ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000068 від 27 грудня 2012 року, за апеляційною скаргою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_5 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року щодо
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Дніпропетровськ, громадянина України, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , -
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України,

за участю:
секретаря - ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000068 від 27 грудня 2012 року, щодо ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, повернуто прокурору, з підстав його не відповідності вимогам кримінального процесуального закону, зокрема, п. 5 ч. 2 ст. 291 цього кодексу.
Мотивуючи ухвалене рішення, суд першої інстанції посилався на те, що в обвинувальному акті формулювання обвинувачення не містить таких суттєвих обставин, що підлягають встановленню та доказуванню у кримінальному провадженні, як мотив та спосіб вчинення злочину, і є таким, що не відповідає правовій кваліфікації інкримінованого кримінального правопорушення через відсутність обов`язкової кваліфікуючої ознаки цього злочину, не може бути визнане конкретним, зрозумілим та детальним, як того передбачають наведені вище вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу скасувати та призначити новий розгляд цього кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі суду.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги прокурор посилається на невмотивованість та не обгрунтованість висновків суду про порушення вимог ст. 291 КПК України. Прокурор зазначає, що формулювання обвинувачення є конкретним, в ньому зазначено час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину, які мають значення для справи, зазначено форму умислу і мета дій обвинуваченого щодо привласнення чужого майна. Вказує, на те, що корисливий мотив не є обов`язковою ознакою складу злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , тому його незазначення в обвинувальному акті не є порушенням вимог кримінального закону. Окрім цього, на думку прокурора, можливі недоліки реєстру матеріалів досудового розслідування самі по собі не можуть бути підставою для повернення обвинувального акту та не можуть вплинути на повноту судового розгляду, безпосередність дослідження доказів та законність прийнятого судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 291 КПК України визначено вимоги, яким повинен відповідати обвинувальний акт, до яких, зокрема, належить зазначення у ньому фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення.
Колегією суддів встановлено, що обвинувальний акт вказаним вимогам закону не відповідає, а тому висновки суду щодо необхідності його повернення є обґрунтованими.
Як видно з обвинувального акта, органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 4 ст. 194 КК України, як привласнення чужого майна, яке перебувало у його віддані.
Між тим, викладені в акті фактичні обставини злочину суперечать сформульованому обвинуваченню.
Так, в обвинувальному акті відсутнє посилання на мету та мотив вчинення ОСОБА_6 цього злочину.
Диспозиція ч. 4 ст. 191 КК України передбачає кримінальну відповідальність за учинення дій, передбачених частинами першою (привласнення чи розтрата чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні), другою або третьою цієї статті, якщо вони вчинені у великих розмірах.
Привласнення як спосіб вчинення злочину полягає в умисному протиправному і безоплатному вилученні (утриманні, неповерненні) винним чужого майна, яке знаходилось у його правомірному володінні, з наміром в подальшому обернути його на свою користь чи користь третіх осіб.
Обов`язковими суб`єктивними ознаками привласнення майна, яке було ввірене чи перебувало в її віданні є корисливий мотив - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна, та корислива мета - збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.
Разом з цим, суб`єктом привласнення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 191 КК України, може бути особа, якій майно, що є предметом цього злочину, було ввірене чи перебувало в її віданні.
Із викладених в обвинувальному акті фактичних обставин убачається, що ОСОБА_6 інкримінується, що він з 01.06.2005 по 14.07.2010, знаходячись у магазині «Шериф» ЧП Кобзар, будучи матеріально відповідальною особою, працюючи продавцем відділу електроніки заволодів товарно-матеріальними цінностями, які належали ЧП Кобзар на загальну суму 251737 гривень.
Між тим, такий виклад фактичних обставин злочину взагалі не містить посилання на те, що зазначене майно протягом такого значного періоду перебувало у віданні ОСОБА_6 , як і відсутнє посилання на відповідний правовий документ (договір), на підставі якого обвинувачений був матеріально-відповідальною особою саме протягом зазначеного періоду, що, у свою чергу, позбавляє суд об`єктивної можливості визначити, чи є ОСОБА_6 суб`єктом цього злочину.
Разом з цим, всупереч вимогам п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 91, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України формулювання обвинувачення не містить зазначення мотиву вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України та способу вчинення привласнення майна, що належало ЧП «Кобзар», що є предметом доказування та має суттєве значення для визначення правильної кваліфікації дій обвинуваченого.
Окрім того, формулювання обвинувачення, викладене в обвинувальному акті не містить посилання на таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення привласнення чужого майна у великих розмірах, яка є обов`язковою для кваліфікації дій саме за ч. 4 ст. 191 КК України.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що органом досудового розслідування в обвинувальному акті не викладено тих обставин, які у відповідності з вимогами ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, що унеможливлює призначення судового розгляду, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про невідповідність акта вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.
При цьому, колегія суддів наголошує, що ст. 338 КПК України хоча і передбачає зміну обвинувачення у суді, однак залишає це право за прокурором.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленої судом першої інстанції ухвали та не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2019 року про повернення обвинувального акту прокурору залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4