив доводи апеляційної скарги обвинуваченого та просив її задовольнити;
прокурора, який доводи апеляційної скарги обвинуваченого вважав необґрунтованими, просив залишити її без задоволення, а вирок без зміни;
вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 187, ч.2 ст.186 КК України за обставин, наведених у вироку, стверджуються доказами, дослідженими у ході судового розгляду.
Зокрема, по епізоду розбійного нападу, який мав місце 27 серпня 2017 року, вина ОСОБА_9 стверджується:
показаннями потерпілого ОСОБА_10 , відповідно до яких, у ніч з 26.08.2017 року на 27.08.2017 року, на зупинці громадського транспорту «Проспект Миру», до нього підійшов чоловік та після нанесення удару в голову став зривати барсетку правою рукою, а лівою продовжив наносити удари. Після цього, переслідуючи зловмисника, який заволодівши його барсеткою намагався залишити місце нападу, намагаючись відібрати барсетку, нападник наніс удар від якого він впав на землю та продовжив наносити удари. Коли він припинив чинити опір, нападник з кишені викрав мобільний телефон, після чого залишив місце злочину. Особою, яка вчинила розбійний напад на нього був ОСОБА_9 , якого потерпілий впізнав за зовнішніми рисами обличчя;
показаннями свідка ОСОБА_16 , відповідно до яких, останній точної дати не пам`ятав, але це могло бути 28.08.2017 року, у вечірній час доби на прохання ОСОБА_9 розблокував графічний код ключ на мобільному телефоні марки «Huawei» чорного кольору, який ОСОБА_9 хотів продати. Наступного дня свідок ОСОБА_16 продав цей телефон своєму сусіду;
показаннями свідка ОСОБА_17 , відповідно до яких, останній, в кінці серпня 2017 року придбав у свого сусіда ОСОБА_16 , мобільний телефон марки «Huawei», чорного кольору, який у подальшому був вилучений працівниками поліції;
протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 27.08.2017 року, в якому зазначається, що 27.08.2017 року, о 01 годині 30 хвилин, по просп. Миру, 2/3, невідома особа відкрито заволоділа особистими речами ОСОБА_10 та він перебуває у відділенні спецтравми у Київській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги;
протоколом пред`явлення для впізнання за фотознімками від 06.12.2017 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_10 вказав на фотознімок ОСОБА_9 , як на особу, яка 27.08.2017 року вчинила щодо нього розбійний напад;
протоколом огляду місця події від 05.10.2017 року, під час якого ОСОБА_17 зазначив, що мобільний телефон марки «Huawei» чорного кольору він придбав у ОСОБА_16 ;
протоколом пред`явлення для впізнання за фотознімками від 24.01.2018 року, під час якого свідок ОСОБА_16 вказав на фотознімок з ОСОБА_9 , як на фотознімок товариша;
протоколом огляду речей від 10.10.2017 року з ілюстративною таблицею, згідно якого слідчим за участю потерпілого ОСОБА_10 оглянуто мобільний телефон марки «Huawei Y6 Pro grey» темно сірого кольору під час якого, потерпілий ОСОБА_10 впізнав свій мобільний телефон, який був викрадений 27.08.2017 року за адресою: АДРЕСА_2 ;
висновком судово-медичної експертизи № 1472/Е від 11.01.2018 року, згідно якого, під час звернення за медичною допомогою 27.08.2017 року о 01 год. 43 хв., у ОСОБА_10 мали місце тілесні ушкодження в області голови середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу;
протоколом невідкладного обшуку квартири АДРЕСА_3 від 16.12.2017 року з ілюстративними таблицями, у ході якого вилучено пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_10 , а у кімнаті №2 кухні, що розташована навпроти вхідних дверей з пральної машинки марки «Indesit» вилучено куртку помаранчевого кольору, яка із середини сірого кольору;
показаннями свідка ОСОБА_18 , відповідно до яких, він, будучи запрошеним працівниками поліції у якості понятого при проведенні обшуку, який було проведено у квартирі обвинуваченого підтвердив вилучення багатьох зламаних мобільних телефонів, ювелірних виробів, декількох документів, які підтверджували особу, паспорти, студентський квиток та пенсійне посвідчення, яке знаходилось за гіпсокартоном біля шафи;
протоколом огляду речей від 01.01.2018 року під час якого слідчим оглянуто паспорт, 3 накладних з ломбарду, пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_10 , 2 студентських квитки, картка «Приватбанк», які вилучено згідно протоколом обшуку від 16.12.2017 року;
