КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

19 листопада 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року, у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ніжин, Чернігівської області, раніше судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,
за участю сторін провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» терміном на 60 днів, тобто до 21 листопада 2019 року включно, без визначення розміру застави.

Цією ж ухвалою, у задоволенні клопотань захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 з тримання під вартою на домашній арешт або інший, більш м`який запобіжний захід відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що за результатами встановлених у судовому засіданні обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов переконання про доведеність чинників, які передбачені ч. 1 ст. 194 КПК України у зв`язку з чим, ОСОБА_5 на даний час на законних підставах утримується під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор», оскільки, на переконання суду, продовжують існувати реальні ризики, передбачені п. п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: обвинувачений ОСОБА_5 може здійснити спробу переховуватися від суду або незаконно вплинути на інших учасників провадження.

При цьому, як зазначено в ухвалі, наявність у обвинуваченого міцних сімейних зв`язків та постійного місця проживання у Київській області, не можливо на даний час віднести до тих стимулюючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року, постановити нову ухвалу, якою клопотання захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу останньому з тримання під вартою на домашній арешт або інший більш м`який запобіжний захід задовольнити.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що, постановляючи ухвалу, Шевченківський районний суд м. Києва не дотримався норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, як зазначає апелянт, суд першої інстанції не взяв до уваги того, що його підзахисний ОСОБА_5 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, не вживає спиртні напої, наркотичні засоби, а навпаки, ОСОБА_5 є кандидатом майстра спорту, неодноразово приймав участь у міжнародних змаганнях, має міцні соціальні зв`язки, адже проживає з матір`ю, рідним братом, позитивно характеризується за місцем проживання.

Крім того, на думку апелянта, суд також не взяв до уваги того, що ОСОБА_5 перебуває у хворобливому стані і потребує постійного медичного обстеження та оперативного лікування, що підтверджує довідка Ніжинської центральної міської лікарні, яка міститься в матеріалах кримінального провадження, а неодноразові звернення ОСОБА_5 до медичної частини СІЗО № 13 не дають бажаного результату, про що ОСОБА_5 постійно повідомляв суд першої інстанції.

Також, апелянт вказує на те, що при продовженні ОСОБА_5 терміну тримання під вартою, суд першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального права, не використав практику рішення Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року № 14-рп/2003 в справі № 1-23/2003, відповідно до якого, тяжкість злочину законом не визначається, як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням та не врахував, як вважає апелянт, суд першої інстанції і судову практику Європейського суду з прав людини, адже за змістом ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Просить захисник звернути увагу і на те, що судом першої інстанції в порушення норм матеріального та процесуального права не враховано того, що відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього кодексу.

На думку апелянта, суд першої інстанції, не перевірив відповідність «клопотання» прокурора про продовження запобіжного заходу вимогам ст. 184 КПК, своєчасність подання такого клопотання вимогам КПК, оскільки прокурор не надав письмового клопотання суду першої інстанції, а також копій такого клопотання сторонам по справі, якими обґрунтовується необхідність продовження запобіжного заходу, а лише в усній формі висловив свою думку щодо доцільності продовжити ОСОБА_5 терміну тримання під вартою.

А посилання прокурора, як зазначає апелянт, на те, що ОСОБА_5 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 187 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років із конфіскацією майна, не може безумовно свідчити про те, що ОСОБА_5 у випадку застосування до нього іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, може переховуватись від суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення захисника обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та просив залишити її без задоволення; перевіривши надані суду апеляційної інстанції матеріали контрольного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 цього Кодексу, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини з якими закон пов`язує можливість, як застосування, так і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, які давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_5 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

З огляду на це, посилання захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що при вирішенні питання про продовження ОСОБА_5 строку тримання під вартою, судом першої інстанції не були взяті до уваги дані про особу обвинуваченого, в тому числі про стан його здоров`я, норми матеріального та процесуального права, зокрема рішення Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року № 14-рп/2003 у справі № 1-23/2003, відповідно до яких тяжкість злочину не визначається законом, як підстава для застосування чи продовження будь-якого запобіжного заходу, а також не враховано судову практику Європейського суду з прав людини, не можуть бути визнані безумовними підставами для скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року, оскільки суд апеляційної інстанції вважає її законною та обґрунтованою.
При цьому, всупереч доводам апеляційної інстанції, суд першої інстанції у своєму рішенні не лише послався на вимоги ч. 5 ст. 9 КПК України, відповідно до яких кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а й на конкретні рішення цього Суду.

Надаючи оцінку можливості ОСОБА_5 переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд першої інстанції цілком правомірно взяв до уваги існування певної ймовірності того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до здійснення дій, які охоплюються ризиками, передбаченими законом, як підстави для застосування та продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Більш того, як встановлено під час апеляційного розгляду, з пояснень захисника обвинуваченого ОСОБА_5 , 13 листопада 2019 року судом першої інстанції останньому в черговий раз продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів.

У зв`язку з вищенаведеним, приймаючи до уваги відсутність будь-яких порушень норм КПК України з боку суду першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає необхідним, за наслідками апеляційного розгляду, прийняти рішення, яким ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника адвоката ОСОБА_6 без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року, відповідно до якої суд продовжив обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів, тобто до 21 листопада 2019 року включно, без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/3194/2019
Категорія: ч. 4 ст. 187 КК України
Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_8
Доповідач - суддя ОСОБА_1