ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження № 1-кс/201/5647/2019
УХВАЛА
16 вересня 2019 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1

з секретарем ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

підозрюваного ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро внесене під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000344 від 17.05.2016 клопотання прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, раніше не судимого, із вищою освітою, одруженого, працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло клопотання прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 за матеріалами досудового розслідування внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000344 від 17.05.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, згідного якого слідчий просить застосувати щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
В обґрунтування заявленого клопотання слідчий посилається на те, що Указом Президента України від 23.12.2010 № 1192/2010 ОСОБА_5 призначено на посаду Голови Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном (далі Агентство держмайна України), на якій він працював до 24.12.2012.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 2, 3, 16 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», діяльність міністерств та інших центральних органів виконавчої влади ґрунтується на принципах верховенства права, законності, відповідальності. У своїй діяльності вони керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України. Центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції.

Одним із основних завдань центральних органів виконавчої влади, визначених у ст. 17 зазначеного закону, є управління об`єктами державної власності.

Відповідно до ст. 19 цього ж закону, керівник центрального органу виконавчої влади та його заступники є державними службовцями. Керівник центрального органу виконавчої влади очолює центральний орган виконавчої влади, здійснює керівництво його діяльністю, у межах компетенції організовує та контролює виконання в апараті центрального органу виконавчої влади та його територіальних органах Конституції та законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, наказів міністерств.

Відповідно до ст. ст. 3, 5 Закону України «Про державну службу» (в редакції від 16.12.1993), державна служба ґрунтується на принципах законності, професіоналізму, компетентності, чесності, відданості справі, персональної відповідальності за виконання службових обов`язків і дисципліни, дотримання прав підприємств, установ і організацій, об`єднань громадян. Державний службовець повинен сумлінно виконувати свої службові обов`язки; не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця.

Згідно зі ст. 10 цього закону, державний службовець зобов`язаний додержуватись Конституції України та інших актів законодавства України, забезпечити ефективну роботу та виконання завдань державних органів відповідно до їх компетенції.

Згідно з п. 1 Положення про Агентство держмайна України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 № 451/2011, Агентство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Агентство держмайна України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об`єктами державної власності, в тому числі корпоративними правами держави.

Згідно з п. 4 Положення про Агентство держмайна України, воно відповідно до покладених на нього завдань:

- здійснює управління об`єктами державної власності, в тому числі корпоративними правами, які належать до сфери його управління;

- погоджує відчуження, оренду (користування), заставу (іпотеку), списання майна державних підприємств, господарських товариств, у статутних капіталах яких є державна частка, оренду, заставу цілісних майнових комплексів державних підприємств, які належать до сфери його управління;

- бере участь у визначенні порядку й умов та здійсненні передачі управління державними корпоративними правами уповноваженим особам;

- вносить пропозиції щодо приватизації, санації, реструктуризації, передачі в комунальну власність, закріплення в державній власності державних підприємств та пакетів акцій господарських товариств, що належать до сфери його управління;

- погоджує передачу державного майна, акцій (паїв, часток), які належать державі у майні господарських товариств, що належать до сфери його управління, з державної до комунальної та з комунальної до державної власності;

- у межах, визначених законодавством, під час відчуження, застави (іпотеки) державного майна, передачі майна при укладенні інвестиційних договорів (у тому числі договорів про спільну діяльність), передачі державного майна та корпоративних прав до статутних капіталів господарських товариств виступає замовником оцінки майна, укладає договори про проведення оцінки майна та проводить рецензування звітів про оцінку;

- здійснює інші повноваження, визначені законами України та покладені на нього Президентом України.

Відповідно до п. 9 вказаного Положення, Агентство держмайна України очолює Голова, якого призначає на посаду за поданням Прем`єр-міністра України і звільняє з посади Президент України.

Голова Агентства держмайна України очолює Агентство, здійснює керівництво його діяльністю, підписує накази Агентства держмайна України, здійснює інші повноваження відповідно до законів та актів Президента України.

Наказом Голови Агентства держмайна України № 23 від 07.12.2011 передбачено, що питання, пов`язані з розпорядженням державного майна підприємств, відносяться до компетенції першого заступника Голови Агентства.

Однак ОСОБА_5 , обіймаючи посаду в органі державної влади, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, а відтак будучи відповідно до примітки 1 ст. 364 КК України службовою особою, будучи зобов`язаним неухильно додержуватись зазначених вище вимог законодавства, а також діяти на засадах законності, вчинив умисний корупційний злочин у сфері службової діяльності за таких обставин.

Частиною 4 ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 3 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» визначено, що ініціатива щодо передачі об`єктів права державної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно.

