КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 ,
з участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 ,
обвинуваченої ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0008813 стосовно

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкис. Красний Кутськ Павлодарської області (Казахстан), громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 125 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_12 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року ОСОБА_12 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 125 КК України, та їй призначено покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 гривень.
На підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку з закінченням строків давності ОСОБА_12 звільнено від покарання.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року кримінальне провадження стосовно обвинуваченої ОСОБА_13 ___________________________________________________________
Справа №11-кп/824/229/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_14
Категорія: ч. 1 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_1
ОСОБА_15 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито у зв`язку зі смертю обвинуваченої.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_16 та ОСОБА_12 , 29.06.2013 року близько 18 год., перебуваючи на території земельної ділянки АДРЕСА_1 , піднялись на складені біля паркану дерев`яні колоди, щоб мати змогу дістати руками до потерпілої ОСОБА_17 , яка в цей час перебувала по інший бік паркану, на території земельної ділянки АДРЕСА_1 , та після раптово виниклої сварки, на ґрунті неприязних відносин, ОСОБА_12 схопила потерпілу за волосся та почала тримати з метою усунення перешкод для ОСОБА_16 та задля того, щоб потерпіла не змогла відійти в сторону. Одночасно, ОСОБА_16 в цей же час, зверху над парканом, почала наносити удари рукою по потерпілій в область голови, правого плеча та грудної клітини з правої сторони, чим спричинили потерпілій легкого ступеня тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі з доповненнями та змінами до неї обвинувачена ОСОБА_12 , вважаючи вирок суду незаконним через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження щодо неї на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що під час досудового розслідування слідчим були порушені її процесуальні права на захист, оскільки, у порушення вимог ст.ст. 20, 42 та ч. 2 ст. 114 КПК України, слідчий, з метою позбавити її скористатися своїми процесуальними правами, як то заявити клопотання про проведення процесуальних дій, збирати і подавати слідчому докази, одразу, після підписання нею протоколу допиту підозрюваної, повідомив її та захисника про завершення досудового розслідування, а також, що він відкриває матеріали досудового розслідування.
При цьому заяву захисника про необхідність надати йому час підготувати письмове клопотання про проведення додаткових процесуальних дій і витребування доказів, слідчий залишив без уваги, повідомивши, що прокурор установив строк закінчення досудового розслідування 30.10.2014 року і якщо вони не будуть знайомитися з матеріалами справи, він зробить записи, що вони відмовилися.
Разом з тим, захисником було оскаржено порушення її прав на захист прокурору Голосіївського району м. Києва та прокурору м. Києва, але у відповідях, що надійшли захиснику, було вказано, що останній має право заявити клопотання про проведення процесуальних дій під час судового розгляду справи, однак, суд першої інстанції не тільки не дав оцінки порушенню її прав, як підозрюваної на захист під час досудового розслідування, а і позбавив її права на захист під час розгляду справи у суді, відхиливши усі клопотання її захисника, пов`язані з отриманням доказів, а саме: витребування документів зібраних під час досудового розслідування, в яких містилися перші пояснення потерпілої і її протокол допиту слідчим; перші пояснення свідків обвинувачення; витребування інформації про телефонні вихідні дзвінки потерпілої ОСОБА_17 і свідків обвинувачення на 29.09.2013 року; проведення повторного слідчого експерименту за участі підозрюваної; витребування першого висновку експерта №1118/е від 18.06.2014 р.-18.07.2014 р. на ім`я ОСОБА_17 , відповідно якого у потерпілої не було виявлено ніяких тілесних ушкоджень.

Крім того, зазначає, що під час прийняття процесуальних документів, прокурором булидопущені процесуальні порушення, а саме - у постанові про призначення групи прокурорів від 03.07.2013 року відсутній підпис керівника органу прокуратури - першого заступника прокурора Голосіївського району міста Києва радника юстиції ОСОБА_18 , у зв`язку з чим, прокурори прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 не набули повноважень у кримінальному провадженні №0008813 і не вправі були погоджувати процесуальні дії та процесуальні рішення у кримінальному провадженні, підписувати та затверджувати процесуальні документи, повідомлення про підозру ОСОБА_12 , затверджувати обвинувальний акт.

Крім того, постанова про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 23.04.2014 року підписана прокурором прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_22 , який не був призначений керівником органу прокуратури для здійснення повноважень у даному кримінальному провадженні і тому не мав права приймати таке процесуальне рішення як скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 26.09.2013 року. Пізніше сторона обвинувачення відкрила захисту постанови з підписами керівника прокуратури, однак вони були відкриті 03.02.2015 року, а на час виконання процесуальних дій під час досудового розслідування цих документів за підписами керівника прокуратури не було, а тому, згідно кримінального процесуального закону, дане кримінальне провадження необхідно вважати закритим у відповідності до постанови слідчого від 26.09.2013 року, яка не скасована, що позбавляє слідчого, прокурора та суд приймати будь-які процесуальні рішення у закритому кримінальному провадженні, у тому числі і ухвалювати вирок.
Також судом було відмовлено у проведенні повторного слідчого експерименту в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 333 КПК України, незважаючи на те, що під час досудового розслідування 20.10.2014 року слідчим було проведено слідчий експеримент (том. 2 а.с. 131-135) без її участі.

І хоча суд першої інстанції і не визнав цей слідчий експеримент доказом у справі, його відмова у задоволенні неодноразових клопотань захисника про проведення повторного слідчого експерименту за її участі, під час якого вона мала намір довести, що побиття потерпілої за тих обставин, на які вказує вона та свідки, є неможливим, свідчить про неповноту судового розгляду і такою відмовою суд позбавив її можливості захищатися від обвинувачення.
Також судом було необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання захисника про витребування інформації від мобільних операторів ПрАТ «Київстар» та «Лайф» за 29.06.2013 року за період часу з 15-00 по 24-00 год., яка має значення для встановлення того, чи дійсно свідки знаходились поруч з потерпілою, бо в дійсності їх там не було, доказом чого є карта виїзду першої швидкої медичної допомоги, яку підписувала свідок ОСОБА_23 , а не дочка потерпілої ОСОБА_24 , яка приїхала пізніше і уже викликала другу швидку допомогу, і між вказаними свідками та потерпілою у цей період не могло бути телефонних з`єднань, бо в цьому не було необхідності, якщо вони були всі разом.

Водночас судом було відмовлено і у задоволенні клопотання захисника про витребування від органу досудового розслідування документів, які, в порушення положень закону ч. 2 ст. 9 КПК України, були умисно приховані і не відкриті мені і моєму захисникові хоча такі документи існували і на них є посилання в інших відкритих документах, зокрема у постанові про закриття кримінального провадження від 26.09.2013 року, та з якої слідують інші обставини події, в іншому місці та за відсутності свідків.