По епізоду грабежу, який мав місце 16 грудня 2017 року, вина ОСОБА_9 стверджується:

показаннями потерпілого ОСОБА_11 , відповідно до яких, 16.12.2017 року, після 10-ї години, перебуваючи на Дарницькій площі у місті Києві, біля магазину «Фора» присів на лавочці та задрімав приблизно на 30 40 хв. Прокинувшись від здійнятого галасу людей помітив як біг обвинувачений ОСОБА_9 , який на віддалі близько 5 метрів обернувся обличчям у його сторону та після цього виявив відсутність власного мобільного телефону;

показаннями свідка ОСОБА_12 , відповідно до яких, в першій половині дня, можливо о 12-й годині, 16.12.2017 року, він перебуваючи неподалік магазину «Фора» був свідком того, як один чоловік сидів на лавочці, а інший підійшов та почав щось шукати у кишенях сидячого та з лівої сторони з нагрудної кишені витягнув телефон. Після того як чоловік, який забрав щось з кишені почав йти в іншу сторону, він крикнув «Стій» на що останній обернувшись, почав бігти в сторону будинку. Після цього цей чоловік вийшов з іншої сторони в куртці іншого (сірого) кольору, а до того був в куртці помаранчевого кольору;

показаннями свідка ОСОБА_13 , відповідно до яких, у грудні 2017 року, у денну пору доби він був очевидцем того, як кричав свідок про вчинений злочин та бачив особу, одягнену у помаранчеву куртку, яка викрала мобільний телефон зі спини з віддалі близько 100 м. Цей чоловік зайшов за ріг будинку та через 5 хв. вийшов з іншої сторони, проте куртка була вивернута на іншу сторону, лише капюшон залишився оранжевим;
показаннями свідка ОСОБА_15 , відповідно до яких, він, обіймаючи посаду оперуповноваженого Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, після повідомлення про вчинення грабежу прибув на місце події, де у ході спілкування з потерпілим, який бачив грабіжника, пред`явивши йому фотознімок ОСОБА_9 останній ствердно підтвердив його особу;
протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 16.12.2017 року, в якому зазначається, що 16.12.2017 року, об 11 год. 30 хв., за адресою: м. Київ, б-р Верховної Ради, 28, невідома особа відкрито заволоділа мобільним телефоном потерпілого ОСОБА_11 ;
протоколом проведення слідчого експерименту від 13.01.2018 року, який відбувся у м. Києві по б-ру Верховної Ради між будинками №27 та 28, за участю потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 в присутності понятих, під час якого потерпілий ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_12 відтворили обстановку на місці події по факту грабежу;
протоколом огляду речей від 24.01.2018 року, у ході якого було оглянуто куртку чоловічу із зовнішньої сторони помаранчевого кольору, із внутрішньої сторони сірого кольору та у ході якого, свідок ОСОБА_12 вказав, що в дану куртку був одягнений невідомий йому чоловік, який 16.12.2017 року відкрито заволодів майном ОСОБА_11 .
Вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочинів за обставин, наведених у вироку стверджується іншими, зібраними у кримінальному провадженні доказами. Наведені докази узгоджуються між собою, взаємопов`язані, в сукупності доповнюють один одного, беззаперечно й достатньо підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_9 у розбійному нападі на потерпілого ОСОБА_10 та відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_11 . Дослідивши указані докази та давши їм належну юридичну оцінку у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих злочинів. Колегія суддів звертає увагу на те, що усі докази були зібрані в порядку, передбаченому КПК України. Обвинувачений, потерпілі та свідки були допитані судом із належною повнотою, усі обставини кримінального провадження, які мають істотне значення для правильного його вирішення були з`ясовані.
При цьому, суд першої інстанції визнавши належними у якості речових доказів пенсійного посвідчення на ім`я ОСОБА_10 , чохла чорного кольору та чоловічої куртки з написом «Scorpion bay», врахувавши положення ст.85 КПК України, прийшов вірного висновку про те, що інші речові докази, зазначені у постанові від 17.12.2017 року не мають відношення до даного кримінального провадження, у зв`язку із чим обґрунтовано визнав їх неналежними доказами вини ОСОБА_9 .
