Провадження № 1-кс/947/1246/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.02.2020 року

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі с/з ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , що діє в інтересах ТОВ «Гранд Отель» (), розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000402 від 26.07.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.298 КК України

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси надійшло клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000402 від 26.07.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.298 КК України, у якому останній просить суд:

Накласти арешт на будівлю та нежитлові приміщення за адресою: Приморський бульвар, 7 у м. Одесі, яка належить ТОВ «Гранд Отель» , заборонивши їх відчуження та розпорядження, а також заборонити виділення в окремі приміщення та чистини, зміну адреси, заборонити проведення будь-кому їх реконструкцію, проведення в них будівельних та ремонтних робіт, а також заборонити будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, державним реєстраторам, іншим акредитованим суб`єктам та посадовим особам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо зазначеного майна.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав заявлене клопотання та просив суд задовольнити його, з викладених підстав.

Адвоката ОСОБА_4 , що діє в інтересах ТОВ «Гранд Отель» категорично заперечував проти задоволення клопотання з підстав викладених у письмових запереченнях, та окремо звернув увагу суду, що сам зацікавлений у найскорішому проведенні відповідного експертного дослідження.

Вислухавши думку учасників судового засідання, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, якими сторона обвинувачення обґрунтовує його задоволення, оцінивши всі обставини у сукупності, слідчий суддя приходить до наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.
Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.
Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.
Так, положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Згідно з ч.1 ст.131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.
У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно ч.2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.
До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Згідно ст. 173 ч.ч. 1,2 п.5 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати розумність та співрозумність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
В клопотанні прокурор для накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 зазначив підставу і мету, які передбачені п.2 ч.1 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів.
Разом з тим, в клопотанні належним чином не зазначене відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, докази, що свідчать про неправомірне володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим чи третіми особами таким майном. Також до клопотання не надані додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання, що прямо передбачено положеннями ч.2 ст. 171 КПК України.
З урахуванням доданих до клопотання документів, прокурор прийшов до висновку про те, що у власника будівлі та замовника будівництва - ТОВ «Гранд Отель» відсутні дозвільні документи, які б надавали власнику пам`ятки архітектури або іншим особам, включно із підрядними організаціями, виконувати згадані вище роботи, виконання яких зафіксовано під час проведення візуального обстеження 13.09.2019 року, та, з посиланням на приписи ч.1 ст.170 КПК України, просив накласти арешт на будівлю для збереження речового доказу, оскільки існують ризики його знищення, псування, втрати або перетворювання, шляхом:
- заборони власнику ТОВ «Гранд Отель» її відчуження, у тому числі шляхом виділення в окремі приміщення, будівлі її частин та розпорядження нею;
- заборони проведення будь-кому реконструкції, будівельних та ремонтних робіт у зазначеній будівлі;
- заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо зазначеного майна.
Слідчий суддя дослідив витяг з ЄРДР за №0000402 від 26.07.2019 року та встановив, що відомості були внесені за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.298 КК України, за фактом проведення самовільних будівельних робіт службовими особами ТОВ «Гранд Отель» та іншими невстановленими особами у будинку № 7 на Приморському бульварі у м. Одесі, які пошкоджують пам`ятку архітектури національного значення та пам`ятку історії місцевого значення, яка має реєстраційний №543 в Державному реєстрі нерухомих пам`яток України.
Диспозиція кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 298 КК України, передбачає кримінальну відповідальність за умисне незаконне знищення, руйнування або пошкодження об`єктів культурної спадщини чи їх частин, вчинені щодо пам`яток національного значення, вчинені службовою особою з використанням службового становища.