У ст. ст. 2, 4 вказаного Закону закріплено, що передача з державної у комунальну власність нерухомого майна підприємств (будівель, споруд, у тому числі об`єктів незавершеного будівництва, приміщень) здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 зазначеного Закону, пропозиції щодо передачі об`єктів з державної у комунальну власність, яка здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України, погоджуються з: органом, уповноваженим управляти державним майном, або відповідною самоврядною організацією; органом, уповноваженим управляти державними корпоративними правами щодо акцій (часток, паїв), що належать державі; державним органом приватизації; підприємством щодо передачі структурних підрозділів підприємства та окремого індивідуально визначеного майна, закріпленого за таким підприємством, а також з трудовим колективом підприємства щодо майна, закріпленого за таким підприємством, об`єктів соціальної інфраструктури, споруджених за рахунок коштів такого підприємства.

Згідно з вимогами ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст. 141 Господарського кодексу України, до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами й організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності.

Управління об`єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади (ч. 2 ст. 141 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 141 Господарського кодексу України, види майна, що може перебувати виключно у державній власності, відчуження якого недержавним суб`єктам господарювання не допускається, а також додаткові обмеження щодо розпорядження окремими видами майна, яке належить до основних фондів, державних підприємств, установ і організацій, визначаються законом.

Відповідно до додатку 1 до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», державне підприємство «Науково-дослідний та конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Ю. Осади» (далі ДП «НДТІ») є підприємством, що не підлягає приватизації. Крім того, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2004 № 1734 «Про затвердження переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави», зазначене підприємство входило до переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави.

Відповідно до п. 1.1 розділу 1 статуту ДП «НДТІ», затвердженого наказом Агентства держмайна України № 53 від 28.03.2012, підприємство засновано на державній власності та входить до сфери управління Агентства держмайна України, правонаступником якого з 23.03.2014 є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України.

Згідно з п. 4.1 вказаного статуту, майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.

Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Реалізація майнових прав підприємства здійснюється в порядку, встановленому чинним законодавством України (п. 4.4 статуту).

Так, відповідно до переліку майна, що включається до складу цілісного майнового комплексу державного підприємства, яке не підлягає приватизації, затвердженого органом управління ДП «НДТІ» у 2004 році, до його складу ввійшли оборотні та необоротні активи загальною вартістю 5 303 514, 52 грн., у тому числі з урахуванням подальшого перейменування «виробничий корпус 1», інвентарний номер 01/0089, та «лабораторно-побутовий корпус», інвентарний номер 01/0089/А.

Власником об`єктів нерухомого майна ДП «НДТІ», розташованого на вул. Писаржевського, 1-а в м. Дніпро (колишня назва м.Дніпропетровськ), серед яких «виробничий корпус № 1» і «лабораторно-побутовий корпус», є держава в особі Верховної Ради України на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 29.05.2006.

У ч. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначено, що нерухоме майно об`єктів державної власності, які не підлягають приватизації, не може бути відчужене, вилучене, передане до статутного капіталу господарських організацій і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження.

Згідно з Порядком віднесення майна до такого, що включається до складу цілісного майнового комплексу (далі ЦМК) державного підприємства, затвердженим наказом Фонду державного майна України № 1954 від 29.12.2010 (далі Порядок № 1954), питання про виключення майна з переліку майна, що включається до складу ЦМК державного підприємства, яке не підлягає приватизації, може бути порушено виключно у випадку отримання підприємством податкової вимоги, яка надсилається (вручається) платнику податку в порядку, визначеному ст. 59 Податкового кодексу України.

Орган, уповноважений управляти державним майном, затверджує окремо перелік майна, що включається, та перелік майна, що не включається до складу ЦМК державного підприємства, яке не підлягає приватизації, в строк до п`яти календарних днів після дня надходження переліків (п. 8 Порядку № 1954).

Так, у червні 2012 року на адресу Агентства держмайна України надійшов лист-звернення директора ДП «НДТІ» ОСОБА_6 про виключення «виробничого корпусу № 1» та «лабораторно-побутового корпусу» підприємства з переліку майна, що не включається до складу ЦМК.