Так, захисником було заявлено клопотання до суду про витребування від органу досудового розслідування та долучення до матеріалів кримінальної справи документів, отриманих під час досудового розслідування, які він мав намір використати як докази сторони захисту для спростування висновків сторони обвинувачення, а саме: постанови слідчого СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_25 про призначення судово-медичної експертизи від 01.09.2014 року; постанови слідчого СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_25 про призначення судово-медичної експертизи, що була проведена 18.06.2014-18.07.2014 року відносно ОСОБА_17 і має номер висновку №1118/е; висновок експерта №1118/е від 18.06.2014-18.07.2014 року на ім`я ОСОБА_17 , пояснення ОСОБА_17 від 29.06.2013 року працівниками міліції, які виїжджали за її викликом за адресою: АДРЕСА_1 ; заяву ОСОБА_17 від 03.07.2013 року та протокол допиту ОСОБА_17 , складений слідчим СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_25 до прийняття останнім постанови про закриття кримінального провадження 26.09.2013 року; пояснення які були отримані 29.06.2013 року працівниками міліції у ОСОБА_24 , ОСОБА_23 , ОСОБА_26 .
Безпідставна відмова у задоволенні клопотання про витребування первинних пояснень і протоколів допиту потерпілої і свідків позбавило її можливості довести суду, що обставини побиття потерпілої ОСОБА_17 сфабриковані і неодноразово змінювалися.

Також зазначає, що висновки суду про її винуватість не підтверджуються доказами, долученими під час судового розгляду, та містять істотні суперечностіа докази, які могли істотно вплинути на його висновки, суд не взяв до уваги.

При цьому пояснення потерпілої та свідків є суперечливими. Зокрема, у первинних поясненнях, що надавала потерпіла ОСОБА_17 , коли була винесена постанова про закриття кримінального провадження, вона вказувала інші обставини події та в іншому місці, а з протоколу слідчого експерименту від 20.10.2014 року, який був підписаний ОСОБА_17 , вбачається, що місце побиття потерпілої ОСОБА_17 знаходиться не навпроти вікна кухні, а правіше вікна кухні, однак у поясненнях даних суду ОСОБА_17 вказувала інше місце побиття - навпроти вікна кухні, де складені порізані дрова. Між тим, суд не надав оцінку тим обставинам, що потерпіла ОСОБА_17 постійно змінювала свої показання щодо місця її побиття.
Вважає, що подію злочину сфальсифіковано потерпілою ОСОБА_17 з метою шантажувати її матір притягненням її до кримінальної відповідальності з метою, щоб вона відмовилась на користь ОСОБА_17 від земельної ділянки, яку остання незаконно захопила та утримує, про що є відповідні судові рішення.
Пояснення свідків обвинувачення, даних у суді, щодо місця побиття також суперечать тому місцю, де начебто відбулося побиття потерпілої, що вказано у протоколі слідчого експерименту проведеного за їх участі, чому суд також ніякої оцінки не надав.
З показань потерпілої і свідків вбачається, що вони не могли чітко вказати як відбувалося побиття, вони по різному вказували місце розташування обвинувачених, яким чином ОСОБА_12 тримала потерпілу, як і куди наносились побої, їх кількість і локалізацію, що є свідченням того, що останні не бачили події побиття потерпілої, а їх покази є неправдиві і надумані.
Тому такі суперечливі пояснення свідків обвинувачення не можуть бути належними доказами для ухвалення вироку.
Звертає увагу й на те, що лише 25.04.2014 року представник потерпілої подав клопотання про наявність свідків події - ОСОБА_26 , ОСОБА_24 , ОСОБА_23 , про яких до цього ОСОБА_17 не вказувала, та саме з цього часу змінились і пояснення ОСОБА_17 щодо обставин події. При цьому вказані свідки є зацікавленими особами, бо ОСОБА_24 є дочкою ОСОБА_17 і відносно неї також було відкрито кримінальне провадження № 000867 від 30.06.2013 року за ч. 1 ст. 125 КК України, за фактом побиття нею 30.06.2013 року в 0 годин 10 хвилин за адресою: м. Київ, вул. Бродівська, 93, ОСОБА_16 , у свою чергу свідок ОСОБА_23 також знаходиться з нею у неприязних стосунках із за спорів по землі, а свідок ОСОБА_26 - близька знайома ОСОБА_17 .
Також суд першої інстанції не визнав слідчий експеримент доказом у справі з підстав того, що відтворення обставин нанесення тілесних ушкоджень потерпілій, зокрема спосіб нанесення таких тілесних ушкоджень, місце нанесення, учасники бійки, особливості бійки не проводились та не відмічалися в протоколі, але, на її думку, причина цього те, що показання потерпілої та свідків щодо обставин події різняться з їх свідченнями з цьому приводу в суді, а місце події, згідно даного протоколу слідчого експерименту, не видно з місця, де могли спостерігати свідки, що підтверджується проведеним стороною захисту відтворенням обставин події. Однак суд не взяв до уваги протокол відтворення обставин події, проведеного стороною захисту, з підстав відсутності у КПК України регламентації проведення відповідних дій стороною захисту, але це суперечить положенням ст. 46 КПК України, яка не містить обмежень стороні захисту у збиранні доказів, і тому цей протокол мав бути оціненим судом в сукупності з іншими доказами, а у разі наявності у суду сумнівів щодо цього доказу, то призначити повторний слідчий експеримент.
Оскільки обставини викладені у протоколі відтворення обставин події, складеному її захисником, повністю спростовують доводи обвинувачення про можливість побиття ОСОБА_17 із за паркану, то суд першої інстанції необґрунтовано відхилив цей доказ.
Судпершої інстанції не взяв до уваги і те, що вона фізично, у зв`язку з хворобою ніг, не могла піднятися на будь-які розкидані дошки, що свідчить про невідповідність судового рішення матеріалам справи.
Звертає увагу й на те, що твердження свідків обвинувачення і потерпілої ОСОБА_17 у суді спростовуються записами з карти виїзду швидкої медичної допомоги, з якої вбачається, що ОСОБА_17 нічого не повідомляла лікарям про побиття та про ушкодження, а про ці обставини вона повідомила при повторному виклику швидкої, але лікар ОСОБА_27 повідомив в суді, що він оглядав потерпілу і ніяких синців, пошкоджень у неї ним не було виявлено. Тому подія побиття ОСОБА_17 в період з 18 годин 00 хвилин до приїзду першої швидкої медичної допомоги о 20 годин 24 хвилини 29 червня 2016 року не підтверджується, а навпаки спростовується достовірними доказами.

