Ухвала
іменем України
8 серпня 2019 року

м. Київ
Справа № 191/2980/18
Провадження № 51- 3895 км 19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:
вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2019 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Макіївка Донецької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 162 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки; за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки. За сукупністю злочинів, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, обраного ОСОБА_5 за даним вироком частково приєднано невідбуте покарання за ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2017 року, якою змінено вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року в частині покарання, і визначено остаточно покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки три місяці.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 7425 грн 76 коп. в порядку відшкодування матеріальної шкоди.
Цим же вироком вирішено питання судових витрат і речових доказів.
УхвалоюДніпровського апеляційного суду від 14 червня 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 6 травня 2018 року близько 10 години 00 хвилин ОСОБА_5 знаходився поблизу домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , де у нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне повторне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням до житла та іншого приміщення, яке належить ОСОБА_6 .
ОСОБА_5 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на таємне повторне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням до житла та іншого приміщення і звернення його на свою користь, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, розуміючи незаконність і протиправність своїх дій, але не бажаючи відмовлятися від злочинного умислу, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає і вони носять таємний характер, переліз через паркан на територію домоволодіння АДРЕСА_2 та проник безперешкодно через відчинені двері до господарського приміщення, звідки таємно, з корисливих мотивів, повторно викрав болгарку марки «Makita GA 9020», шліфмашинку марки «Фіолент МШУ 2-9 1250», акумуляторний шуруповерт «Інтерскол», що належать ОСОБА_6 . Продовжуючи реалізовувати свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, ОСОБА_5 пройшов до будинку, розташованого за вищевказаною адресою, самостійно зняв скло з вікна та через отвір проник до будинку, звідки таємно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, повторно викрав гаманець чорного кольору з виробом із золота, що належить ОСОБА_6 . Після чого ОСОБА_5 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд. Загальна сума завданого матеріального збитку становить 6825,76 грн.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, обвинувачений ОСОБА_5 11 червня 2018, приблизно о 06 годині 00 хвилин, знаходячись поблизу буд. АДРЕСА_3 , реалізуючи виниклий злочинний умисел, спрямований на незаконне проникнення до житла, що перебуває у користуванні ОСОБА_7 , діючи умисно, порушуючи конституційні гарантії кожної особи на недоторканість житла, передбачені ст. 30 Конституції України, протиправно відчинивши хвіртку, таємно проник на територію домоволодіння, що перебуває у користуванні ОСОБА_7 , де за допомогою металевої викрутки, яку знайшов на подвір`ї, віджав врізний механізм вхідних дверей будинку, де залишився до 06 години 08 хвилин 11 червня 2018 року, чим порушив передбачене ст. 30 Конституції України, ст. 12 Загальної декларації прав людини та ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантоване право громадянина України на недоторканість житла, а саме користувача вказаного домоволодіння ОСОБА_7 .

Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_4 убачається, що він оскаржує судові рішення щодо засудженого ОСОБА_5 у зв`язку невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Просить змінити судові рішення щодо нього в частині призначеного покарання і призначити більш м`яке покарання у виді позбавлення волі, посилаючись на порушення норм ст. 414 КПК України. Так, захисник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при призначенні покарання ОСОБА_5 не було повною мірою враховано дані про обвинуваченого та не враховано обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення ним кримінальних правопорушень внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин. Крім того, ОСОБА_5 до моменту обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою перебував у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_8 та виховував із нею двох спільних малолітніх дітей.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185 КК України, та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_5 у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з наданих копій судових рішень, місцевий суд при призначенні ОСОБА_5 заходу примусу згідно з вимогами ст. 65 КК України разом із ступенем тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які належить до категорії злочинів середньої тяжкості (ч. 1 ст. 162 КК України) та тяжких злочинів (ч. 3 ст. 185 КК України), врахував дані про особу винного, який раніше судимий, за місцем мешкання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, суд відніс визнання вини ОСОБА_5 , а обставин, які б обтяжували покарання судом не встановлено.
Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_5 , маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення умисного корисливого злочину, на шлях виправлення не став, для себе належних висновків не зробив і знову умисно, повторно вчинив корисливий злочин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що виправлення обвинуваченого неможливо без ізоляції його від суспільства та саме такий вид покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, у зв`язку з чим не знайшов підстав для застосування до нього ст. ст. 69, 75 КК України.

Аналогічні за змістом касаційної скарги доводи захисника ОСОБА_4 щодо призначеного ОСОБА_5 покарання переглядалися в апеляційному порядку.

Апеляційний суд обґрунтовано погодився з рішенням суду першої інстанції та зазначив, що місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_5 правильно врахував вищенаведені обставини та наголосив на тому, що ті обставини, що ОСОБА_5 свою вину визнав і розкаявся у вчиненому, враховані судом першої інстанції та не дають підстав для призначення більш м`якого покарання.
На переконання суду касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції, який наголосив на тому, що покарання, призначене місцевим судом обвинуваченому ОСОБА_5 , за своїм видом та розміром слід вважати справедливим, немає.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів констатує, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, покарання, призначене ОСОБА_5 вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2019 року, відповідає вимогам ст. 65 КК України, є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його суворість, а підстав для застосування до засудженого більш м`якого покарання, про що захисник зазначає у касаційній скарзі, не вбачається.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська

від 20 лютого 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 червня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3