Колегія суддів визнає переконливими і висновки суду першої інстанції про недопустимість у якості доказу вини ОСОБА_9 у відкритому викраденні чужого майна протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 13.01.2018 року, які проводились за участю потерпілого ОСОБА_11 . Та обставина, що свідок ОСОБА_15 при зустрічі з потерпілим ОСОБА_11 на місці події пред`явив останньому фотознімок ОСОБА_9 , який у нього був на мобільному телефоні на що потерпілий підтвердив, що саме цю особу він бачив, яка від нього відходила, коли він заснув на лавочці, з огляду на вимоги положень ч.1 ст.228 КПК України виключала правові підстави у подальшому проведення цієї слідчої дії. Із аналогічних підстав, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимим у якості доказу і протокол пред`явлення для впізнання фотознімків від 13.01.2018 року, який проводився за участю свідка ОСОБА_12 та якому свідок ОСОБА_15 , з метою встановлення особи, яка вчинила даний злочин, за його показаннями імовірно пред`являв фотографію ОСОБА_9 на місці події.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині заперечення обставин відкритого заволодіння майном потерпілого ОСОБА_11 та як наслідок неправильної кваліфікації його дій, колегія суддів звертає увагу на те, що момент викрадення мобільного телефону у потерпілого ОСОБА_11 бачив свідок ОСОБА_12 , який крикнув: «стій !», на що обвинувачений ОСОБА_9 обернувся та почав бігти в сторону будинку. Після здійнятого галасу свідка ОСОБА_12 прокинувся потерпілий ОСОБА_11 , який бачив як біг ОСОБА_9 та обернувся у його сторону. Ці обставини були підтверджені також свідком ОСОБА_13 , який хоча факту безпосереднього заволодіння майном ОСОБА_11 не бачив, однак після здійнятого галасу зрозумів про вчинення злочину та бачив особу грабіжника. Показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_11 є логічними, послідовними, а також взаємоузгодженими. Факт виявлення протиправних дій свідком ОСОБА_12 , а у подальшому потерпілим ОСОБА_11 та свідком ОСОБА_13 свідчить про правильність кваліфікації дій ОСОБА_9 як відкрите викрадення чужого майна, оскільки його дії були помічені до настання реальної можливості розпорядитися викраденим майном. Та обставина, що потерпілий не бачив момент заволодіння його майном, будь-яким чином не спростовує правильність кваліфікації його дій як відкрите викрадення чужого майна, оскільки після здійнятого галасу свідка ОСОБА_12 , свідок побачив ОСОБА_9 , який повернувся у його сторону та фактично зрозумів те, що його дії були помічені. Спосіб, спрямованість умислу та мети направлених на таємне викрадення чужого майна також не указує на помилковість кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки в момент вчинення крадіжки його дії стали поміченими, тобто відкритими для оточуючих, які усвідомлювали протиправний характер його дій. Та обставина, що обвинувачений після викриків свідка ОСОБА_12 почав здійснювати втечу, свідчить про усвідомлення останнім того, що його дії були помічені, однак незважаючи на це, продовжив свої злочинні дії. Посилання обвинуваченого на те, що свідок ОСОБА_12 не бачив предмет крадіжки, не має правового значення для кваліфікації його дій як грабежу, оскільки визначальним є факт усвідомлення оточуючими протиправності характеру дій суб`єкта, а суб`єктом усвідомлення того, що його дії стали поміченими, тобто відкритими для оточуючих.
Твердження обвинуваченого про відсутність у матеріалах кримінального провадження будь-яких даних, які би підтверджували предмет грабежу та існування мобільного телефону у потерпілого ОСОБА_11 взагалі, колегією суддів визнаються такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Так, факт відкритого заволодіння мобільним телефоном, підтверджуються заявою потерпілого ОСОБА_11 про вчинення злочину, його показаннями наданими у ході судового розгляду та показаннями свідка ОСОБА_12 .
