Номер провадження: 11-кп/813/244/20
Номер справи місцевого суду: 522/3867/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 06.11.2019 року по кримінальному провадженню №0000362, внесеному до ЄРДР 09.02.2018 р. відносно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, маючого середньо-спеціальну освіту, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, не зареєстрованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 07.07.2015 р. Київським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 186, ст. 118, ст. 70 КК України до 4-х років позбавлення волі;

- 11.09.2017 р. Малиновським районним судом м. Одеси за ч. 1 ст. 309 КК України, до штрафу 850 гривень;

- 06.02.2018 р. Приморським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України до 4-х років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений на 2 роки іспитового строку,

- обвинуваченогоу вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за попереднім вироком від 06.02.2018 р. Приморського районного суду м. Одеси за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, та остаточно до відбуття ОСОБА_7 призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_7 зараховано з 09.02.2018 року, тобто з моменту фактичного затримання.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк покарання ОСОБА_7 , термін його попереднього ув`язнення з 09.02.2018 року, тобто з моменту його фактичного затримання по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, до вступу вироку в законну силу, залишено без змін.

Відмовлено у задоволені цивільного позову ОСОБА_10 .

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 09.02.2018 року, близько 12 год., він та невстановлена особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, перебуваючи на розі вулиць Ковальської та Спиридонівської в м. Одесі побачили ОСОБА_10 , яка проходила повз них та розмовляла по мобільному телефону.
Побачивши у потерпілої мобільний телефон, у ОСОБА_7 та невстановленої особи, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, виник спільний злочинний намір, направлений на відкрите заволодіння майном, яке знаходилось у ОСОБА_10 , а саме мобільного телефону марки «Хіаоmі Redmі 4-Х».
Реалізуючи свій спільний злочинний намір, ОСОБА_7 та невстановлена особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, дочекавшись поки ОСОБА_10 договорить по телефону, та в момент, коли потерпіла поклала свій телефон марки «Хіаоmі Redmі 4-Х», в корпусі золотого кольору, вартістю 4300 грн., з двома сім-картами операторів «Лайфселл» та «Київстар», які вартості не мають, собі до правої кишені куртки, ОСОБА_7 разом з невстановленою особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, підійшли до потерпілої ззаду, де ОСОБА_7 відкрито заволодів вищевказаним майном, після чого передав викрадене майно невстановленій особі, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, який з місця скоєного ними кримінального правопорушення зник в невідомому напрямку, а ОСОБА_7 був затриманий. Своїми злочинними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_10 матеріальні збитки на загальну суму 4300 грн.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , зазначив, що вважає вирок суду першої інстанції незаконним з наступних підстав:

- висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження;

- відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді, що згідно п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України є підставою для закриття кримінального провадження.

Посилаючись на такі доводи, захисник ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 , не зважаючи на не визнання своєї провини обвинуваченим, суд першої інстанції послався у вироку на досліджені ним докази, зокрема:

- допит потерпілої ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції показала, що в той день гуляла з малолітньою дитиною і розмовляла по телефону, після розмови поклала телефон у карман, почула шаги. Її хтось штовхнув ззаду, після чого телефону вже не було у кармані. Її покликав чоловік, який затримав обвинуваченого. Він бачив як ОСОБА_7 разом з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, викрали телефон. Потерпіла вказала, що вона впевнена, що саме ОСОБА_7 заволодів її телефоном, оскільки після затримання він заявив їй, що телефон їй віддадуть «на кварталі». Оговорювати обвинуваченого в неї підстав не має. Більш того, що особа, яка безпосередньо затримала обвинуваченого, прямо вказала на нього, як на особу, яка викрадала телефон. Також потерпіла пояснила, що ОСОБА_7 , при затриманні, вів себе агресивно, погрожував предметом схожим на ніж, після такого вона була дуже налякана, так як була з маленькою дитиною і пережила великий стрес. Від цивільного позову в судовому засіданні відмовилась;
- допит свідка ОСОБА_12 , який показав, що проходив по вулиці та почув крики, коли обвинувачений побіг у його сторону, намагався його затримати, у нього в руці був металевий предмет. Також обвинуваченого намагався затримати молодий чоловік. Після приїзду поліції, вимагали у обвинуваченого викласти все з карману. Був предмет схожий на ніж. Дівчина просила віддати телефон;
- протокол пред`явлення особи для впізнання від 09.02.2018 року, згідно якого потерпілою ОСОБА_10 було впізнано особу зображену на фотознімку № 4, яким виявився ОСОБА_7 ;
- фототаблицю до протоколу пред`явлення особи для впізнання від 09.02.2018 року.
Колегія суддів вважає, що доводи сторони захисту з приводу відсутності достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 , а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є такими що спростовуються, з огляду на вищезазначені дослідженні докази, які ним проаналізовані та їм надана відповідна правова оцінка.

Приймаючи до уваги викладене, всупереч доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши досліджені докази у їх сукупності, дійшов вірного висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину доведена та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно та за попередньою змовою групою осіб.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до положень ст. 66 КК України, а саме наявність у обвинуваченого захворювання туберкульозу лівої легені.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 67 КК України, вірно зазначив як рецидив злочинів.

Суд першої інстанції зазначив, що він враховував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а саме, що він будучи раніше судимий, через три дні скоїв нове кримінальне правопорушення.
При таких обставинах, суд 1-ої інстанції вважав, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе лише в місцях позбавлення волі, оскільки він окрім того, раніше судимий, та вчинив новий злочин в період іспитового строку.
На думку суду апеляційної інстанції, покарання обвинуваченому судом 1-ої інстанції призначено з урахування обставин справи, оскільки матеріалами провадження дійсно підтверджено, що ОСОБА_7 раніше був неодноразово судимий, в тому числі за вчинення корисливих злочинів, знову вчинив корисливий злочин, маючи не зняту та не погашену судимість. При цьому, вказаний злочин ним був вчинений в період іспитового строку, що в свою чергу свідчить про недостатність перевиховання останнього в місцях позбавлення волі та відсутність сформованої психологічної готовності до життя в нових соціальних умовах.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що з урахуванням фактичних обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише в місцях позбавлення волі та правильно застосував до обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі, а призначення більш м`якого покарання у даному випадку, або застосування до нього умовно-дострокового звільнення є недоцільним.
Доводи захисника ОСОБА_8 наведені у апеляційній скарзі, щодо невинуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, колегія суддів вважає безпідставними, адже захисником не наведено жодного доказу на їх обґрунтування.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як постановлений з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства.

Керуючись стаття 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 06.11.2019 року, яким ОСОБА_7 , визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців, а засудженим, який утримується під вартою, у той же строк, з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4