Справа №591/64/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/318/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05 грудня 2018 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, громадянина України, не одруженого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та виправдано у зв`язку з не доведеністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду звернулися із апеляційними скаргами прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представник потерпілого ОСОБА_8 в яких просили вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05 грудня 2018 року відносно ОСОБА_10 , скасувати та ухвалити відносно нього новий вирок, при цьому, відповідно до резолютивної частини апеляційної скарги, прокурор вказав про підстави такого скасування, а саме: невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону та про те, що ухвалюючи новий вирок відносно ОСОБА_10 він просить визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 2 місяців арешту з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Також, прокурор просив стягнути з ОСОБА_10 витрати за проведення судових експертиз та задовольнити цивільні позови потерпілого і прокурора про стягнення з ОСОБА_10 на користь Департаменту фінансів СМР 4802,85 грн. витрат на лікування потерпілого ОСОБА_7 .

Крім цього, прокурор в апеляційній скарзі просив допитати свідка ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_13 та дослідити матеріали кримінального провадження .

Даним вироком суду ОСОБА_10 визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України, у зв`язку з недоведеністю стороною обвинувачення того, що в його діях є склад вказаного кримінального правопорушення та виправданий.

Процесуальні витрати на залученні експертів, у розмірі 4330,30 грн., віднесено на рахунок держави.

Цивільний позов прокурора, поданий в інтересах держави в особі Департаменту фінансів, економіки та інвестицій Сумської міської ради до ОСОБА_10 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 , в розмірі 4802,85 грн., залишено без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_10 та ПрАТ Страхової компанії «ПЗУ Україна» про стягнення моральної та матеріальної шкоди, залишено без розгляду.

Як зазначено у вироку, органами досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується в тому, що 02.08.2017 року близько 10.45 год. він, керуючи власним автомобілем марки «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Харківська у напрямку до пр-ту. М.Лушпи, м. Суми, під час руху на регульованому перехресті вул. Харківська - СКД та виконанні маневру, повороту ліворуч на вул. СКД, знехтував безпекою дорожнього руху, не надав переваги в русі автомобілю «ИЖ 2715»д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_12 , який рухався в зустрічному напрямку по зустрічній смузі руху, що в подальшому призвело до зіткнення вказаних транспортних засобів.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, потерпілому - пасажиру автомобіля «ИЖ 2715» д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_7 спричинені тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 591 від 04.10.2017 року кваліфікуються, як тілесні ушкодження середньої тяжкості та вони не є небезпечними для життя потерпілого в момент їх заподіяння.

Відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи №19/119/9-1 /440е від 26.12.2017 водій ОСОБА_10 під час керування автомобілем «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Харківська в м. Суми повинен був бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, перед виконанням повороту ліворуч при зеленому сигналі основного світлофора, впевнитись у безпеці задуманого маневру та надати перевагу у русі автомобілю «ИЖ 2715», який рухався по зустрічній смузі руху у зустрічному напрямку, а якщо взаємне розташування транспортних засобів та їх швидкісні режими не дозволяють виконати вказаний маневр безпечно, то своєчасно відмовитися від його виконання, тобто діяти відповідно до вимог п.п. 2.3«б», 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України.

В даній дорожній ситуації водій ОСОБА_10 виїхавши на перехрестя вул. Харківська - вул. СКД на зелений сигнал світлофора, на момент початку маневру не впевнився у відсутності зустрічного транспортного засобу і виконуючи даний маневр, створив небезпеку для руху водієві автомобіля «ИЖ 2715» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_12 , тим самим порушуючи п.п. 2.3«б», 10.1, 16.6 ПДР, які з технічної точки зору, знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної події та наслідками, що наступили.

Тобто, органи досудового розслідування вважають, що ОСОБА_10 під час керування 02.08.2017 року автомобілем «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 , на регульованому перехресті вул. Харківська - вул. СКД порушив вимоги п.п. 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України, що призвело до зіткнення із зустрічним автомобілем під керуванням ОСОБА_12 , внаслідок чого потерпілому - пасажиру автомобіля «ИЖ 2715» д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_7 спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження та його дії було кваліфіковано за ч.1 ст. 286 КК України.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження, оцінивши досліджені по справі докази з точки зору їх допустимості, належності, достовірності і достатності дійшов до висновку, що вони не підтверджують висунутого відносно ОСОБА_10 обвинувачення та не доводять наявність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а тому всі сумніви, згідно Конституційного принципу презумпції невинуватості, повинні бути віднесені на користь обвинуваченого.