Вказує й на те, що повторний висновок експертизи був проведений на підставі недопустимого доказу, оскільки, як пояснила в суді експерт ОСОБА_28 , нею на підставі постанови слідчого був зроблений Висновок експерта №1118/е від 18.06.2014 р.-18.07.2014 р. на імя ОСОБА_17 , 1936 р.н., згідно з яким експертом було виключено наявність у ОСОБА_17 тілесних ушкоджень середньої тяжкості і легких тілесних ушкоджень, оскільки такі ушкодження не підтверджувалися історією хвороби стаціонарного хворого ОСОБА_17 , а слідчим необґрунтовано було призначено повторну експертизу, на яку слідчий, крім документів, що уже були досліджені експертом, додав довідку № 6002 від 01.09.2014 року, видану Міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги м. Києва про лікування ОСОБА_17 з 30.06.13 року по 19.07.2014 року з діагнозом: струс головного мозку, забої м`яких тканин голови, тулуба, кінцівок. Місцево: м`якотканинний крововилив на волосистій частині голови діаметр 5 см. краї нерівні, забій м`яких тканин правого плеча діаметр 4 см. краї рівні, забій м`яких тканин грудної клітки справа проекція 6-7 ребер, діаметр 3 см. краї рівні, яку слідчий не мав права вимагати від медичної установи, оскільки довідками підтверджуються тільки тілесні ушкодження у пацієнтів, які лікувалися амбулаторно, а пацієнтам, які лікувалися стаціонарно, як то ОСОБА_17 записи про виявлені пошкодження травми, інше заносяться до історії хвороби (Медична карта стаціонарного хворого).
До того ж Довідка №6002 від 01.09.2014 року видана лікарем ОСОБА_29 , а лікуючим лікарем ОСОБА_17 був лікар ОСОБА_30 , і дана Довідка не підписана завідуючим відділенням та викликає великий сумнів те, звідки лікар ОСОБА_29 взяв дані про тілесні ушкодження, які мала ОСОБА_17 та їх локалізацію, якщо він не був лікуючим лікарем, а історія хвороби ОСОБА_17 була відсутня у лікувальному закладі та і в історії хвороби такі записи були відсутні, що підтвердила у суді експерт ОСОБА_28 , а видавалася ця довідка через рік після виписки ОСОБА_17 з лікувального закладу.
Крім того, згідно довідки, виданої Міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги м. Києва від 01.09.2016 року вих. №1555 на адвокатський запит захисника, якщо довідка надається лікарем відділення в робочий час у клінічному відділенні, то на ній повинен бути підпис лікаря та завідуючого відділенням. Довідка №6002 була датована 01.09.2014 року і у цей же день слідчим була передана експерту, тому слідчий ніяк не міг її отримати у неробочий час (вечір, ніч), і тому на довідці повинен був бути підпис, крім лікаря ОСОБА_29 , який крім того не був лікуючим лікарем ОСОБА_17 , ще і підпис завідуючого відділенням, як те передбачено відповідними інструкціями та самою формою довідки, але підпису завідуючого відділенням на довідці не має, тому вона не може вважатися достовірним доказом і повинна була бути виключена з доказів, про що просив її захисник, однак суд першої інстанції в ухваленому вироку навпаки саме довідку №6002 від 01.09.2014 року взяв до уваги, і фактично усі документи, які встановлювали відсутність події кримінального правопорушення, необґрунтовано судом першої інстанції виключалися з доказів або їм давалася невірна оцінка.
Крім того, вважає, що судом першої інстанції було необґрунтовано відхилено пояснення надані у судовому засіданні свідком ОСОБА_31 про те, що 29.06.2013 року в період з 17 годин 00 хвилин по 19 годин 30 хвилин вона весь час знаходилася з нею і за цей період ніяких сварок між ОСОБА_12 і ОСОБА_17 не було, з тих підстав, що вона є її дочкою і що свідки обвинувачення не вказували на присутність свідка ОСОБА_31 в період, коли нібито відбулося побиття потерпілої ОСОБА_17 , адже показання ОСОБА_31 підтвердила свідок ОСОБА_32 , а питання про присутність ОСОБА_31 свідкам обвинувачення не ставилось і до того ж за їх же поясненнями вони і не могли бачити тих хто стояв по інший бік паркану.
Також зазначає, що точний час коли у потерпілої ОСОБА_17 виникли тілесні ушкодження встановити неможливо, а зважаючи на те, що до приїзду другої швидкої допомоги у ОСОБА_17 були головокружіння, то остання могла отримати такі тілесні ушкодження і сама просто зіткнувшись з любою поверхнею (стіною, столом, дверми, інше). Однак якщо у потерпілої і були тілесні ушкодження, то більш вірогідно, що вони могли бути отримані уже у лікувальному закладі, оскільки тілесні ушкодження не були виявлені лікарем швидкої медичної допомоги і не були виявлені у приймальному відділенні лікарні та фактично і не були описані в історії хвороби. Тому наявність тілесних ушкоджень нічим не підтверджується, крім даних недостовірної довідки №6002 від 01.09.2014 року, однак навіть опис тілесних ушкоджень у самій довідці не може підтвердити час їх виникнення.
За таких обставин, вважає, що сторона обвинувачення не довела її вину у скоєнні кримінального правопорушення та навіть те, що була подія кримінального правопорушення у період часу, на який вказує потерпіла і свідки обвинувачення, адже саме факт сварки було відмічено у записах лікаря швидкої медичної допомоги ОСОБА_33 у карті виїзду ШМД, але сварки ОСОБА_17 з однією сусідкою, а не з двома, і доказів, що там була присутня ще одна особа не має.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Будучи повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду, потерпіла та її представник в призначений час до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про поважність причин своєї неявки не повідомили і ніяких клопотань про відкладення розгляду від них не надійшло, а тому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний суд, враховуючи, що їх неявка не перешкоджає проведенню розгляду, вважає можливим розглянути апеляційну скаргу без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та її захисника на підтримку доводів апеляційної скарги сторони захисту, а також заперечення прокурора проти її задоволення, частково дослідивши за клопотанням захисника письмові докази та допитавши експерта ОСОБА_28 , провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.
Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_12 дотримані не були.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, орган досудового розслідування кваліфікував дії ОСОБА_12 за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 125 КК України, як пособництво через усунення перешкод, сприяючи вчиненню легкого тілесного ушкодження.
Відповідно до диспозиції ст. 125 КК України, об`єктивна сторона, передбаченого нею злочину, полягає в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується тільки умисною формою вини.

