Справа №295/2703/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
за участі:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
представника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі клопотання про зміну вироку суду та призначення більш м`якого покарання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

встановив:

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням, в якому просить вирок Черкаського обласного суду від 26.03.2001 та ухвалу Верховного Суду України від 29.05.2001 змінити, призначити йому покарання за п.п. б, д, ж з, і ст. 93 КК України 1960 року у виді позбавлення волі строком на 15 років та звільнити його від подальшого відбування покарання, оскільки цей строк він вже відбув.

Засуджений в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду клопотання, подав заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, у зв`язку з чим суд проводить розгляд справи у його відсутність.

Захисник клопотання засудженого підтримав з підстав, викладених у ньому.

Представник ДУ «ЖУВП (№8)» заперечував проти задоволення клопотання засудженого як безпідставне.

Прокурор висловив думку про відмову у задоволенні клопотання за відсутністю підстав.

Дослідивши матеріали особової справи, суд прийшов до таких висновків.

Вироком Черкаського обласного суду від 26.03.2001 ОСОБА_6 засуджено за ст.ст. 93 п.п. б, д, ж з, і, 117 ч. 4, 118 ч. 2, 206 ч. 2, 140 ч. 2, 42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією частини майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 29.05.2001 вирок вирок Черкаського обласного суду від 26.03.2001 залишено без змін.

Засуджений на даний час відбуває покарання у ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№8)».

Рішенням Конституційного суду України №1-33/99 від 29.12.1999 положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Законом України від 22.02.2000 N 1483-III ККУ 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що "встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк"; слова "смертна кара" в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова "довічне позбавлення волі" у відповідних відмінках.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 справа № 1-5/2011 у пункті четвертому зазначив, що рішення КСУ від 29 грудня 1999 року не стало новим законом, що пом`якшує кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки КСУ повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. При цьому, виключно кримінальними Законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

В пункті шостому зазначеного рішення КСУ вказує, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, яка була передбачена Кодексом 1960 року та положення цього Кодексу із змінами внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч.1 ст. 58 Конституції України, ч.2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч.1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано. Крім того, зазначеним Законом засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша ст. 25 Кодексу 1960 року та частина друга ст. 87 Кодексу 2001 року).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18.05.2006, заяви N 9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13.12.2007, заява N 39458/02).

З огляду на наведене, підстави для зміни вказаних судових рішень та призначення іншого покарання в судовому засіданні не встановлені, суд приходить до висновку про відсутність підстав для заміни покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на певний строк.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд, -

постановив:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про зміну вироку суду та призначення більш м`якого покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою, на протязі того ж строку з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1