КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

17 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 рокуу кримінальному провадженні № 0000248 щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кишинів, Республіка Молдова, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України,
за участю сторін провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_8
та обвинуваченого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 27 жовтня 2019 року включно.
Цією ж ухвалою, визначену раніше заставу 10000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 19 210 000 (дев`ятнадцять мільйонів двісті десять тисяч) гривень залишено без змін, і з покладенням на обвинуваченого ОСОБА_5 у разі внесення застави, обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що ризик можливої спроби ОСОБА_5 переховуватися від суду не може бути спростований лише самими твердженнями захисника, а спроби переховуватися від суду тому і не реалізовані обвинуваченим наразі реально, оскільки останній тримається під вартою з моменту затримання та у останнього не було такої можливості і тим більше таку можливість не можна допустити, враховуючи те, що така можливість у обвинуваченого була на стадії досудового розслідування і він нею скористався, залишив межі України та в порядку міжнародної допомоги був екстрагований в Україну з Польщі.

Крім того, як зазначається в ухвалі суду, наявність підстав для залишення обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою оцінено колегією суддів з урахуванням особливостей даного кримінального провадження, поведінки сторін та існування реального і справжнього суспільного інтересу, і за таких умов продовження тримання під вартою обвинуваченого може бути виправданим заходом, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає інтереси забезпечення права на свободу.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29.08.2019 року по справі № 761/3164/19, якою задоволено клопотання прокурора щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 27.10.2019 включно та постановити нову ухвалу, якою запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 змінити з тримання під вартою на будь-який інший не пов`язаний з ізоляцією від суспільства.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги, захисник обвинуваченого посилається на те, що винесена ухвала є незаконною, постановленою з грубим порушенням норм кримінального процесуального кодексу України, та ключового принципу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, як зазначає апелянт, прокурором було проігноровано вимоги ч. 2 ст. 331 КПК України, яка встановлює порядок вирішення питання судом щодо запобіжного заходу, а в свою чергу ч. 1 ст. 199 КПК України передбачає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, тоді, як у ст. 116 КПК України містяться вимоги про те, що процесуальні дії мають виконуватися у встановлений цим Кодексом строки, і ігнорування стороною обвинувачення вимог кримінального процесуального закону, на думку апелянта, ставить під сумнів законність таких процесуальних дій, оскільки, прокурор, своїми незаконними діями піддає обвинуваченого необґрунтованому процесуальному примусу, а також порушує право на захист, так як суттєво обмежено строк на підготовку до участі у розгляді клопотання, узгодження правової позиції між захисником та клієнтом, збір документів на підтвердження правової позиції тощо.

Крім того, як вважає апелянт, процесуальна поведінка прокурора свідчить про свідоме ігнорування та порушення принципу рівності перед законом та судом, і надання прокурору привілеїв у вигляді допуску до розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою за наявності порушеного строку звернення є недопустимим, і суд відкладаючи розгляд справи з 12 год. 45 хв. на 16 год. 50 хв. 29 серпня 2019 року сприяє стороні обвинувачення у дотриманні вимог ч. 2 ст. 184 КПК України про те, що копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання, так само і суд зобов`язаний дотриматися аналогічної норми, яка міститься у ч. 1 ст. 199 КПК України, якою встановлено строк звернення із клопотанням, а саме за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали.

Звертає увагу апелянт і на те, що у своєму клопотанні про продовження обраного запобіжного заходу прокурор наголошував лише на одній обставини, передбаченій, як ризик у кримінальному процесуальному законі, а саме на тому, що ОСОБА_5 може переховуватися від суду, оскільки до початку судового розгляду виїхав з України, перебував, у міжнародному розшуку та в подальшому був екстрагований із Польщі, і як доводи до наведених тез, сторона обвинувачення у своєму клопотанні стверджує, що ОСОБА_5 нібито був обізнаний про підозру винесену стосовно нього, проте, жодних доказів вручення ОСОБА_5 повідомлення про підозру, у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом, стороною обвинувачення у своєму клопотанні не наведено, як немає доказів обізнаності обвинуваченого про підозру відносно нього загалом.

Наполягає апелянт і на тому, що обвинувачений на стадії початку досудового слідства, перебуваючи у статусі свідка по даному кримінальному провадженні, всіляко співпрацював зі слідством, давав покази, прибував на виклики, надавав аргументовані та розлогі пояснення стосовно специфіки роботи підприємства та ведення в ньому бухгалтерського обліку та не переховувався від слідства, а перебував в іншій країні, оскільки не знав і не міг знати, що проти нього було висунуто обвинувачення, таким чином, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, як мета та підстави обрання запобіжного заходу відсутні, проте, судом першої інстанції фактично проігноровано бездоказовість тверджень прокурора, що йде в розріз з принципами кримінального судочинства.

Окремо апелянт зауважує і на те, що практика Європейського суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) з вказаних питань виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою, і при цьому, загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави.