Пособником, як співучасником злочину, є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню злочину іншими співучасниками, а також особа, яка заздалегідь обіцяла переховати злочинця, знаряддя чи засоби вчинення злочину, сліди злочину чи предмети, здобуті злочинним шляхом, придбати чи збути такі предмети, або іншим чином сприяти приховуванню злочину.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового слідства, ОСОБА_12 висунуто обвинувачення в тому, що вона спільно з ОСОБА_16 , 29.06.2013 року близько 18 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , маючи на меті усунення перешкод для ОСОБА_16 спричинити тілесні ушкодження ОСОБА_17 , а саме схопила своєю рукою за волосся ОСОБА_17 , через що остання не мала можливості відійти в сторону, після чого ОСОБА_16 почала наносити удари кулаком правої руки в область голови та тулуба, чим спричинила, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №1632/Е від 04.09.2014 року, ушкодження, що відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Таке обвинувачення ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 125 КК України, судом першої інстанції визнано доведеним, але за таких фактичних обставин: ОСОБА_16 та ОСОБА_12 , 29.06.2013 року близько 18 год., перебуваючи на території земельної ділянки № 93 по вул. Бродівській у м. Києві, піднялись на складені біля паркану дерев`яні колоди, щоб мати змогу дістати руками до потерпілої ОСОБА_17 , яка в цей час перебувала по інший бік паркану, на території земельної ділянки АДРЕСА_1 , та після раптово виниклої сварки, на ґрунті неприязних відносин, ОСОБА_12 схопила потерпілу за волосся та почала тримати з метою усунення перешкод для ОСОБА_16 та задля того, щоб потерпіла не змогла відійти в сторону. Одночасно, ОСОБА_16 в цей же час, зверху над парканом, почала наносити удари рукою по потерпілій в область голови, правого плеча та грудної клітини з правої сторони, чим спричинили потерпілій легкого ступеня тілесні ушкодження.

Пред`явлене обвинувачення ОСОБА_12 , виходячи з матеріалів провадження, прокурор у суді першої інстанції підтвердив наступними доказами, а саме: показаннями потерпілої ОСОБА_17 та свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_26 , ОСОБА_23 , даними протоколу про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 29.06.2013 року, довідкою № 6002 від 01.09.2014 року, відповідно до якої у ОСОБА_17 під час перебування на стаціонарному лікуванні з 01:30 30.06.2013 року виявлено ЗЧМТ, струс головного мозку, забої м`яких тканин голови, тулубу, забій м`яких тканин правого плеча, грудей, картками виїзду швидкої медичної допомоги № 1312 від 29.06.2013 року та № 21 від 30.06.2013 року, даними висновку експерта № 1632/Е від 04.09.2014 року, навівши у вироку зміст яких, суд першої інстанції поклав їх в основу своїх висновків про винуватість ОСОБА_12 у вчиненні злочину.
Однак, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, в той же час вказані докази не можуть бути визнані достатніми для підтвердження винуватості ОСОБА_12 в інкримінованому їй злочині.

Так, будучи допитаною в суді першої інстанції, ОСОБА_12 , заперечуючи свою вину у пред`явленому обвинуваченні, надала показання про те, що ОСОБА_16 приходиться їй сестрою, а потерпіла ОСОБА_17 - тіткою. В день 29.06.2013 року, ніякої бійки не було, як і не було таких обставин в жоден інший день. В той день вона до 17 години перебувала на роботі, після чого о 18 год. повернулась до дому з ОСОБА_34 . Потім зайшли до подвір`я ОСОБА_16 та були там. Перебуваючи на вказаному подвір`ї, бачили, як коло паркану між ділянками ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , зі сторони ОСОБА_16 були розкидані колоди, проте хто їх розкидав та з якою метою вона не знає. Після цього, ОСОБА_16 їх позбирала, проте потім їх хтось знову розкидав. Пізніше бачила, як приїздила карета швидкої медичної допомоги та міліція. Вказала, що має хворі ноги, а тому не могла б вилазити ні на які колоди. Наголосила, що вона з ОСОБА_16 в той день взагалі не бачили потерпілу та вважає, що їх обмовили. Одночасно, підтвердила дійсність неприязних стосунків, які виникли між нею і ОСОБА_16 з однієї сторони та потерпілою на ґрунті майнових спорів.
На спростування таких показань обвинуваченої суд першої інстанції взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_17 та свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_26 , ОСОБА_23 , надані ними безпосередньо в суді, як такі, що, на думку суду, є послідовні, обґрунтовані та узгоджуються між собою.
При цьому за показаннями в суді потерпілої ОСОБА_17 , 29.06.2013 року вона перебувала у себе вдома, за адресою: АДРЕСА_1 . Також були присутні її донька та подруги. Раптом вона побачила, як зі сторони земельної ділянки ОСОБА_16 через паркан летить сміття. Вона підійшла до паркану, після чого ОСОБА_16 та ОСОБА_12 піднялись на дрова, складені коло паркану зі сторони ОСОБА_16 , і ОСОБА_12 схопила її за коси та почала тримати, в той час як ОСОБА_16 так само піднялась на складені дрова та почала зверху над парканом бити її рукою, зокрема, по голові.Після цього вона втратила свідомість та не пам`ятає як відбувались події, зокрема те, хто викликав швидку медичну допомогу та міліцію. Також вказала, що побиття було приблизно о 15 год., і в цей час її донька та подруги знаходились у хаті у кімнаті зліва.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_23 пояснила, що є сусідкою ОСОБА_17 та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 29.06.2013 року увечері вона зайшла у гості до ОСОБА_17 , яка була на городі. У будинку в цей час перебували ОСОБА_24 та ОСОБА_26 . Потім вони зайшли на кухню, сіли за стіл, і вона побачила як з-за паркану почали кидати сміття. ОСОБА_17 вийшла на двір, щоб роздивитись, що відбувається. Після цього, через вікно у кухні, вона та інші бачили як ОСОБА_12 тримала ОСОБА_17 рукою за шкірки, а ОСОБА_16 наносила удари рукою ОСОБА_17 по голові та руці. При цьому, ОСОБА_16 та ОСОБА_12 для того, щоб дістати до ОСОБА_17 , встали на якійсь дошки, що лежали за парканом.

