УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 грудня 2019 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000747 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Талалаївка, Чернігівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 громадянинаУкраїни,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі захисник просить вирок Обухівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року скасувати в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_6 покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700,00 грн.

Вироком Обухівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді двох років позбавлення волі.

В доводах апеляційної скарги захисник зазначає, що вирок суду в частині призначеного покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого.
Апелянт вказує, що поза увагою суду залишилось щире каяття ОСОБА_6 та його сприяння досудовому та судовому слідству, також судом не зазначено у вироку про часткове відшкодування матеріальної шкоди потерпілій.
Крім того, судом першої інстанції не було враховано обставини, що пом`якшують покарання, а саме те, що жодних тяжких наслідків від вчинення злочину не настало, потерпіла та прокурор просили суд про призначення обвинуваченому покарання не пов`язаного з позбавленням волі.
Захисник зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що покарання має на меті також виправлення засуджених, в той час як зважаючи на невиправдану суворість вироку, можна говорити лише про кару, а не про виправлення.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції у своєму вироку не навів жодних підстав вважати, що виправлення обвинуваченого неможливе без відбування покарання.
Також як зазначає захисник, вирок суду першої інстанції не містить жодного мотивування, чому недоцільно застосовувати більш м`яке покарання та у чому саме полягає необхідність застосування до ОСОБА_6 найбільш суворого покарання.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурор заперечували щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, ці положення закону судом першої інстанції в достатній мірі не враховані.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, а також дані про особу обвинуваченого, який не судимий в силу ст.89 КК України, працює, шкоду не відшкодував, відсутність негативної характеристики, обставину, що пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
На підставі цього суд дійшов висновку про можливе виправлення ОСОБА_6 лише в умовах ізоляції від суспільства. З таким висновком не погоджується колегія суддів.
Санкцією ч. 1 ст. 186 КК України передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста двадцяти до двохсот сорока годин, або виправних робіт на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або позбавлення волі на строк до чотирьох років.
Разом з тим, за наявності обставин, які пом`якшують покарання та відсутності обставин що обтяжують покарання, суд першої інстанції призначив обвинуваченому найсуворіший вид покарання позбавлення волі, що на думку колегії суддів не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого.
Призначаючи обвинуваченому міру покарання у виді позбавлення волі, суд першої інстанції жодним чином не мотивував своє рішення чому інші менш суворі види покарання не підлягають застосуванню.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 визнав свою вину в повному обсязі, розповів за яких обставин ним був вчинений злочин.
Ця обставина свідчить про щире каяття обвинуваченого, а тому суд першої інстанції правильно визнав її як таку, що пом`якшує покарання.

Крім того, як зазначила потерпіла у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 повернув їй частину ланцюжка без хрестика, що свідчить про часткове відшкодування заподіяної шкоди, що також є обставиною, що пом`якшує покарання, про що судом не було зроблено відповідного висновку.
Також суд не в повній мірі взяв до уваги те, що потерпіла просила суд не позбавляти обвинуваченого волі.
В той же час, судом першої інстанції обґрунтовано не встановлено обставин, які обтяжують покарання.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 не судимий в силу ст. 89 КК України, працює, частково відшкодував завдану шкоду.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК Українипокарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, а тому вирок суду в цій частині підлягає зміні.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що з урахуванням тяжкості вчиненого злочину та особи обвинуваченого, відсутності обставин, що обтяжують покарання та наявності обставини, що пом`якшують покарання - щирого каяття, часткове відшкодування шкоди призначення ОСОБА_6 покарання, у виді одного року виправних робіт з відрахуванням щомісячно 20 % від заробітної плати в доход держави буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, саме така міра покарання є справедливою та достатньою, а тому відповідатиме меті покарання та загальним засадам призначення покарання.

Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Обухівського районного суду Київської області від 21 жовтня 2019 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді двох років позбавлення волі, змінити в частині призначеного покарання.
Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 186 КК України у виді одного року виправних робіт за місцем роботи засудженого з відрахуванням щомісячно 20 % від заробітної плати в доход держави.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3