Ухвала
Іменем України
03 червня 2019 року

м. Київ
справа № 754/7232/18

провадження № 51-2716 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року,
встановив:
Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який мешкає за адресою:

АДРЕСА_1 , такого, що на підставі ст. 89 КК України судимості не має,
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 26 квітня 2018 року о 14 год. 46 хв., шляхом підбору ключа від комірки № 18 камери схову магазину «АТБ» на проспекті Маяковького, 60/10 у місті Києві, з проникненням у сховище, таємно заволодів належним ОСОБА_5 майном та грошима на загальну суму 1292 грн 51 коп.
Крім того, 5 травня 2018 року, ОСОБА_4 о 16 год. 26 хв., шляхом підбору ключа від комірки № 62 камери схову магазину «Сільпо» на вул. Закревського, 61/2 у місті Києві, з проникненням у сховище, повторно, таємно заволодів належним ОСОБА_6 майном на загальну суму 1750 грн.
Також ОСОБА_4 29 вересня 2018 року о 6 год 50 хв., перебуваючи у вагоні трамваю маршруту № 5, який рухався повз зупинку громадського транспорту «Вулиця Милославська» на вул. Милославській, 23 у місті Києві, повторно, таємно заволодів належним ОСОБА_7 майном на загальну суму 2244 грн. 67 коп.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
За змістом касаційної скарги засуджений, не заперечуючи фактичних обставин та правильності кваліфікації його дій, не погоджуючись із постановленими стосовно нього судовими рішеннями через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, внаслідок суворості, просить змінити судові рішення та звільнити його від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України. Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, при призначенні покарання неналежно врахував наявність обставини, що пом`якшує покарання, відсутність обставин, що його обтяжують. ОСОБА_4 також зазначає, що апеляційним судом не було враховано факт відшкодування ним матеріальної шкоди потерпілим, що є добровільним відшкодуванням завданого збитку, тобто обставиною, що пом`якшує покарання. Засуджений вважає, що у разі врахування наведеного суди мали достатні підстави для застосування до нього положень ст. 75 КК України.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК Українив касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи засудженого про порушення судами першої та апеляційної інстанцій загальних засад призначення покарання, на думку Суду, є безпідставними.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 за обставину, що пом`якшує покарання врахував щире каяття. Обставин, які обтяжували б засудженому покарання, судом не встановлено.
Крім того, суд узяв до уваги конкретні обставини та тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який в силу ст. 89 КК України судимості не має, неофіційно працевлаштований, те, що під час судового розгляду ОСОБА_4 вчинив новий корисливий злочин, позицію потерпілого ОСОБА_6 , який просив призначити засудженому покарання , пов`язане з позбавленням волі.
З огляду на викладене суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого лише за умови його ізоляції від суспільства.
Таким чином, призначаючи засудженому покарання на підставі ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, суд дотримався вимог статей 50, 6567, 70 КК України, оскільки вказане покарання відповідає характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення. Апеляційним судом було надано належну оцінку долученим до апеляційної скарги розпискам потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо відшкодування ОСОБА_4 матеріальної шкоди. Однак з огляду на ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу ОСОБА_4 , кількість епізодів його злочинної діяльності, один із яких він вчинив у період розгляду судом кримінального провадження щодо нього, інші обставини провадження, апеляційний суд не вбачав підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням відповідно до положень ст. 75 КК України.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Суд погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій та зазначає про відсутність підстав стверджувати про невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання ступеню тяжкості злочинних дій та його особі внаслідок суворості, у зв`язку з чим підстав для скасування чи зміни судових рішень Суд не вбачає.
Враховуючи викладене, Суд дійшов висновку, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України підстав для задоволення касаційної скарги немає і вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
ухвалив:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року стосовно нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3