За показаннями свідка ОСОБА_26 в суді, 29.06.2013 року близько 15-45 год. вона зайшла до ОСОБА_17 , щоб їй допомогти по роботі на подвір`ї. В подальшому вона вечеряла разом із ОСОБА_17 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , коли побачили через вікно, як хтось кидає сміття через паркан. ОСОБА_17 вийшла на двір, щоб роздивитись, що відбувається. Після цього, через вікно вона та інші бачили, як ОСОБА_12 тримала ОСОБА_17 , яка знаходилась на півметра від паркану, рукою за волосся, а ОСОБА_16 , наносила удари рукою у голову ОСОБА_17 , у верхню частину. При цьому, ОСОБА_16 та ОСОБА_12 , для того, щоб дістати до ОСОБА_17 , встали на якісь дошки. При цьому ОСОБА_17 кричала. Вона та інші вибігли на двір, ОСОБА_16 та ОСОБА_12 втекли до себе на подвір`я, а потерпіла лежала на землі коло паркану. Після цього викликали швидку та міліцію.Також вказала, що бачила у ОСОБА_17 садно на лиці в районі виска з правої сторони вище брови.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_24 , яка є донькою ОСОБА_17 , пояснила, що о 18 год., вона вечеряла разом із ОСОБА_17 , ОСОБА_23 та ОСОБА_26 , коли побачили через вікно, як хтось кидає сміття через паркан. ОСОБА_17 вийшла на двір, щоб роздивитись, що відбувається. Після цього почули крик ОСОБА_17 та вони вискочили у двір та побачили як ОСОБА_12 тримала ОСОБА_17 рукою за волосся, а ОСОБА_16 наносила удари руками. При цьому, ОСОБА_12 та ОСОБА_16 для того, щоб дістати до ОСОБА_17 , встали на спиляні колоди. В подальшому ОСОБА_12 та ОСОБА_16 втекли до себе на подвір`я, а потерпіла лежала на землі коло паркану. Після цього викликали швидку та міліцію. Також вказала, що бачила побої з вікна кухні, обвинувачені знаходилися навпроти вікна маленької кімнати, по праву руку матері стояла ОСОБА_13 , а по ліву руку ОСОБА_35 . ОСОБА_13 наносила удари з двох рук. На ОСОБА_36 були пошкодження синяки, почервоніння, вирвані коси. Працівникам швидкої вона розповіла, що відбулося, а працівникам міліції, що приїхали в другий раз давала пояснення.
Такі показання потерпілої та свідків суд першої інстанції вважав належними і достатніми доказами винуватості ОСОБА_12 у пособництві у заподіянні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_17 , оскільки визнав, що вони є послідовними та узгоджуються між собою та з іншими представленими стороною обвинувачення доказами, зокрема з даними висновку експерта №1632/Е від 04.09.2014 року, відповідно до якого, у ОСОБА_17 на час звернення за медичною допомогою 29.06.2013 року були тілесні ушкодження у виді синців (м`яко-тканинні крововиливи) волосистої частини голови, правого плеча, грудної клітини справа та які відносяться до легкого тілесного ушкодження, протоколом про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 29.06.2013 року, відповідно до якого, ОСОБА_17 повідомила, що її сусідки ОСОБА_12 та ОСОБА_16 побили її, довідкою № 6002 від 01.09.2014 року, відповідно до якої, у ОСОБА_17 під час перебування на стаціонарному лікуванні з 01:30 30.06.2013 року виявлено ЗЧМТ, струс головного мозку, забої м`яких тканин голови, тулубу, забій м`яких тканин правого плеча, грудей, копіями карток виїзду швидкої медичної допомоги № 1312 від 29.06.2013 року та № 21 від 30.06.2013 року.
Проте вказані висновки суду першої інстанції не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду кримінального провадження, оскільки не відповідають фактичним обставинам провадження, а сторона обвинувачення, на переконання колегії суддів, так і не надала суду беззаперечних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_12 брала участь у побитті ОСОБА_17 шляхом усунення перешкод ОСОБА_16 в цьому.
Безпосередньо в апеляційному суді з метою перевірки доводів сторони захисту були досліджені постанова про закриття кримінального провадження від 26.09.2013 року (том. 2 а.п. 157), протокол слідчого експерименту від 20.10.2014 року та фототаблиця до нього (том. 2 а.п. 131-135).

З досліджених в апеляційному суді доказів слідує, що у суді потерпіла ОСОБА_17 змінила свої показання у порівняні з тими, що давала на досудовому розслідуванні.
Так, в описовій частині постанови про закриття кримінального провадження від 26.09.2013 року зазначено, що допитана ОСОБА_17 повідомила, що 29.06.2013 року о 19 годині за адресою: АДРЕСА_1 вона підв`язувала квіти, та в цей час до неї перелізли племінниці ОСОБА_16 та ОСОБА_12 , після чого ОСОБА_12 схопила її за волосся, а ОСОБА_16 почала бити по голові. Після чого вона викликала міліцію.
Тобто з постанови слідчого вбачається, що перші пояснення ОСОБА_17 надавала про те, що побиття відбулося на городі, де вона підв`язувала квіти, а не через паркан.

За даними протоколу слідчого експерименту від 20.10.2014 року з фототаблицею до нього, що був проведений за участі потерпілої ОСОБА_17 та свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , зокрема фото №10-11, слідує, що місце побиття потерпілої ОСОБА_17 знаходиться не навпроти вікна кухні, а правіше вікна кухні, однак у поясненнях наданих суду ОСОБА_17 вказувала інше місце побиття - навпроти вікна кухні, де за парканом у ОСОБА_16 складені порізані дрова.

Вищевказані докази вочевидь свідчать про непослідовність показань потерпілої ОСОБА_17 щодо обставин і місця її побиття та їх суперечливість, однак суд першої інстанції не надав жодної оцінки даним постанови про закриття кримінального провадження та у вироку не обґрунтував, чому він її не приймає до уваги чи відхиляє.

Водночас, на думку колегії суддів, суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги протокол слідчого експерименту з тих підстав, що мета цієї слідчої дії в ході його проведення не була досягнута, а фактично результати слідчого експерименту зведені до показань потерпілої та свідків щодо обставин нанесення потерпілій тілесних ушкоджень, оскільки дані і про спосіб нанесення тілесних ушкоджень потерпілій, і місце їх нанесення, отримані в ході складання фототаблиці до протоколу цієї слідчої дії, а натомість це не знайшло оцінки судом першої інстанції на предмет його узгодження з показаннями потерпілої та свідків обвинувачення в суді.
Тому, зважаючи на те, що вищевказані докази вочевидь свідчать про непослідовність показань потерпілої ОСОБА_17 щодо обставин і місця її побиття та їх суперечливість, колегія суддів приходить до висновку, що показання потерпілої ОСОБА_37 стосовно отримання нею тілесних ушкоджень саме внаслідок протиправних, умисних дій ОСОБА_16 за пособництва ОСОБА_12 є нещирими, що дає підстави не брати їх до уваги як доказ винуватості ОСОБА_12 у вчиненні злочину.
Тим більше, що як слідує з наданих стороною захисту судових рішень існують спори щодо права власності на земельну ділянку між ОСОБА_17 та ОСОБА_38 , яка є сестрою ОСОБА_17 та матір`ю ОСОБА_12 , що небезґрунтовно дає підстави вважати про наявність у ОСОБА_39 , у зв`язку з цим, підстав для обмови ОСОБА_12 у вчиненні злочину (т. 3 а.п. 60-83).