Також, як зазначає апелянт, ні прокурором у своєму клопотанні, ні судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не розкривається чому єдиному ризику на наявність якого наполягає сторона обвинувачення, а саме ризику переховуватися від суду, не може запобігти інший, більш м`який запобіжний захід, як то домашній арешт.

Звертає увагу захисник і на те, що 17.07.2018 Шевченківським районним судом м. Києва до ОСОБА_5 вперше було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, таким чином, обвинувачений перебуває під вартою на території України та фактично позбавлений волі майже на рік, і за час продовження судом обраного відносно нього запобіжного заходу, розмір застави переглядався лише раз, у зв`язку з чим, з врахуванням матеріального стану обвинуваченого, така форма запобіжного заходу є безальтернативною, що суперечить принципам верховенства права, презумпції невинуватості та відступає від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, закріпленої у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисників, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення; перевіривши надані суду апеляційної інстанції матеріали контрольного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів контрольного провадження, яке перебуває на розгляді в Оболонському районному суді м. Києва, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України. Крім того, до нього також заявлений цивільний позов про стягнення на користь держави в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України завданої злочином майнової шкоди на загальну суму 261 270 881 грн.

Розглянувши клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, суд першої інстанції дійшов висновку, що з урахуванням особливостей даного кримінального провадження, поведінки сторін та існування реального і справжнього суспільного інтересу тримання обвинуваченого під вартою може бути виправданим заходом, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу, а тому задовольнив клопотання прокурора та продовжив обвинуваченому ОСОБА_5 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 27 жовтня 2019 року включно, а також залишив без змін визначену раніше заставу 10 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 19 210 000 грн.

Незважаючи на доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 , колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, з огляду на таке.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і клопотання про його продовження, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, повинен врахувати та оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоровя обвинуваченого; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа та інші зазначені в законі обставини.
При цьому, тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

У відповідності до положень, передбачених другим абзацом ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції, до спливу продовженого строку, зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції, під час розгляду питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, які визначають мету та підстави застосування такого запобіжного заходу як тримання під вартою, а також, з достатньою повнотою та об`єктивністю досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу.

Наведені в оскаржуваній ухвалі мотиви прийнятого судом рішення про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою дозволяють зробити висновок про те, що це рішення відповідає вимогам закону та належним чином обґрунтоване, як з точки зору забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, так і з точки зору запобігання ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Зокрема, приймаючи до уваги, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які законом віднесені до категорії особливо тяжких та тяжких злочинів, а саме у розтраті в особливо великих розмірах майна Державного підприємства «Укрспирт», яке перебувало у його віданні, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, а також в умисному ухиленні від сплати податків, що входять в систему оподаткування, введених в установленому законом порядку, вчиненим службовою особою підприємства, за попередньою змовою групою осіб, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах; враховуючи наведені в ухвалі суду ризики можливої спроби ОСОБА_5 переховуватися від суду, якою останній скористався під час досудового розслідування, залишивши межі України, суд першої інстанції, оцінивши особливості даного кримінального провадження в сукупності з іншими обставинами та даними про особу обвинуваченого дійшов до переконливого висновку про наявність підстав для залишення обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, з урахуванням реального і справжнього суспільного інтересу.

Що ж стосується доводів, якими захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 обґрунтовує вимоги своєї апеляційної скарги, то вони не можуть бути визнані достатніми підставами для скасування ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року та постановлення нової ухвали про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на будь-який інший, не повязаний з позбавленням волі, оскільки не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Більш того, колегія суддів вважає безпідставними посилання захисника у скарзі на те, що задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції знехтував тією обставиною, що предявлене ОСОБА_5 обвинувачення є невмотивованим, а ризики, наявність яких законодавчо передбачена для застосування такого запобіжного заходу, фактично відсутні, оскільки посилання на відсутність ризиків є лише припущенням захисника, яке не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, а обґрунтованість чи вмотивованість предявленого ОСОБА_5 обвинувачення взагалі не є предметом апеляційного розгляду, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції, яке стосується продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, а не предявленого йому обвинувачення.
Оскільки з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 під час досудового розслідування тривалий час перебував у розшуку та після затримання був переданий правоохоронним органам України в порядку екстрадиції, з території Польщі, де він перебував, як громадянин Молдови, маючи подвійне громадянство, ці та інші обставини в їх сукупності доводять існування реального ризику втечі обвинуваченого, а тому, незважаючи на доводи захисника про те, що обвинувачений на стадії початку досудового слідства, перебуваючи у статусі свідка, всіляко співпрацював зі слідством, давав показання, прибував на виклики, надавав аргументовані та розлогі пояснення стосовно специфіки роботи підприємства та ведення на ньому бухгалтерського обліку, суд першої інстанції мав достатньо підстав для продовження тримання ОСОБА_5 під вартою, з метою запобігання ризикам, передбаченим законом, у тому числі переховуватися від суду.

Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та інших обставин, які повинні бути враховані при повторному розгляді питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.

Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року, відповідно до якої суд продовжив обвинуваченому ОСОБА_5 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 27 жовтня 2019 року (включно), без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/2918/2019

Категорія: ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_9

Доповідач - суддя ОСОБА_1