На переконання прокурора висновки суду про відсутність в діях обвинуваченого складу злочину є безпідставними, передчасними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, прокурор не погодився з висновками суду про те, що в ході слідства не було встановлено механізму вчинення ДТП, оскільки про нього вказано у висновках експерта автотехніка, який має ліцензію, відповідний досвід роботи та несе відповідальність за достовірність такого висновку. Сам же суд, свій висновок побудував на загальних уявленнях про методики проведення судових експертиз, не маючи при цьому спеціальних знань.

Також, судом було вказано про те, що покази свідка ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_10 різняться між собою в частині швидкісних режимів автомобілів учасників ДТП, сигналів світлофорів та власне механізму ДТП. При цьому, судом зазначено, що саме покази свідка ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_7 , які лише на думку суду є зацікавленими особами, є їх суб`єктивним сприйняттям і вони не можуть бути оцінені судом як достовірні відомості, які мають значення для кримінального провадження. Враховуючи викладене, суд поставився до них критично і визнав їх недостовірними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Разом з тим, на переконання прокурора, суд не вказав того, в чому саме полягає зацікавленість потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_12 , недостовірність та невідповідність пояснень вказаних учасників кримінального провадження фактичним обставинам справи. Більше того, не враховуючи такі пояснення, суд допустив порушення ст. 84 КПК України, якою прямо передбачено те, що процесуальним джерелом доказів, серед іншого, є і показання свідків та потерпілих.

Також, судом було визнано більшість наданих стороною обвинувачення доказів, на підтвердження вини обвинуваченого, недопустимими, з чим також не погодився прокурор.

Зокрема, суд безпідставно визнав недопустимими доказами протоколи слідчих експериментів за участю ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 з тих підстав, що ті були проведені з порушенням встановленого КПК України порядку, а саме через те, що слідчим було проведено перевірку показань на місці, що є не слідчим експериментом, а допитом особи, та те, що дані слідчі дії проводились тоді, коли погодні умови не відповідали тим, при яких відбулось ДТП. На думку прокурора, у даному кримінальному провадженні слідчим проводились саме слідчі експерименти за участю учасників, які не можна ототожнювати з «допитом», як це розцінив суд у своєму рішенні. Під час їх проведення слідчим перевірялась інформація учасників ДТП на місці його скоєння. До того ж, вказані докази мають назву саме протоколи слідчих експериментів за участю свідків та потерпілого, а ні що інше. Що стосується погодних умов, під час проведення вказаних експериментів, то оглядовість і видимість були аналогічними до тих, за яких відбулось ДТП. Дані експерименти проводились у присутності експертів.

З огляду на викладене, прокурор переконаний в тому, що суд дійшов хибного висновку про допустимість результатів проведених у ході слідства слідчих експериментів, дослідні дії про які йдеться в рішенні. В будь-якому випадку ґрунтуються на розкритих суб`єктом вихідних даних. Слідством було дотримано вимоги КПК України в ході проведення слідчих експериментів з учасниками ДТП, які надали вихідні дані, визнані достатніми експертною установою для того, щоб надати експертний висновок.

Щодо того, що слідчі експерименти були проведені лише через 3 місяці після внесення відомостей до ЄРДР, то вони пояснюються тривалим лікуванням потерпілого.

Також, суд безпідставно визнав недопустимим доказом вини обвинуваченого, висновок судово - автотехнічної експертизи № 19/119/9/-1/440е від 26.12.2017 року, відповідно до якої саме у діях водія ОСОБА_10 маються невідповідності вимогам п.п. 2.3 «б», 10.1, 16.6 ПДР України. Така експертиза проводилась експертами НДЕКЦ за всіма матеріалами кримінального провадження.

Однак, на думку прокурора, суд поклав на себе функції експерта та у своєму рішенні послався на те, що органами слідства не з`ясовано швидкість руху обох автомобілів перед зіткненням, не встановлений механізм вчинення ДТП за участю транспортних засобів та дійшов безпідставного висновку про неповноту слідства, яка призвела до недостатності вихідних даних для проведення експертного дослідження.