На користь цього вказує і те, що з показань потерпілої і свідків вбачається, що вони не могли чітко вказати як відбувалося побиття, по різному вказували місце розташування обвинувачених та яким чином ОСОБА_12 тримала потерпілу.
Так, потерпіла ОСОБА_17 вказує на те, що ОСОБА_13 стояла по її ліву руку, а свідки ОСОБА_24 та ОСОБА_26 вказують, що по ліву руку потерпілої була ОСОБА_12 . Свідок ОСОБА_23 не змогла надати відповідь на цепитання і тільки вказала, що бачила як ОСОБА_12 держала потерпілу за одяг, в той час як інші свідки вказували, що вона держала її за коси. Потерпіла ОСОБА_17 не змогла вказати, як і куди їй наносили побої, як і вказані свідки також не змогли надати однозначні та конкретні відповіді про те, як і куди наносилися побої, їх кількість та локалізація, лівої чи правою рукою наносились побої, вяку саме частину голови.
Твердження свідка ОСОБА_26 про те, що вона бачила у ОСОБА_17 садно на лиці в районі виска з правої сторони вище брови спростовуються даними висновку експерта №1632/Е від 04.09.2014 року, відповідно до якого, у ОСОБА_17 на час звернення за медичною допомогою 29.06.2013 року були тілесні ушкодження у виді синців (м`яко-тканинні крововиливи) волосистої частини голови, правого плеча, грудної клітини справа, які відносяться до легкого тілесного ушкодження, і відсутні ті тілесні ушкодження, про які вона зазначала.
Тому та обставина, що свідки дають загальні пояснення, що бачили побиття ОСОБА_17 по голові, і не можуть надати детальні пояснення як відбувалося побиття, як розташовувались обвинувачені і яким чином ОСОБА_12 тримала потерпілу, дає підстави вважати, що вони не були безпосередніми очевидцями події, а тому до їх показань слід поставитися критично та не брати їх до уваги як доказ винуватості ОСОБА_12 у вчиненні злочину.
Тим більше, що як слідує з матеріалів кримінального провадження, зокрема постанови про закриття кримінального провадження від 26.09.2013 року, в ній відсутні будь-які дані про наявність свідків події побиття 29.06.2013 року ОСОБА_17 і остання про них не повідомляла, та лише 25.04.2014 року, і вже після винесення 23.04.2014 року прокурором прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_22 постанови про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, представник потерпілої адвокат ОСОБА_40 подав клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій (т. 2 а.п. 160), в якому зазначив, що ним було встановлено, що свідками події, яка сталася близько 17-18 год. 29.06.2013 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_16 були такі свідки, а саме: ОСОБА_26 , ОСОБА_24 , ОСОБА_23 , яких він просить допитати.
При цьому свідок ОСОБА_24 є донькою ОСОБА_17 і відносно неї також було відкрито кримінальне провадження № 000867 від 30.06.2013 року за ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку з тим, що 30.06.2013 року в 0 годин 10 хвилин за адресою: м. Київ, вул. Бродівська, 93 ОСОБА_24 вдарила декілька раз ОСОБА_16 , завдавши останній фізичного болю та тілесних ушкоджень (т. 2 а.п. 53), що вказує на те, що і у даного свідка також було мотиви обмовити ОСОБА_12 .

Водночас твердження свідків обвинувачення і потерпілої ОСОБА_17 щодо побиття останньої, які були надані суду, і спростовуються записами з карти виїзду швидкої медичної допомоги №1312 від 29.06.2013 року, що була досліджена апеляційним судом, та з якої слідує, що виклик було здійснено о 19-58 год., прибуття о 20-24 год, тип виїзду - раптове захворювання, виклик первинний, травми не має, попередній діагноз - гостра реакція на стрес, зі слів хворої - сильно полаялася з сусідкою з приводу землі, так перенервувала, що стало трусити і тиснути в грудях, викликали швидку медичну допомогу (т. 2 а.п. 121-122), тобто з вказаного документа вбачається, що на 20 годину 24 хвилини 29 червня 2013 року потерпіла ОСОБА_17 не повідомляла про те, що її побили, а говорила лише про сварку з сусідкою, хоча, згідно висунутого обвинувачення, потерпілу ОСОБА_17 саме побили до приїзду швидкої медичної допомоги - о 18 годині.
Про те, що ОСОБА_17 тягали за волосся, вона повідомила лише при приїзді швидкої медичної допомоги за другим викликом, згідно карти виїзду швидкої медичної допомоги №21 від 30.06.2013 року, що також була досліджена апеляційним судом, та з якої слідує, що виклик було здійснено в 0-16 год., прибуття в 0-33 год., тип виїзду - нещасний випадок, виклик повторний, травма кримінальна, попередній діагноз - ЗЧМТ під питанням, зі слів потерпілої під час лайки з сусідкою та тягала її за коси і вона не пам`ятає, що саме було, після від`їзду ШМД з`явилася нудота, головокружіння, блювота, викликали швидку. При дослідженні голови ознак травми не виявлено (т. 2 а.п. 122).
Вказані дані у картах виїзду швидкої медичної допомоги були повністю підтверджені показаннями в суді свідка ОСОБА_27 , який працює лікарем швидкої медичної допомоги та виїжджав за обома викликами і оглядав ОСОБА_17 , та який також вказав, що при першому виїзді про ушкодження ніхто не заявляв, а у потерпілої справді були блювота та головокружіння, хоча ознак побоїв він не бачив. Також ним були зроблені всі записи у картці при повторному виїзді та він оглядав голову ОСОБА_17 і ніяких синців, пошкоджень не виявив, як не було ним виявлено синців та пошкоджень на грудях потерпілої, яку він оглядав, коли робив кардіограму.
Таким чином, з вищевказаних офіційних документів та показань свідка ОСОБА_27 слідує, що при виклику першої швидкої медичної допомоги ОСОБА_17 не говорила про її побиття, тому подія побиття ОСОБА_17 в період з 18 год. до приїзду першої швидкої медичної допомоги - 20 год. 24 хв. 29 червня 2013 року не підтверджується, а навпаки спростовується достовірними доказами.

