Провадження № 11-кп/824/91/2020 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
Іменем України

23 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря - ОСОБА_5 ,

з участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами заступника прокурора м. Києва ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Любівка, Донецької області, громадянина України, українця, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 03.02.2004 року вироком Центрально міського районного суду м. Горлівки за ч. 3 ст. 187 КК України до 8 років позбавлення волі; 29.06.2004 року вироком Волновахського районного суду Донецької області за ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст.187 КК України, із застосуванням ч.ч. 1,4 ст. 70 КК України до 8 років 2 місяців позбавлення волі; 31.05.2011 року вироком Волновахського районного суду Донецької області за ч. 3 ст. 309 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до 1 року позбавлення волі; звільнився з місць позбавлення волі 29.09.2011, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

Речові докази: гранату РГД-5 знищити.

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

08.05.2019 року близько 16 год., ОСОБА_8 , перебуваючи по вул. В. Житомирській, 20 у м. Києві, побачив на землі бойовий припас-гранату РГД-5.

Реалізуючи свій умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання бойового припасу, без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно небезпечних наслідків, підібрав гранату РГД-5, чим придбав вибуховий пристрій (бойовий припас) без передбаченого законом дозволу та в подальшому поклав гранату РГД-5 до сумки, яку у свою чергу поклав до салону належного йому автомобіля марки ВАЗ 21010 чорного кольору д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований на дорозі за вищевказаною адресою, тим самим почав зберігати вибуховий пристрій (бойовий припас) без передбаченого законом дозволу.

В подальшому, 09.05.2019 року, близько о 00 год.10 хв., здійснюючи рух на вищевказаному автомобілі від станції метро Мінська до адреси власного проживання, а саме: АДРЕСА_3 , був зупинений працівниками ПП ОП №1 ГУ НП України за адресою: м. Київ, просп. Оболонський, 15, де на запитання останніх щодо наявності у нього заборонених предметів чи речовин ОСОБА_8 повідомив, що має при собі бойовий припас - гранату РГД-5, яка у подальшому була вилучена співробітниками поліції.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник прокурора м. Києва ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити в частині вирішення речових доказів та ухвалити рішення, яким речовий доказ - гранату РГД-5 конфіскувати в дохід держави. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги вимоги ст. 96-1 КК України та не конфісковано речовий доказ в дохід держави.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 1 рік та покласти обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

В обґрунтування своїх вимог захисник не оспорюючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого через суворість. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що ОСОБА_8 на протязі 8 років не притягувався до відповідальності, одружений, має малолітню дитину, постійне місце роботи, є годувальником родини.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, думки захисника та обвинуваченого, які підтримали подані апеляційні скарги захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у відповідності до ст. 349 КПК України, суд за погодженням з учасниками судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися.

Враховуючи те, що ОСОБА_8 винним себе у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, погодився на розгляд провадження в порядку ст. 349 КПК України, апеляційний суд переглядає вирок лише у межах апеляційних скарг прокурора та захисника виходячи з того, що висновок суду першої інстанції про доведеність винності ОСОБА_8 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, за обставин зазначених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим, дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 263 КК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника стосовно невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у зв`язку з суворістю, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі яка вчинила злочин має бути призначене покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно вимог ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З вироку суду вбачається, що призначаючи покарання ОСОБА_8 суд дотримався вказаних вимог закону.
Так, призначаючи ОСОБА_8 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, відомості про особу обвинуваченого, його відношення до вчиненого, стан його здоров`я, за місцем проживання характеризується формально позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, вчинив новий злочин, маючи не зняті та не погашені судимості за вчинення тяжких злочинів. Також судом враховано обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого - щире каяття. Обставини, які обтяжують покарання судом не встановлено.

Згідно з вимогами ст.75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Враховуючи зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції визнав, що виправлення обвинуваченого неможливе без ізоляції його від суспільства, оскільки саме таке покарання є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів.
Із таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що ОСОБА_8 на протязі 8 років не притягувався до відповідальності, одружений, має малолітню дитину, постійне місце роботи, є годувальником родини, є безпідставнимита такими, що не впливають на призначене покарання, оскільки обвинувачений раніше неодноразово судимий, має не зняті та не погашені судимості за вчинення тяжких злочинів, що свідчить про наявність ризику вчинити нове кримінальне правопорушення.
Враховуючи сукупність вказаних обставин, дані про його особу, колегія суддів дійшла висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі без застосування вимог ст.75 КК України, відповідає вимогам ст.ст. 50,65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та домірним скоєному.
Підстав для скасування вироку в частині звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів не знаходить.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора стосовно рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо речових доказів, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 100 КПК України визначено порядок зберігання речових доказів і документів та вирішення питання про спеціальну конфіскацію.

Згідно вимог ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Відповідно до п. 3 ч.9 ст. 100 КПК України майно, яке було предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом, та/або вилучене з обігу, передається відповідним установам або знищується.

При цьому, п. 5 ч. 9 ст.100 КПК України визначає, що гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно положень ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно п. 8 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої 27.08.2010 року, до вилучених з обігу належать предмети, придбання і використання яких здійснюється за особливими дозволами і вичерпний перелік яких визначений законодавством України; предмети, виготовлення, придбання, зберігання, збут і розповсюдження яких забороняється законодавством; документи, визначені законодавством та іншими нормативними актами.

Згідно науково-практичного коментаря до ст. 100 КПК України, речові докази, предмети, вилучені з обігу, наприклад, наркотичні і сильнодіючі речовини, прекурсори, холодна зброя тощо знищуються.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_8 судом було визнано винним, є бойові припаси, а саме: граната РГД-5.

З урахуванням наведеного, посилання прокурора про те, що питання про долю речових доказів у даному кримінальному провадженні повинно було вирішуватись судом на підставі ст. 96-1 КК України є безпідставним, оскільки в даному випадку предметом кримінального правопорушення є предмети, вилучені з обігу граната, та питання щодо їх долі вирішувалось судом першої інстанції відповідно до вимог п.3 ч.9 ст. 100 КПК України.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для зміни вироку суду відсутні, а тому апеляційні скарги прокурора та захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги заступника прокурора м. Києва ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Суддя Суддя Суддя