Такі висновки суду не відповідають дійсності, оскільки від експертів експертної установи будь-яких клопотань щодо надання додаткових матеріалів чи даних під час проведення авто технічної експертизи не надходило та експертам було достатньо вихідних даних для прийняття відповідних висновків.

Також, судом було визнано недопустимим доказом висновок судово-медичного експерта № 591 від 04.10.2017 року, про визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_7 , оскільки той був зроблений експертом на підставі копій з історії хвороби хворого, а не за його безпосереднього огляду.

Однак, такі висновки суду були спростовані самим експертом ОСОБА_14 , який суду пояснив про те, що нормативні ати, у тому числі і внутрішні, дозволяють судово-медичному експерту проводити експертизи на підставі копій медичної документації.

Крім вказаного, прокурор звертав увагу колегії суддів і на те, що ухвалюючи відносно ОСОБА_10 виправдувальний вирок, суд вказав про те, що виправдовує останнього за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, проте на відповідну норму кримінального процесуального закону так і не послався.

Вказані судом порушення, на переконання прокурора, виступають підставою для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення відносно ОСОБА_10 нового, обвинувального вироку.

Представник потерпілого наголошував на незаконності та необґрунтованості вироку суду з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту вироку, судом було встановлено факт ДТП, порушення водієм ОСОБА_10 ПДР України, у зв`язку з якими потерпілому було спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості. На підтвердження вказаних обставин суд врахував ряд доказів, проте дійшов помилкового висновку про відсутність в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення.

Суд не надав належної оцінки показам обвинуваченого ОСОБА_10 , котрий фактично визнав факт порушення ним ПДР України під час перетину перехрестя. Так, ОСОБА_10 , між іншого пояснив «..оскільки його смуга руху була вільною та для нього був ввімкнений зелений сигнал світлофору, то він ввімкнув покажчик лівого пороту, виїхав на перехрестя, зупинився, надавши перевагу у русі автомобілям, що рухались по вул. Харківській у напрямку вул. С.Табали, а потім, коли «загорівся» жовтий сигнал світлофору та автомобілі зустрічного руху зупинилися перед перехрестям, він почав завершувати свій маневр, повернув в напрямку на вул. СКД …коли він раптово побачив автомобіль «ІЖ», який їхав, на його переконання, на забороняючий червоний сигнал світлофору зі швидкістю 70-80 км/год., то відразу загальмував і зупинився».

Аналізуючи такі пояснення обвинуваченого, представник потерпілого переконаний в тому, що факт виїзду обвинуваченого на перехрестя та зупинка на ньому вже вказує на порушення ним п.п. 10.1 та 16.6 ПДР України.

Крім цього, обвинувачений не міг бачити колір сигналу світлофору, який був для нього в той момент, оскільки виїхавши на перехрестя він тоді вже перебував за стоп лінією. На думку апелянта, обвинувачений сам собі суперечить тим, що його транспортному засобу «горів» жовтий сигнал світлофора, а автомобілю «ІЖ» горів забороняючий червоний, оскільки описана обвинуваченим ситуація неможлива з огляду на об`єктивну дійсність та закономірність зміни сигналів світлофору у зустрічних напрямках.

Суд залишив поза увагою той факт, що свідок, потерпілий та обвинувачений заявляли про те, що на момент зіткнення на перехресті інших автомобілів не було, а тому не зрозуміло які автомобілі зупинялись, щоб обвинувачений міг зробити висновок про зміну сигналу світлофора, а якщо автомобілі зупинялись то яким чином, крізь зупинені автомобілі, зміг виїхати на перехрестя автомобіль «ІЖ».

Крім цього, суд безпідставно визнав недопустимим доказом висновок експерта № 953 від 04.10.2017 року, щодо тілесних ушкоджень потерплого, та безпідставно вдався до оцінки хвороб останнього, оскільки допитаний в ході судового розгляду експерт підтвердив те, що вказані у висновку ушкодження потерпілого є травмою, яка виникла у нього саме внаслідок ДТП.