Розглянувши вказані документи, Голова Агентства держмайна України ОСОБА_5 , зловживаючи службовим становищем, використовуючи службові повноваження всупереч інтересам служби, діючи умисно, в інтересах третіх осіб - директора ДП «НДТІ» ОСОБА_6 , який прагнув отримати можливість незаконного розпорядження об`єктом нерухомості за адресою: м. Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ), вул. Писаржевського, 1-а, на користь третіх осіб, розуміючи відсутність правових підстав для виведення об`єкта нерухомості з переліку майна, що включено до складу ЦМК ДП «НДТІ», яке не підлягає приватизації, а саме податкових повідомлень-рішень, податкових вимог та наявності податкової заборгованості, усвідомлюючи те, що ДП «НДТІ» та майно, яке перебуває на балансі ЦМК, згідно з додатком 1 до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» не підлягає приватизації та вказане підприємство відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2004 № 1734 «Про затвердження переліку підприємств, які мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» входить до цього переліку, зловживаючи своїми службовими обов`язками, всупереч вимогам ст. ст. 2, 3, 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», ст. 328 Цивільного кодексу України та ст.ст. 141, 145 Господарського кодексу України, ч. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та Порядку № 1954, якими встановлено заборону зміни правового режиму майна підприємства та також те, що нерухоме майно об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може бути відчужене, вилучене, передане до статутного капіталу господарських організацій і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження, 27.06.2012 ОСОБА_5 , знаходячись на своєму робочому місці, у робочий час, у приміщенні Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном, що знаходилось за адресою: м. Київ, вул. Сурікова, 3, підписав поданий йому директором ДП «НДТІ» ОСОБА_6 на затвердження перелік майна, що не включається до складу ЦМК ДП «НДТІ», яке не підлягає приватизації, до якого було включено приміщення «виробничого корпусу № 1», яке знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ), вул. Писаржевського, 1а, тим самим вилучивши зазначений об`єкт з ЦМК ДП «НДТІ».

Надалі ОСОБА_5 , продовжуючи зловживати своїми службовими обов`язками, в порушення вищезазначених норм законодавства 12.10.2012, знаходячись на своєму робочому місці, у робочий час, у приміщенні Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном, що знаходилось за адресою: м. Київ, вул. Сурікова, 3, незаконно підписав подані йому директором ДП «НДТІ» ОСОБА_6 на затвердження зміни до переліку майна, що не включається до складу ЦМК ДП «НДТІ», яке не підлягає приватизації, до якого було включено приміщення лабораторно-побутового корпусу, тим самим вилучивши зазначений об`єкт з ЦМК ДП «НДТІ».

Пізніше, 10.12.2012, ОСОБА_5 , знаходячись на своєму робочому місці, у робочий час, у приміщенні Державного агентства України з управління державними корпоративними правами та майном, що знаходилось за адресою: м. Київ, вул. Сурікова, 3, зловживаючи службовим становищем, порушуючи ст. ст. 2, 3, 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», ст. 328 Цивільного кодексу України та ст.ст. 141, 145 Господарського кодексу України, ч. 9 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та Порядку № 1954, розуміючи відсутність належних правових підстав, фактично виконуючи обов`язки, які належать до компетенції першого заступника Голови Агентства держмайна України, незаконно затвердив подані йому директором ДП «НДТІ» ОСОБА_6 зміни до переліку майна, що не включається до складу ЦМК ДП «НДТІ», яке підлягає приватизації, перейменувавши приміщення «виробничого корпусу № 1» на «спортивно-оздоровчий корпус» та приміщення «лабораторно-побутового корпусу» на «корпус громадського харчування» за адресою: м. Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ), вул. Писаржевського, 1-а, загальною площею 6905,6 кв. м, надавши тим самим зазначеним виробничим приміщенням статус об`єктів соціальної інфраструктури.

Внаслідок зазначених умисних, протиправних дій Голови Агентства Державного майна України з управління державними корпоративними правами та майном ОСОБА_5 стало можливе безперешкодне незаконне відчуження на користь територіальної громади м. Дніпропетровська державного майна, з наступною незаконною його приватизацією, яке перебувало на балансі ДП «НДТІ», а саме: приміщень «виробничого корпусу № 1» та «лабораторно-побутового корпусу» за адресою: м. Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ), вул. Писаржевського, 1-а, загальною площею 6905,6 кв. м, ринкова вартість яких на момент відчуження відповідно до висновку судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи № 4331/4332-16 від 09.09.2016 складала 16 701 382 грн., що спричинило збитки охоронюваним законом державним інтересам на вказану суму, що більш ніж у 250 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян та відповідно до примітки 4 ст. 364 КК України є тяжкими наслідками.

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив зловживання службовим становищем, тобто умисне, в інтересах третіх осіб використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 364 КК України (в редакції Закону України від 07.04.2011 № 3207-VI згідно вимог ч. 2 ст. 4 КК України).

Враховуючи вищевикладене, з метою необхідності запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, чи продовження кримінальних правопорушень, за якими підозрюється, а також зважаючи на те, що підозрюваний вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до шести років, слідчий просить застосувати у відношенні ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав, на його задоволенні наполягав.

Підозрюваний та його захисник в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечували, посилаючись на те, що жодних підстав для обрання відносно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не має, оскільки останній постійно проживає зі своєю сім`єю за відомою органам досудового слідства адресою та не має жодного наміру переховуватися від слідства, окрім того прокурором не додано до клопотання жодного підтвердження того, що підозрюваний переховувався від органів досудового слідства. Також відсутні й інші ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КК України, на які посилається прокурор у своєму клопотанні, тому просять у задоволенні клопотання відмовити та обрати запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.