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що потерпілий ОСОБА_10 у наданих первинних показаннях у ході досудового розслідування вказував на те, що розбійний напад здійснювався групою осіб, яких він впізнати не міг, а в подальшому змінив ці показання, що на думку обвинуваченого ОСОБА_9 свідчило про недопустимість протоколу його впізнання за участю потерпілого, не ґрунтуються на вимогах закону. Перевіряючи доводи апеляційної скарги у цій частині, колегія суддів звертає увагу на те, що з огляду на положення ст.23 КПК України, суд отримує показання учасників кримінального провадження усно та безпосередньо у ході судового провадження. Зважаючи на викладене, показання потерпілого ОСОБА_10 надані ним у ході досудового розслідування не могли бути та фактично не використовувалися у якості доказу вини обвинуваченого. Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що первинні показання потерпілим були надані у лікарні після розбійного нападу у ході якого йому були спричинені численні тілесні ушкодження в області голови. Із показань потерпілого ОСОБА_10 вбачається те, що первинні показання про здійснення розбійного нападу групою осіб було викликано тим, що неподалік зупинки, де він перебував, знаходився ще один чоловік, який міг відволікати увагу. На думку колегії суддів, первинні показання потерпілого у цій частині були викликані його суб`єктивним сприйняттям обстановки на місці події, яке у сукупності із здійсненим на нього розбійним нападом поєднаного із спричиненими тілесними ушкодженнями, могло викликати у останнього хибне переконання щодо кількості співучасників злочину. Колегія суддів зважає на те, що потерпілий не наполягав у судовому засіданні на тому, що розбійний напад було вчинено групою осіб. Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06.12.2017 року за участю потерпілого ОСОБА_10 був проведений із дотриманням вимог ст.ст.223, 228, 231 КПК України. Таких порушень вимог закону, які би мали своїм наслідком визнання протоколу від 06.12.2017 року за результатами проведеної слідчої дії недопустимим доказом колегії суддів не вбачає та визнає апеляційну скаргу обвинуваченого у цій частині необґрунтованою.
Такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження є і доводи апеляційної скарги в частині недопустимості речового доказу пенсійного посвідчення на ім`я потерпілого ОСОБА_10 , яке на переконання ОСОБА_9 йому підкинули працівники поліції. Так, колегія суддів зважає на те, що відповідно до протоколу обшуку квартири АДРЕСА_3 від 16.12.2017 року з ілюстративними таблицями, який було проведено невідкладно у порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, а ухвалою слідчого суді Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2017 року надано дозвіл на проведення обшуку, у присутності понятих у кімнаті, яка розташована з лівої сторони від вхідних дверей вилучено пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_10 . Між тим, допитані у ході судового розгляду свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які були понятими у ході проведення обшуку, підтвердили факт вилучення пенсійного посвідчення. Долучена у якості додатку до апеляційної скарги копія рапорту о/у Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві відповідно до змісту якого, перевірка мобільних терміналів та номерних речей, які були вилучені під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_9 не могли представляти оперативний інтерес та у якості викрадених та втрачених речей не значилися, не можуть свідчити про вчинення незаконних дій працівниками поліції у ході проведення цієї слідчої дії. Будь-яких підстав вважати те, що вказане пенсійне посвідчення було підкинуте обвинуваченому матеріали кримінального провадження не містять. Між тим, із переглянутого у ході апеляційного розгляду відеозапису, на якому зафіксований перебіг обшуку, будь-яких сумнівів у законності дій працівників поліції у ході проведення цієї слідчої дії колегією суддів не вбачається. Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у матеріалах кримінального провадження постанови про передачу пенсійного посвідчення на зберігання потерпілому, то вони не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Так, постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 17.12.2017 року пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_10 було визнане речовим доказом та передано під розписку на відповідальне зберігання ОСОБА_10 . Наведене, свідчить про необґрунтованість доводів апеляційної скарги у цій частині.
Не заслуговують на увагу також і доводи апеляційної скарги щодо недопустимості у якості доказу вини ОСОБА_9 протоколу обшуку його квартири. Як убачається із матеріалів кримінального провадження слідчим, у порядку ч.3 ст.233 КПК України до постановлення ухвали слідчого судді 16.12.2017 року було проведено невідкладний обшук житла ОСОБА_9 пов`язаного із безпосереднім переслідуванням особи, яка підозрюється у вчиненні злочину. Та обставина, що 17.12.2017 року слідчий за погодженням із прокурором у порядку ч.3 ст.233 КПК України звернувся з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді, яке ухвалою слідчого суді Дніпровського районного суду м. Києва від 18.12.2017 року було задоволене та надано дозвіл на проведення обшуку квартири АДРЕСА_3 , на переконання колегії суддів свідчить про дотримання вимог закону у ході проведення цієї слідчої дії. Таких порушень вимог закону, які би мали своїм наслідком визнання протоколу обшуку від 16.12.2017 року за результатами проведеної слідчої дії недопустимим доказомколегії суддів не вбачає та визнає апеляційну скаргу обвинуваченого у цій частині необґрунтованою.