При цьому суд першої інстанції, хоча і послався, як на докази винуватості ОСОБА_12 , на картки виїзду швидкої медичної допомоги №1312 від 29.06.2013 року та №21 від 30.06.2013 року, та привів зміст показань свідка лікаря ОСОБА_27 , однак не надав їм жодної оцінки в аспекті доведеності обставин кримінального провадження за критеріями ст. 94 КПК України, а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Отже, суд не звернув уваги, що дані з першої картки виїзду швидкої медичної допомоги в сукупності з показаннями лікаря ОСОБА_27 про те, що травм не має, а виклик не є кримінальним та ОСОБА_17 нічого не говорила про побиття, а тільки - про сварку з сусідкою, і у ОСОБА_17 ознак побоїв не було, фактичновиключають подію кримінального правопорушення в період до приїзду першої швидкої допомоги та спростовують можливість співучасті ОСОБА_12 у побитті потерпілої ОСОБА_17 о 18 годині 29.06.2013 року, як і дані з другої картки виїзду швидкої медичної допомоги, в якій, зі слів потерпілої ОСОБА_17 , зазначено, що під час лайки з сусідкою та тягала її за коси і вона не пам`ятає, що саме було, після від`їзду ШМД з`явилася нудота, головокружіння, блювота, не вказують на участь в цих подіях саме ОСОБА_12 , адже ОСОБА_17 двічі під час виклику швидкої вказувала про сварку лише з однією сусідкою, і тільки під час виклику другої швидкої вказала, що лише ця сусідка тягала її за коси.

Згідно, дослідженого в апеляційному суді, висновку експерта №1632/Е від 04.09.2014 року, дані наданої медичної документації на ім`я ОСОБА_17 свідчать про те, що під час звернення за медичною допомогою 29.06.2013 року, у неї мали місце тілесні ушкодження: синці (м`яко-тканинні крововиливи) волосистої частини голови (1), правого плеча (1), грудної клітки справа (1), які відносяться до легкого тілесного ушкодження. Характер та морфологія виявлених ушкоджень свідчить про те, що вони утворились від травматичної дії тупих предметів, характерні властивості яких в ушкодженнях не відобразились, за давністю можуть відповідати вказаному терміну, тобто 29.06.2013. Дані наданої медичної документації на ім`я ОСОБА_17 свідчать про те, що під час звернення за медичною допомогою, їй був встановлений такий діагноз: - «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку». Однак, не було встановлено достатніх об`єктивних судово-медичних даних (відсутність опису неврологічної симптоматики та її динаміки, характерної для струсу головного мозку), що дає підстави стверджувати про необґрунтованість встановленого діагнозу та не враховувати його при визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, у відповідності до п. 4.13.1 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень». Тривалий термін перебування на лікуванні ОСОБА_17 пов`язаний з наявністю хронічних захворювань (гіпертонічна хвороба 3 ступеню, ішемічна хвороба серця, атеросклероз судин, серцева недостатність 2 ступеню), для розвитку яких необхідний тривалий період часу, які непов`язані з зазначеними подіями, а в даному випадку мало місце загострення їх перебігу, тому не можуть враховуватися при оцінці ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, у відповідності до п. 4.7 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (т. 3 а.п. 123-128).

Між тим, під час перевірки доводів апеляційної скарги судом апеляційної інстанції за клопотанням захисника в порядку ст. 356 КПК України була допитана в судовому засіданні судово-медичний експерт Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_28 , яка складала висновок № 1632/Е.

Як пояснила експерт ОСОБА_28 , в даному кримінальному провадженні, окрім експертного висновку №1632/Е, нею на підставі постанови слідчого був зроблений висновок експерта №1118/е від 18.07.2014 року, згідно якого: «Дані наданої медичної документації на ім`я ОСОБА_17 свідчать про те, що під час звернення за медичною допомогою, їй був встановлений такий діагноз: - «закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, множинні забої м`яких тканин голови, тулуба, кінцівок». Однак, не було встановлено достатніх об`єктивних судово-медичних даних (відсутність опису неврологічної симптоматики та її динаміки, характерної для струсу головного мозку; відсутність морфологічного опису стану м`яких тканин голови, тулуба, кінцівок), що дає підстави стверджувати про необґрунтованість встановленого діагнозу та не враховувати його при визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, у відповідності до п. 4.6 і 4.13.1 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень». Тривалий термін перебування на лікуванні ОСОБА_17 пов`язаний з наявністю хронічних захворювань (гіпертонічна хвороба 3 ступеню, ішемічна хвороба серця, атеросклероз судин, серцева недостатність 2 ступеню), для розвитку яких необхідний тривалий період часу, які непов`язані з зазначеними подіями, а в даному випадку мало місце загострення їх перебігу, тому не можуть враховуватися при оцінці ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, у відповідності до п. 4.7 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (т. 4 а.п. 176-180). Даний експертний висновок нею був зроблений на підставі медичної документації, наданої слідством. При цьому в медичній картці ОСОБА_17 було зазначено лише забій м`яких тканин голови, але він не був описаний. Забій це узагальнююче поняття, але це може бути крововилив, садно, розтягнення. Забій не може бути поставлений, як діагноз, якщо не розшифровано, що саме мало місце. Тому на нову експертизу, окрім медичної документації, що вже нею досліджувалась, було надано довідку №6002 від 01.09.2014 року, в якій були вказані і описані тілесні ушкодження із зазначенням діаметрів крововиливів.

Отже, з приведених вище доказів, і зокрема витребуваного за клопотанням захисту та дослідженого в апеляційному суді висновку експерта №1118/е від 18.07.2014 року, слідує, що станом на 18.07.2014 року експертом було виключено наявність у ОСОБА_17 тілесних ушкоджень, оскільки такі ушкодження не підтверджувалися історією хвороби стаціонарного хворого ОСОБА_17 .
З довідки №1555 від 01.09.2016 року, виданої Міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги на адвокатський запит, вбачається, що, якщо пацієнт знаходиться на стаціонарному лікуванні в КМКЛШМД, наявні тілесні ушкодження пацієнта відображаються в Медичній карті стаціонарного хворого (історія хвороби) - Форма №003/о, затверджена наказом МОЗ України №110 від 14.02.2012 року (т. 3 а.п. 94-96).
Згідно з довідкою № 6002 від 01.09.2014 року, виданою Міською клінічною лікарнею швидкої медичної допомоги, ОСОБА_17 перебувала на стаціонарному лікуванні з 01-30 30.06.2013 року по 14-00 19.07.2014 року з діагнозом: ЗЧМТ, струс головного мозку, забої м`яких тканин голови, тулубу, кінцівок. Місцево: м`яко-тканинний крововилив на волосистій частині голови діаметром приблизно 5 см, краї нерівні; забій м`яких тканин правого плеча діаметром приблизно 4 см, краї рівні; забій м`яких тканин грудної клітки справа проекція 6-7 ребер діаметром приблизно 3 см, краї рівні (т. 2 а.п. 120).
Між тим, дана довідка №6002 від 01.09.2014 року викликає сумніви у її достовірності, оскільки вона видана через рік після подій лікарем ОСОБА_29 , який не був лікуючим лікарем ОСОБА_17 , а таким був лікар ОСОБА_30 (т. 2 а.п. 119), та ним викладені дані про тілесні ушкодження, які мала ОСОБА_17 та їх локалізацію, за відсутності в історії хвороби ОСОБА_17 таких записів, що слідує з висновку експерта №1118/е від 18.07.2014 року та що підтвердила у судовому засіданні експерт ОСОБА_28 .