Разом з тим, слідчий суддя вважає, що в клопотанні не зазначене обґрунтування необхідності арешту майна юридичної особи з огляду на його відповідність критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Також до клопотання не додані будь-які докази на підтвердження факту проведення самовільних будівельних робіт службовими особами ТОВ «Гранд Отель» та іншими невстановленими особами, під час виконання протягом 2016 2019 років будівельних робіт з реставрації фасаду та покрівлі будинку № 7 на Приморському бульварі у м. Одесі, які привели до умисного незаконного знищення, руйнування або пошкодження будинку або його частини, які є пам`ятками архітектури національного значення та пам`ятками історії місцевого значення, тобто будь-які докази на підтвердження обґрунтованості підозри за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 298 КК України, які мають бути перевірені при вирішенні питання про арешт майна, згідно вимог п.3 ч.2 ст. 173 КПК України.
Як зазначалось, до клопотання прокурора, на підтвердження наявності обґрунтованої підозри щодо факту умисного незаконного знищення, руйнування або пошкодження будівлі службовими особами власника ТОВ «Гранд Отель», були надані Декларація про початок виконання будівельних робіт з реставрації фасаду та покрівлі будівлі, а також акти візуального обстеження від 27.06.2019 року та від 13.09.2019 року на підтвердження незаконного виконання будівельних робіт на підставі цієї Декларації.
З вказаної декларації вбачається, що вона була зареєстрована 18.07.2016 року власником будівлі ТОВ «Гранд Отель» у Департаменті Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області за №ОД19 про початок виконання будівельних робіт з реставрації фасаду та покрівлі будівлі за адресою: м. Одеса, Приморський район, 7.
З змісту декларації вбачається, що проектна документація на виконання будівельних робіт розроблена ТОВ «Компас проект», який має відповідний кваліфікаційний сертифікат, затверджена замовником ТОВ «Гранд Отель». Проведена експертиза проекту будівництва ТОВ «Укрекспертиза в будівництві», з визначенням особи, відповідальної особи за нагляд у будівництві. Визначений генеральний підрядник ТОВ «Реставратор 1946». Визначені основні показники об`єкту будівництва та його найменування.
З матеріалів провадження вбачається, що лише 27.06.2019 року, вже після фактичного проведення власником будівельних робіт, був складений акт за результатами комісійного обстеження зазначеного об`єкту службовими особами Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Управління з питань охорони об`єктів культурної спадщини Одеської міської ради, в якому було встановлено проведення будівельних робіт, які не передбачені Декларацією.
Наказом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 02.07.2019 року реєстрація Декларації про початок виконання будівельних робіт № ОД19 від 18.07.2016 року була скасована
Таким чином, факт проведення самовільних будівельних робіт службовими особами ТОВ «Гранд Отель» та іншими невстановленими особами під час виконання протягом 2016 2019 років будівельних робіт в клопотанні прокурора обґрунтовується посиланнями тільки на Декларацію, яка була зареєстрована 18.07.2016 року, та реєстрація якої була скасована наказом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 02.07.2019 року.
В свою чергу будь-які докази притягнення до відповідальності за фактом можливих протиправних дій посадових осіб Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, якими безпідставно була зареєстрована декларація за № ОД19 від 18.07.2016 року, на підставі якої замовником в 2016 2019 роках проводилися роботи, до клопотання долучено не було.
На підтвердження фактів знищення, руйнування або пошкодження будинку або його частини, які можуть бути встановлені у відповідних експертних дослідженнях, суду першої та апеляційної інстанції не були надані висновки експертизи за результатами дослідження проектної документації на виконання будівельних робіт з реставрації фасаду та покрівлі будівлі, яка зазначена в Декларації, а також за результатами дослідження фактично виконаних робіт, в яких було б встановлено, що характер, локалізація та об`єм вже виконаних будівельних та реставраційних робіт у будинку № 7 на Приморському бульварі у м. Одесі не відповідає проектній документації, що зазначена у Декларації, з огляду на час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, а надані тільки акти візуального обстеження від 27.06.2019 року та 13.09.2019 року.
На підставі наведеного слідчий суддя вважає, що посилання в клопотанні прокурора на відсутність у власника ТОВ «Гранд Отель» дозвільних документів та будь-якої проектної документації на виконання будівельних робіт при проведенні будівельних та реставраційних робіт у будівлі за адресою: м. Одеса, Приморський район, 7, не обґрунтовані належними доказами, які не були долучені до матеріалів клопотання.