Також, нічим іншим як припущеннями суду є і його висновки про те, що «..фактично проведення одного і того ж виду експертизи з постановленням на вирішення експерту одних і тих же запитань слідчий здійснив лише для того, щоб отримати передбачуваний висновок, який не містив протиріч в показаннях учасників ДТП». Інший висновок суду про те що «..експерт другий свій висновок від 26.122017 року і оцінку дій водія ІЖ надає лише згідно показів водія цього ж автомобіля..» суперечить дійсним обставинам справи, оскільки, як вбачається із самого висновку експерта, вихідними даними для проведення експертизи були дорожні умови, транспортні засоби, виявлені під час огляду місця події обставини.

Також, суд зазначив у вироку про те, що «..не дивлячись на суперечливі обставини, які було з`ясовано під час проведення слідчих дій, слідчий приймає до уваги лише версію одного водія та його пасажира, ігноруючи показами ОСОБА_10 …», однак судом не було враховано того, що під час проведення слідчого експерименту з ОСОБА_10 в якості підозрюваного, останній відмовився давати відповіді на запитання.

Щодо висновку суду про зацікавленість потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_12 в результатах вирішення справи, то до них слід віднестись критично з тих підстав, що судом не конкретизовано в чому саме полягає зацікавленість вказаних осіб та що виключає таку зацікавленість в обвинуваченого ОСОБА_10 .

Враховуючи викладене, суд дійшов передчасного висновку про відсутність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину та його уникнення від відповідальності, що також вплинуло на залишення судом без розгляду заявлений потерпілим до обвинуваченого та страхової компанії цивільний позов, задоволення якого сприяло б у відшкодуванні завданих потерпілому майнових збитків.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

У письмових запереченнях на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого обвинувачений ОСОБА_10 наголошував на їх необґрунтованості, оскільки вони не спростовують висновків суду про його невинуватість в інкримінованому йому злочині. Просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалений відносно нього вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05 грудня 2018 року, без зміни.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_6 , яка частково підтримала, як вимоги апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 так і вимоги апеляційної скарги представника потерпілого - адвоката ОСОБА_8 , та просила виправдувальний вирок суду, відносно обвинуваченого ОСОБА_10 , скасувати та призначити новий судовий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції та не підтримала клопотання викладені в апеляційній скарзі про дослідження доказів, позицію представника потерпілого - адвоката ОСОБА_8 , та потерпілого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні вимоги щодо скасування вироку та ухвалення апеляційним судом нового обвинувального вироку щодо ОСОБА_10 , думки обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які проти вимог апеляційної скарги прокурора та представника потерпілого - адвоката ОСОБА_8 , заперечили, просили залишити їх без задоволення, а оскаржуваний вирок суду, без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до КПК України.

Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 374 КПК, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку, крім іншого, зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження оцінивши досліджені по справі докази з точки зору їх допустимості, належності, достовірності і достатності суд дійшов висновку про те, що зібрані стороною обвинувачення по справі докази не підтверджують висунутого відносно ОСОБА_10 обвинувачення та не доводять того, що в його діях існує об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, а тому враховуючи недоведеність стороною обвинувачення винуватості особи поза розумним сумнівом та неможливість такого усунення, суд дійшов висновку про необхідність тлумачення таких сумнівів саме на користь обвинуваченого.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, колегія суддів дійшла висновку про те, що вказані висновки суду першої інстанції у виправданні обвинуваченого ОСОБА_10 є передчасними та прийнятими з істотними порушеннями норм кримінального процесуального закону виходячи з наступного.