А відтак, і висновок експерта №1632/Е від 04.09.2014 року, яким фактично лише на підставі вищевказаної довідки встановлено наявність у ОСОБА_17 тілесних ушкоджень, їх характер, локалізацію та ступінь їх тяжкості, на противагу висновкам суду першої інстанції, не може вважатися належним доказом винуватості ОСОБА_12 в інкримінованому їй злочині.
Тим більше, що є сумнівним можливість нанесення ударів через паркан зверху вниз в область грудної клітки ОСОБА_17 , яка, окрім того, не відповіла на питання, як відбувалося побиття, вказавши, що втратила свідомість, як не змогли цього пояснити і свідки обвинувачення, обмежившись загальними відповідями, що одна схватила за коси, а інша била по голові руками, не було цього перевірено і під час слідчого експерименту.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що показання обвинуваченої ОСОБА_12 , в яких вона заперечила свою участь у пособництві в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_17 , а також вчинення будь-яких дій, які б призвели до травмування потерпілої, адже 29.06.2013 року ніякої бійки не було і ОСОБА_17 вона взагалі не бачила, оскільки, повернувшись близько 18 год. з роботи разом з ОСОБА_41 , вони були у ОСОБА_42 , де їх оглядав лікар, а потім близько 19 год. пішли додому, що підтвердили допитані в суді свідки ОСОБА_41 та ОСОБА_32 , нічим не спростовані, отже сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого їй злочину.
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами обвинуваченої про те, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються фактично на припущеннях і недостатніх доказах, бо в даному провадженні сумнівними, внаслідок суперечностей в них, є показання потерпілої ОСОБА_17 та свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 про отримання ОСОБА_17 легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з її побиттям ОСОБА_16 за пособництва ОСОБА_12 , та які не узгоджуються з інформацією, наявною в картках виїзду швидкої медичної допомоги, показаннями лікаря ОСОБА_27 , адже саме факт сварки було відмічено у записах лікаря швидкої медичної допомоги ОСОБА_33 у картах виїзду ШМД, але сварки ОСОБА_17 з однією сусідкою, а не з двома, і доказів, що там була присутня ще одна особа не має, а отже, спричинення ОСОБА_17 тілесних ушкоджень 29.06.2013 року приблизно о 18 год. за вказаних вище обставин - внаслідок побиття ОСОБА_16 за пособництва ОСОБА_12 , фактично під час досудового розслідування та в суді не доведено.
При цьому, що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_12 про допущені під час досудового розслідування істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства, внаслідок того, що у постанові про призначення групи прокурорів від 03.07.2013 року відсутній підпис керівника органу прокуратури - першого заступника прокурора Голосіївського району міста Києва радника юстиції ОСОБА_18 , у зв`язку з чим, прокурори прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 не набули повноважень у кримінальному провадженні №0008813 і не вправі були погоджувати процесуальні дії та процесуальні рішення у кримінальному провадженні, підписувати та затверджувати процесуальні документи, повідомлення про підозру ОСОБА_12 , затверджувати обвинувальний акт, а постанова про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 23.04.2014 року підписана прокурором прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_22 , який не був призначений керівником органу прокуратури для здійснення повноважень у даному кримінальному провадженні і тому не мав права приймати таке процесуальне рішення, оскільки на час виконання процесуальних дій під час досудового розслідування цих документів за підписами керівника прокуратури не було, а відкриті стороною обвинувачення захисту вони були лише 03.02.2015 року, то колегія суддів з ними не погоджується з наступних підстав.

Так, постанова про призначення групи прокурорів від 03.07.2013 року першого заступника прокурора Голосіївського району міста Києва радника юстиції ОСОБА_18 була в наявності під час відкриття стороні захисту матеріалів досудового розслідування кримінального провадження, і відсутність в ній на той момент підпису керівника органу прокуратури свідчить лише про її неналежне оформлення, а не про не набуття прокурорами прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 повноважень у кримінальному провадженні №000881.

Також, як слідує зі змісту апеляційної скарги, і це підтверджено матеріалами кримінального провадження, сторона захисту, при виконанні вимог ст. 290 КПК України, була ознайомлена з постановою прокурора прокуратури Голосіївського району м. Києва ОСОБА_22 від 23.04.2014 року про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, і відомості про неї, із зазначенням особи, яка прийняла процесуальне рішення, внесені до Реєстру матеріалів досудового розслідування, а також відомості про призначення ОСОБА_22 прокурором у даному кримінальному провадженні були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань ще 04.07.2013 року (т. 4 а.п. 164-165), і така постанова від 04.07.2013 року першого заступника прокурора Голосіївського району міста Києва радника юстиції ОСОБА_43 про призначення групи прокурорів, в т.ч. ОСОБА_22 , була надана в суді (т. 2 а.п. 117), тому її відсутність на час ознайомлення сторони захисту з матеріалами досудового розслідування, не вказує на відсутність її як такої взагалі, що могло б поставити під сумнів наявність у прокурора ОСОБА_22 повноважень на прийняття відповідного процесуального рішення.

За викладеним, такі доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_12 щодо відсутності повноважень у прокурорів у кримінальному провадженні №0008813 колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як вже зазначала вище колегія суддів, згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.
В силу п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпано можливості їх отримання.

Відповідно до вимог ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

За викладених вище обставин, вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_12 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо неї на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України - закриттю, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_12 в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Таким чином, апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_12 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_12 задовольнити.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 07 листопада 2016 року стосовно ОСОБА_12 скасувати, а кримінальне провадження №0008813 по обвинуваченню ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 125 КК України, закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення її винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________________ __________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3