Такими, що не ґрунтуються як на матеріалах кримінального провадження, так і на вимогах закону є і доводи апеляційної скарги про недопустимість у якості доказу протоколу огляду речей від 24.01.2018 року під час якого оглянуто куртку чоловічу із зовнішньої сторони помаранчевого кольору, із внутрішньої сторони сірого кольору, у присутності одного свідка ОСОБА_12 . Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що при проведенні огляду речей від 24.01.2018 року, а саме, при оформленні протоколу зазначеної слідчої (розшукової) дії за участю свідка ОСОБА_12 вимоги ст. 237 КПК України були дотримані у повному обсязі. Доводи апеляційної скарги про те, що у ході проведення огляду речей слідчим не було представлено інших однорідних речей не може свідчити про незаконність проведеної слідчої дії з огляду на те, що на відміну від пред`явлення речей для впізнання, пред`явлення однорідних речей одного виду при проведенні огляду речей не передбачено вимогами ст.237 КПК України, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги у цій частині.
Щодо посилань обвинуваченого на недопустимість висновку судово-медичної експертизи № 1472/Е від 11.01.2018 року, із дослідницької частини якого вбачалося те, що потерпілий ОСОБА_10 до неврологічного відділення із закритою черепно мозковою травмою поступив лише 04.09.2017 року, а відтак ці травми не були пов`язані із подією злочину, яка мала місце 27.08.2017 року, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу. Так, із дослідницької частини даного висновку експертизи у якому аналізувалася медична карта амбулаторного хворого ОСОБА_10 вбачається те, що потерпілий 27.08.2017 року знаходився в спеціалізованому травматологічному відділенні з забійною раною голови, а 28.08.2017 року був оглянутий хірургом, який діагностував у ОСОБА_10 закриту черепно мозкову травму. Наведене свідчить про безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги у цій частині.
Колегією суддів визнаються безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 про відсутність у матеріалах кримінального провадження протоколів за результатами проведених негласних слідчих (розшукових) дій. Так, матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних, які би давали підстави стверджувати те, що у даному кримінальному провадженні проводилися будь-які негласні слідчі (розшукові) дії, а такі твердження обвинуваченого, колегією суддів розцінюються як такі, що направлені на уникнення відповідальності за пред`явленим обвинуваченням.
Щодо посилань обвинуваченого на те, що постанова про визнання речових доказів слідчого датована 01.01.2017 року, тобто раніше події злочинів та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, то вони не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження із яких вбачається те, що постанова слідчого про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання датована 17.12.2017 року (т.2 а.п.35).
Є такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 про недопустимість у якості доказу протоколу впізнання чохла від телефону та протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_13 . Так, у ході досудового розслідування такі слідчі дії не проводилися та у ході судового розгляду протоколи за результатами таких слідчих дій не досліджувалися.
Щодо доводів апеляційної скарги про недопустимість протоколів пред`явлення для впізнання за фотознімками за участю потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 , колегія суддів звертає увагу на те, що ці докази обґрунтовано судом першої інстанції були визнані недопустимими, у зв`язку із цим апеляційна скарга обвинуваченого у цій частині є безпідставною.
Посилання апелянта на обставини, які пом`якшують його покарання, зокрема факт перебування у шлюбі, перебування на його утриманні матері 1955 року народження, інваліда третьої групи, яка потребує постійного догляду, то ці обставини були враховані судом при призначенні покарання. Так, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання суд, із дотриманням вимог ст. 65 КК України, окрім наведених ОСОБА_9 даних, врахував також і те, що обвинувачений з 11.07.2017 року перебуває під наркологічним деспансерно-динамічним наглядом, має постійне місце реєстрації та проживання, раніше неодноразово судимий за злочини проти власності, відсутність працевлаштування, ступінь тяжкості вчинених злочинів, що відносяться до категорії тяжких злочинів, а також думку потерпілих, які наполягали на призначенні покарання у виді позбавлення волі. За своїм видом та розміром призначене ОСОБА_9 покарання є таким, яке необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів. Підстав для пом`якшення цього покарання колегія суддів не вбачає.
Колегією суддів не встановлено такої неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, які би вплинули чи могли вплинути на вирішення питання про винність обвинуваченого, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність чи на визначення виду та розміру покарання.
За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року щодо ОСОБА_9 колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим вирок слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців із моменту проголошення, обвинуваченим ОСОБА_9 протягом того ж строку з моменту вручення йому копії ухвали.

СУДДІ

__________ _____________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4