Вивчивши клопотання та докази, якими обґрунтовується клопотання, а також надані суду матеріали кримінального провадження № 0000344, заслухавши думку сторін, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання є таким, яке підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається із наданих суду матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000344 17.05.2016 року.

Згідно зі ст. 131 КПК України запобіжні заходи, в тому числі тримання під вартою, є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, метою застосування якого є досягнення дієвості кримінального провадження.

Частиною 1 ст. 194 КПК України визначено підстави для застосування запобіжного заходу, до яких відносяться:

1. наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2. наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий або прокурор;

3. недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам або ризику, зазначеним у клопотанні.

Зважаючи, що запобіжний захід у виді тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, і застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризики, зазначені у ст. 177 КПК України.

Враховуючи, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України.

Положення КПК України, зокрема ст. 132, 176, покладають на слідчого та прокурора тягар доказування необхідності застосування запобіжного заходу. Так з ч. 2 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням. Згідно з ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, при вирішенні питання щодо тримання особи під вартою діє презумпція на користь звільнення. При цьому тягар доведення обставин, що свідчать на користь утримання під вартою покладається саме на державу, в даному випадку слідчого та прокурора. Будь-які обставини, щодо доведеності яких або значення яких для вирішення питання про тримання під вартою залишається сумнів, мають тлумачитись на користь звільнення. Розподіл тягаря доведення надає судді можливість вирішити питання про звільнення обвинувачуваної або підозрюваної особи, якщо обвинувачення не надало доказів, достатніх, щоб переконати суддю у необхідності тримання під вартою. Таким чином, якщо обвинувачення не впоралося із тягарем доведення, презумпція на користь звільнення стає достатньою підставою для звільнення, яка не потребує додаткового обґрунтування.

Відповідно до ч.4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Під час досудового слідства встановлено та матеріалами справи підтверджено наявність ризиків, передбачених у п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, те що ОСОБА_5 може, незаконно впливати на свідків та експертів у цьому ж кримінальному провадженні, сховати, спотворити та знищити документи, що мають значення у кримінальному провадженні, однак слідчий суддя приходить до висновку, що прокурором не надано достатніх та переконливих доказів необхідності застосування до ОСОБА_5 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, всі доводи прокурора щодо наявності ризиків переховування ОСОБА_5 , або продовжувати вчиняти кримінальне правопорушення чи перешкоджати якимось чином кримінальному провадженню, ґрунтуються на припущеннях, які не можуть бути покладені в основу рішення про тримання підозрюваного під вартою.

Також, під час судового засідання до матеріалів клопотання було долучено заяву Народного депутата України ІХ скликання ОСОБА_7 , в якій останній просив суд не обирати підозрюваному ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а обрати йому запобіжний захід у вигляді його особистої поруки, при цьому зазначивши, що зі змістом ст. 180 КПК України ознайомлений, а зміст та вимоги даної статті йому зрозумілі.

У зв`язку із чим, оцінюючи обставини, передбачені статтею 178 КПК України, у тому числі, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, вагомість наявних доказів, якими обґрунтовується повідомлення про підозру, а також враховуючи, що підозрюваний ОСОБА_5 раніше не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, має тісні соціальні зв`язки, самостійно з`явився до органу досудового розслідування та суду щодо розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу відносно нього, що також свідчить про відсутність намірів переховуватися в майбутньому та допомагати слідству щодо розкриття злочину, а також із врахуванням заяви Народного депутата України ІХ скликання ОСОБА_7 , суд вважає, що до підозрюваного слід застосувати більш м`який вид запобіжного заходу, а саме особисту поруку, який буде співрозмірним та достатнім для забезпечення належного виконання ОСОБА_5 своїх процесуальних обов`язків під час розслідування кримінального провадження 0000344.

Крім того, суд, обираючи до підозрюваного саме такий запобіжний захід, вважає необхідним покласти на нього низку процесуальних обов`язків.

На підстави викладеного, керуючись ст.ст.177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити частково.

В задоволенні клопотання прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистої поруки на строк досудового розслідування, тобто до 05 листопада 2019 року.

Передати підозрюваного ОСОБА_5 на поруки Народного депутата України IX скликання ОСОБА_7 .

Роз`яснити поручителю - Народному депутату України IX скликання ОСОБА_7 , що він, як поручитель несе відповідальність за виконання підозрюваним ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду; не відлучатись з місця свого проживання без дозволу слідчого і суду; повідомляти слідчого, прокурора і суд про зміну свого місця проживання та місця роботи.

У разі невиконання поручителем Народним депутатом України IX скликання ОСОБА_7 взятих на себе зобов`язань, на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від десяти до двадцяти розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Контроль за виконанням зобов`язань особистої поруки покласти на процесуального прокурора у даному кримінальному провадженні.

Строк дії ухвали до 05 листопада 2019 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1