Так, судом було допитано обвинуваченого ОСОБА_10 , який свою вину у вчиненому не визнав та вказав суду про те, що він дійсно у зазначені в обвинувальному акті дату та час їхав за кермом свого автомобіля по вул. Харківська у напрямку вулиці СКД по четвертій смузі. Оскільки його смуга руху була вільною та для нього був ввімкнений зелений сигнал світлофору, то він ввімкнув покажчик лівого повороту, виїхав на перехрестя, зупинився, надавши перевагу у русі автомобілям, що рухались по вул. Харківська у напрямку вул.С.Табали, а потім, коли «загорівся» жовтий сигнал світлофору та автомобілі зустрічного руху зупинились перед перехрестям, він почав завершувати свій маневр та повернув в напрямку на вул.СКД. Його швидкість при цьому була мінімальною (до 5 км на годину), тому, коли він раптово побачив автомобіль «ІЖ», який їхав, на його переконання, на забороняючий червоний сигнал світлофору зі швидкістю близько 70-80 км на год., то відразу загальмував і тут же зупинився. В той же час, коли він вже знаходився у нерухомому стані та інші автомобілі по ходу руху автомобіля «ІЖ» зупинились, останній продовжив свій рух, допустив зіткнення з його автомобілем по дотичній, потім продовжив рух прямолінійно, виїхав за межі проїзної частини та наїхав на металеву огорожу і електроопору. При цьому, до моменту зіткнення він автомобіль «ІЖ» не бачив, а тому вказати з якої смуги руху він виїхав на перехрестя сказати не може.

Також, з огляду на позицію обвинуваченого, який своє обвинувачення у вчиненні інкримінованого йому злочину вважав безпідставним, та з метою встановлення істини у справі, суд дослідив і надані стороною обвинувачення письмові докази та пояснення потерпілого ОСОБА_7 і свідка ОСОБА_12 , однак дійшов висновку про те, що ряд таких доказів слід вважати не допустимими, а пояснення вказаних учасників кримінального провадження не можна брати до уваги з огляду на їх зацікавленість у вирішенні справи, однак колегія суддів вважає такі висновки суду передчасними та прийнятими без належної перевірки та з`ясування всіх обставин кримінального провадження.

Так, судом було досліджено висновок судової авто технічної експертизи № 231 від 15.09.2017 року, відповідно до якої на період дорожньо-трансопртної події рульового керування, робоча гальмівна система та ходова частина автомобіля «Mitsubishi Lancer» знаходились у працездатних станах, при яких вони здатні виконувати задані функції у межах, встановлених нормативно-технічною документацією, а також, а також, що технічних несправностей вказаних систем, які могли виникнути до ДТП або під час ДТП та впливати на їх працездатність експертом не виявлено (а.с. 30-35 т.2).

Однак, такий висновок суд не визнав як доказ вини обвинуваченого, а визнав його виключно підставою для тверджень про неповноту судового розслідування з підстав того, що слідчий не залучив експерта з метою проведення такої ж авто технічної експертизи з метою з`ясування аналогічних питань, щодо справності, іншого автомобіля «ІЖ». Інший, наявний в матеріалах справи висновок авто технічної експертизи (а.с. 173-246 т.2), що був проведений за клопотанням представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 , суд теж не розцінив як доказ вини обвинуваченого, оскільки з нього вбачається виключно вирішення питання щодо заявленого цивільного позову.

Як на недопустимий доказ вини обвинуваченого суд вказав і на протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 від 14.11.2017 року, оскільки він був проведений з останнім коли той мав статус свідка, а тому дана обставина не узгоджується з п.1 ч.3 ст. 87 КПК України та є підставою для висновків про недопустимість такого доказу, який також впливає на визнання недопустимим доказом вини обвинуваченого і висновок експерта від 28.11.2017 року № 19/119/9-1/383е, оскільки той є похідним від попередньо вказаного доказу.

Водночас, враховуючи викладене, суд в провину слідчого ставить не перевірку наданих ОСОБА_10 пояснень про обставини справи та вказує про те, що в основу обвинувального акту стороною обвинувачення покладено відомості, що ґрунтуються на суперечливих та не перевірених іншими доказами показах потерпілого ОСОБА_15 і свідка ОСОБА_12 .

Досліджуючи матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг прокурора і представника потерпілого, колегія суддів з вказаними висновками суду першої інстанції не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження. А також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч.1 ст. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Так, з матеріалів кримінального провадження, дійсно вбачається факт надання ОСОБА_10 в ході досудового розслідування пояснень, тоді коли він мав статус свідка, однак, разом з тим, вбачається і те, що останній, будучи вже в статусі підозрюваного, в силу ст. 63 Конституції України, відмовився від надання будь-яких пояснень щодо обставин справи, що фактично унеможливлює таку перевірку наданих ним пояснень в сукупності з іншими доказами та поясненнями потерпілого ОСОБА_15 і свідка ОСОБА_12 , як на тому наголосив суд, як унеможливлює і проведення з ним слідчого експерименту. Будь-яких клопотань, щодо не перевірки наданих ОСОБА_10 пояснень, забезпечення проведення у справі експертиз, сторона захисту в ході судового розгляду справи не заявляла, а судом не вживались заходи щодо усунення виниклих в ході судового розгляду справи неточностей.

