Ухвала

іменем України
15 червня 2020 року

м. Київ
справа №315/1283/18
провадження №51-2726ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 березня 2020 року відносно засудженого ОСОБА_5 ,
встановив:
За вирокомГуляйпільського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) - до покарання у виді 80 годин громадських робіт.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 10 серпня 2018 року з 23:15 по 23:55 на вул. Шевченка біля будинку №18-Г у м. Гуляйполі Запорізької області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючись корисливими мотивами, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу намагався скоїти крадіжку водопровідного чавунного люка КП Комунсервіс вартістю 2200 грн, при цьому був виявлений охоронцями даного підприємства, у зв`язку з чим злочин, яким міг заподіяти матеріальної шкоди на вказану суму, не було доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 березня 2020 року вирок районного суду залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню, ставить вимогу про скасування оскаржуваних судових рішень. Вважає, що місцевий суд безпідставно виключив з обвинувачення ОСОБА_5 «повторність» як кваліфікуючу ознаку злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК, і кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК.
Прокурор зазначає, що при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів, наведених у його апеляційній скарзі, та не усунув порушень, які були допущені судом першої інстанції, а тому вважає, що ухвала апеляційного суду постановлена без додержання вимог статей 370 та 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скаргзі прокурора, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 32 КК повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.
Згідно з положеннями ч. 4 ст. 32 КК повторність відсутня, якщо за раніше вчинений злочин особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом, або якщо судимість за цей злочин погашено або знято.

Згідно з приміткою 1 до ст. 185 КК у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що в даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування дії ОСОБА_5 було кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, з огляду на те, що обвинувальний акт від 30 січня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні ним раніше кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, направлено для розгляду по суті до суду.
Однак при постановленні місцевим судом вказаного вироку було встановлено, що судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, не завершено.
До того ж стороною обвинувачення не було надано суду вирок, яким би ОСОБА_5 було визнано винуватим та засуджено за вчинення іншого корисливого злочину.
Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Положеннями ст. 62 Конституції України гарантується, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що в ній прокурор фактично не заперечує відсутності обвинувальних вироків, які б доводили скоєння ОСОБА_5 перед вчиненням інкримінованого діяння іншихзлочинів, визначених у примітці 1 до ст. 185 КК, та які б набрали законної сили на момент постановлення оскаржуваного вироку.
Посилання прокурора на п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 року № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», відповідно до положень якого «для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин», у цьому випадку є безпідставними, адже така правова оцінка діяння є можливою тільки за умови, коли всі епізоди злочинної діяльності є предметом одного судового розгляду, оскільки за таких умов суд безпосередньо досліджує докази та у вироку робить висновок про доведеність винуватості особи одночасно за всіма епізодами кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому.
За таких обставин місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про виключення з пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення кваліфікуючої ознаки «повторність» та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, наведені в апеляційній скарзі доводи прокурора є аналогічними тим, що викладені в касаційній скарзі останнього, та були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який надав на них вичерпні відповіді та належним чином обґрунтував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких цю апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а вирок - без змін.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належнообґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку та ухвали і вмотивованість їх висновків з питань неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що тягнуть за собою їх скасування на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК з урахуванням положень ст. 413 цього Кодексу, прокурор у касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту оспорюваних судових рішень не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга прокурора та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 7 лютого 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 березня 2020 року відносно засудженого ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3