Прокурором зазначено, що ТОВ «Гранд Отель» взагалі не мало повноважень на проведення будь-яких будівельних та реставраційних робіт на підставі Декларації, та послався на положення ч. 5 ст. 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції чинній на день реєстрації Декларації про початок виконання будівельних робіт, а також на час їх проведення), а також на положення п.14 ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про охорону культурної спадщини», згідно яких замовнику будівництва ТОВ «Гранд Отель» необхідно було отримати дозволи Держархбудінспекції України та Міністерства культури України на проведення зазначених будівельних робіт.
Окремо слід звернути увагу на те, що у клопотанні, а також при складанні актів візуального обстеження від 27.06.2019 року та 13.09.2019 року, не були прийняті до уваги наступні документи, згідно яких тільки відповідні частини будівлі є пам`яткою архітектури національного значення та пам`яткою історії місцевого значення, що впливає на законність дозволу на проведення ремонту та реставрації зазначених частин будинку.
Охоронний договір від 22.04.2008 року №21-03/Є-2008, укладений між Управлінням охорони об`єктів культурної спадщини Одеської обласної Державної адміністрації з власником ТОВ «Гранд Отель» на пам`ятку культурної спадщини нежитлове приміщення, розташоване у будинку № 7 на Приморському бульварі у м. Одесі, яке перебуває на обліку як пам`ятка архітектури національного значення «Присутствені місця», 1829 року (постанова Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963 за № 970, охоронний № 543) та як пам`ятка історії місцевого значення (рішення Одеського облвиконкому від 27.08.1971 за № 381 та від 27.12.1984 за № 652), у відповідності п.п.12,14 якого власник ТОВ «Гранд Отель» зобов`язаний своєчасно проводити поточний та капітальний ремонт частини пам`ятки, відповідний ремонт будівлі.
Акт технічного стану пам`ятки, опис архітектурно-художніх елементів та фотофіксація від 22.04.2008 року , які є невід`ємними додатками до охоронного договору, а також висновок Міністерства культури і туризму України щодо цієї пам`ятки встановлюють, що в зв`язку з пошкодженнями та руйнуваннями будинку № 7 на Приморському бульварі у м. Одесі у роки другої світової війни більш ніж на 70% він був відбудований в період 1946-1948 років, предметом охорони пам`ятки визначено тільки певні частини будівлі, що виходять на Приморський бульвар, Катериненську та Напівкруглу площі.
З урахуванням наведеного, в клопотанні прокурора не зазначене обґрунтування необхідності арешту майна юридичної особи з огляду на його відповідність критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України. До клопотання не додані оригінали або копії доказів, на підтвердження факту умисного незаконного знищення, руйнування або пошкодження будинку № 7 на Приморському бульварі у м. Одесі або його частини службовими особами власника ТОВ «Гранд Отель» під час виконання будівельних робіт з реставрації фасаду та покрівлі будівлі, які проводились протягом 2016 2019 років, за яким відомості внесені до ЄРДР.
З урахуванням вищезазначених обставин, беручи до уваги, що експертне дослідження триває, станом на теперішній час відсутні обґрунтовані докази з приводу незаконного будівництва та реконструкції, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження накладені арешту на майно є передчасним та задоволенню не підлягає.

При постановленні ухвали, слідчий суддя також бере до уваги той факт, що 16.12.2019 року ухвалою Одеського апеляційного суду ухвалено наступне:

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01.11.2019 року, якою було задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000402 від 26.07.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 298 КК України, - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_3 про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0000402 від 26.07.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 298 КК України, повернути прокурору, який здійснює процесуальне керівництво у зазначеному кримінальному провадженні, для усунення недоліків, встановивши строк 72 години з моменту отримання прокурором копії зазначеної ухвали.
З представленого до суду клопотання вбачається, що стороною обвинувачення також не враховано недоліки, які зазначені в ухвалі Одеського апеляційного суду від 16.12.2019 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.100, 110, 131, 132, 170-173, 369-372 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000402 від 26.07.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.298 КК України залишити без задоволення.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 5 (п`яти) днів з дня її постановлення.

Слідчий суддя ОСОБА_1