Більше того, наступний, наданий стороною обвинувачення доказ вини обвинуваченого - висновок експерта № 19/119/9-1/440е від 26.12.2017 року (а.с. 41-45 т.2), який вказував на те, що у діях водія ОСОБА_10 маються невідповідності вимогам п.п. 2.3 «б», 10.1, 16.6 ПДР України, суд теж визнає недопустимим доказом з тих підстав, що він ґрунтується на не перевірених іншими доказами вихідних даних, а тому не може бути покладений в основу судового рішення. При цьому, «..інші вихідні дані..» про які вказав суд виступають саме ті дані, які були отримані слідчим від потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_12 , а відсутність у них даних від водія ОСОБА_10 , як вказувалося вище, пояснюється його відмовою від дачі пояснень у справі.

При цьому, як вказує суд в своєму рішенні, в рамках даного кримінального провадження, перед вказаною експертизою була проведена ще одна експертиза від 28.11.2017 року № 19/119/9-1/383е (а.с. 58-63 т.2) на вирішення якої надавались вихідні дані від всіх учасників кримінального провадження ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , однак через їх суперечність між собою, експерт так і не зміг надати однозначної відповіді щодо в якого саме з дій водія малися порушення ПДР України, а тому і оцінка їх дій була надана експертом у двох варіантах відповідно до показів водія «Mitsubishi Lancer» та водія « ОСОБА_16 ».

Аналізуючи викладене, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про те, що досудове розслідування здійснювалось з порушенням принципів законності, змагальності, права на захист та має наслідки у виді неповноти з`ясування обставин кримінального провадження, однобокості, необ`єктивності та упередженості під час здійснення досудового розслідування.

Щодо висновків суду про те, що слідчі експерименти з обвинуваченим, свідком та потерпілим були проведені аж після спливу тримісячного терміну після внесення відомостей про вчинення злочину до ЄРДР, то в апеляційній скарзі прокурором вони пояснюються тривалим лікуванням потерпілого від завданих дорожньо-трансопортною пригодою тілесних ушкоджень. Крім цього, дана обставина, не може визнатись колегією суддів такою, що впливає на об`єктивність таких експериментів.

Визнаючи ряд доказів недопустимими з підстав участі в процесуальних діях при їх отриманні ОСОБА_10 в якості свідка та відхилення інших, наданих слідчим доказів, з підстав відсутності в них наданих ОСОБА_10 вихідних даних, в той час коли останній відмовився від їх дачі, посилаючись на протиріччя, які не усунуті на стадії проведення досудового розслідування та не усунення таких протиріч в ході безпосереднього розгляду справи, свідчить про неповноту судового розгляду та про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Суд у своєму рішенні посилається на ч.ч. 1, 6 ст. 22 КПК України відповідно до яких кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченим цим Кодексом. Вказує про те, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. А тому, керуючись відсутністю від учасників кримінального провадження клопотань щодо проведення слідчих дій по з`ясуванню тієї обставини на який саме сигнал світлофора рухались автомобілі учасники ДТП та знову посилаючись на відсутність належних, допустимих та достовірних доказів з цього питання, при наявності протиріч в показах учасників, які не були усунуті слідчим в ході досудового розслідування та не можуть бути усунуті за ініціативою суду, суддя дійшов висновку про відсутність підстав того, щоб беззаперечно стверджувати про те, що учасники ДТП рухались саме на зелений сигнал світлофору.

Між тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вказана обставина так і залишилась не з`ясованою безпосередньо і ході судового розгляду, та більше того не спростованою, а тому, вказувати на неправильність наданих експерту слідчим вихідних даних для проведення експертиз, колегія суддів вважає передчасними.

