Справа №585/2566/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/49/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 585/2566/18 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16.05.2019, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Руновка Кіровського району Приморського краю РФ, мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

захисника адвоката ОСОБА_12 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

? обвинувачений ОСОБА_13 просить застосувати до нього ст. 69 КК та пом`якшити покарання, оскільки судом першої інстанції не враховано, що він повністю визнав свою вину, щиро покаявся, співпрацював зі слідством, майно потерпілого викрав випадково, оскільки не знав, що воно належить саме йому;

? захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_14 просить змінити вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання через суворість та призначити обвинуваченому покарання, яке буде співмірним з діянням та його особою, оскільки суд першої інстанції дійшов необгрунтованого висновку про відсутність таких пом`якшуючих покарання обставин як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. При цьому відсутні обтяжуючі покарання обставини, потерпілий не має жодних претензій до обвинуваченого, розмір заподіяної шкоди є невеликим;

? прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_15 , посилаючись на аналогічні обставини, також просить змінити вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання через суворість та призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки 6 місяців.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16.05.2019 ОСОБА_11 визнаний винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки 6 місяців. Стягнуто витрати за проведення експертизи в розмірі 1144 грн.

Згідно вироку суду, наприкінці березня 2018 року ОСОБА_11 проник на територію господарства буд. АДРЕСА_2 , а потім у приміщення гаражу, звідки викрав належний ОСОБА_16 непрацюючий мопед, неможливий для використання за функціональним призначенням, вартістю 5770,61 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_12 , які підтримали апеляційні скарги, просили змінити вирок суду та пом`якшити покарання, доводи прокурора ОСОБА_10 , яка не підтримала жодної апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг про суворість призначеного ОСОБА_11 , то колегія суддів вважає їх необгрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Як зазначено у правовій позиції ВСУ (постанова від 04.04.2011 у справі № 5-1кс11), норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст. 65 КК, в якій установлено загальні засади призначення покарання і згідно якої суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання, а тому суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й ті положення, що передбачені ч. 1 ст. 69 КК, згідно яких за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. При цьому невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК), а ступінь тяжкості вчиненого злочину, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію злочину, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Таким чином, при призначенні ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції, дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, який є тяжким, особу винного та дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання саме у виді позбавлення волі строком 4 роки 6 місяців у межах санкції ч. 3 ст. 185 КК, яке на переконання колегії суддів, відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи), а також є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_11 і попередження нових злочинів.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. КСУ у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив: «Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Що стосується доводів апеляційних скарг про те, що ОСОБА_11 щиро покаявся, то вони є необгрунтованими, оскільки таке каяття повинно ґрунтуватися на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого злочину та припускати критичну оцінку особою своєї злочинної поведінки шляхом визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність, однак про таку оцінку ОСОБА_11 своїх дій матеріали кримінального провадження не містять, про що зокрема свідчить те, що хоча обвинувачений формально і визнав свою вину, але в той же час фактично заперечував суб`єктивну сторону вчиненого злочину (прямий умисел), пояснивши, що майно взяв так як перебував у дружніх відносинах із власником гаража.

Є безпідставними також доводи апеляційних скарг в частині того, що ОСОБА_11 активно сприяв розкриттю злочину, оскільки фактичні обставини кримінального провадження не можуть об`єктивно свідчити про наявність конкретних проявів у поведінці обвинуваченого щодо активного надання органам досудового розслідування якої-небудь допомоги у встановленні невідомих обставин, які мали істотне значення для розкриття злочину та не могли бути отримані в інший спосіб.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для зміни вироку суду, як про це поставлене питання в апеляційних скаргах, оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а самі апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 417, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16.05.2019 відносно ОСОБА_17 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4