Також, колегія суддів вважає передчасними та належно не вмотивованими висновки суду першої інстанції в частині визнання пояснень потерпілого ОСОБА_7 і свідка ОСОБА_12 не допустимими, лише з огляду на їх упередженість у вирішенні справи. При цьому, статтею 84 КПК України, прямо передбачено те, що процесуальним джерелом доказів, серед іншого, є і показання свідків та потерпілих.

Також суперечливими колегія суддів вважає і висновки суду першої інстанції щодо визнання слідчих експериментів за участю ОСОБА_12 та ОСОБА_7 не допустимими доказами, оскільки висновки суду, що експерименти були проведені з порушенням встановленого КПК України порядку через те, що слідчим було проведено перевірку показань на місці, що є не слідчим експериментом, а допитом особи, і що дані слідчі дії проводились тоді, коли погодні умови не відповідали тим, при яких відбулось ДТП, оскільки в ході вивчення матеріалів кримінального провадження колегією суддів було встановлено, що слідчим проводились саме слідчі експерименти за участю учасників, які не можна ототожнювати з «допитом», як це розцінив суд у своєму рішенні. Під час їх проведення слідчим перевірялась інформація учасників ДТП на місці його скоєння, а що стосується погодних умов, то під час проведення вказаних експериментів, оглядовість і видимість були аналогічними до тих, за яких відбулось ДТП та вказані експерименти проводились у присутності експертів.

Також, як на недопустимий доказ вини обвинуваченого ОСОБА_10 суд послався на судово-медичний висновок експерта № 591 від 04.10.2017 року, про визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_7 , оскільки такий висновок був зроблений експертом на підставі копій з історії хвороби хворого, а не за безпосереднього огляду потерпілого. Крім цього, суд вдався до налізу виявлених у потерпілого хвороб та загострюючи увагу на одній із них, визнав її такою, що не могла утворитися у потерпілого внаслідок ДТП.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження суд не надав належної оцінки показанням експерта ОСОБА_14 , який суду пояснив, що нормативні акти, у тому числі і внутрішні, дозволяють судово-медичному експерту проводити експертизи на підставі копій медичної документації та підтвердив той факт, що вказані у висновку ушкодження потерпілого є травмою, яка виникла у нього саме внаслідок ДТП.

Також колегія суддів погоджується і з доводами апеляційної скарги представника потерпілого, в тій частині, що суд безпідставно вдався до оцінки хвороб потерпілого, оскільки допитаний в ході судового розгляду експерт підтвердив те, що вказані у висновку експерта № 953 від 04.10.2017 року ушкодження потерпілого є травмою, яка виникла у нього саме внаслідок ДТП.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні передбаченого ч.1 ст. 286 КК України злочину є передчасним ще і з тих підстав, що ґрунтується на неповному дослідженні зібраних у справі доказів, без належної перевірки всіх обставин справи й оцінки всієї сукупності доказів, отриманих під час досудового та судового слідства, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Як передбачено п.п.1, 3 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Частиною 1 ст.410 КПК України встановлено, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Згідно ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції, в даному випадку, було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки через неповноту судового розгляду суд дійшов висновків які не відповідають фактичним обставинам справи та які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, що відповідно п.п.1, 3 ч.1 ст.409 КПК України, є підставою для його скасування.

При цьому, скасувавши вирок колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки під час апеляційного розгляду будь-яких клопотань з приводу дослідження доказів щодо зазначених вище обставин від учасників судового провадження не надходило, а апеляційний суд позбавлений можливості їх дослідити за власною ініціативою, внаслідок чого позбавлений можливості усунути вказані в апеляційній скарзі порушення і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, задовольнивши, таким чином, частково апеляційну скаргу прокурора та представника потерпілого.

Що стосується вимог апеляційних скарг про ухвалення судом апеляційної інстанції нового обвинувального вироку, то вони задоволенню не підлягають, оскільки наведені прокурором та представником потерпілого доводи в апеляційній скарзі спочатку підлягають ретельній перевірці та безпосередньому дослідженню в судовому засіданні при новому судовому розгляді в суді першої інстанції після скасування виправдувального вироку, так як суд апеляційної інстанції відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК України не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 411, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 05 грудня 2018 року відносно ОСОБА_10 , скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та у зв`язку з істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону, і призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції .

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4