Провадження №1-кп/127/508/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченої ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.05.2019 р. за № 0000549, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Вінниця, громадянки України, освіта середня, не працюючої, не заміжньої, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 15, частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

22.05.2019 р. близько 20:00 год. ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні магазину «Продукти-545» ТОВ «АТБ-макет», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Юності, 51, помітила продукти харчування, після чого у неї виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , переконавшись, що за її діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, таємно, шляхом вільного доступу, з корисливих мотивів, помістила до своєї корзини огірки тепличні (виробник - Україна) 1 ґатунку вагою 0,500 кг, вартість яких становить 12,81 грн., цукерки ТМ «Своя лінія» асортиментного ряду «Чорнослив з волоським горіхом» вагою 0,626 кг, вартість яких - 101,88 грн., 1 упаковку сиру твердого ТМ «Комо» асортиментного ряду «Горіховий 50% з волоським горіхом», вартість якого становить 41,79 грн., 1 банку консерви - сардина натуральної з додаванням олії (№ 5) ТМ «Екватор», вагою 240 г, вартість якої - 27,98 грн., 1 флакон дезодоранту-антиперспіранту ТМ «Nivеа» серії «Невидимий захист для чорного та білого» об`ємом 40 мл, вартість якого 44,25 грн.

В подальшому, ОСОБА_4 в корзині прикрила пакетом вищезазначений товар та пройшла через касову зону, не розрахувавшись за нього, однак, виконавши усі дії, які вона вважала необхідними для доведення злочину до кінця, не змогла закінчити вчинення злочину з причин, які не залежали від її волі, оскільки вона була виявлена та зупинена охоронником магазину «Продукти- 545» ТОВ «АТБ-маркет» за межами касових зон перед виходом з магазину.

Внаслідок зазначених умисних дій ОСОБА_4 вчинила замах на завдання ТОВ «АТБ-маркет» матеріальної шкоди на загальну суму 228, 71 гривень.

Обвинувачена ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого їй злочину визнала та суду пояснила, що вчинила злочин за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

-висновку судово-товарознавчої експертизи № 4202-4206/19-21 від 19.06.2019 р. відповідно до якого ринкова вартість огірків тепличних (виробник - Україна) 1 ґатунку вагою 0,500 кг становить 12,81 грн., цукерок ТМ «Своя лінія» асортиментного ряду «Чорнослив з волоським горіхом» вагою 0,626 кг - 101,88 грн., упаковки сиру твердого ТМ «Комо» асортиментного ряду «Горіховий 50% з волоським горіхом» - 41,79 грн., банки консерви - сардина натуральної з додаванням олії (№ 5) ТМ «Екватор», вагою 240 г - 27,98 грн., флакону дезодоранту - антиперспіранту ТМ «Nivеа» серії «Невидимий захист для чорного та білого» об`ємом 40 мл - 44,25 грн.

Аналізуючи показання обвинуваченої, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт спроби таємного викрадення останньою майна з магазину «АТБ - маркет». Зокрема, обвинувачена в судовому засіданні даної обставини не заперечувала, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого їй злочину.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченої суд враховує положення пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Податкового кодексу України (далі ПК), згідно з яким у разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПК з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Тобто розмір податкової соціальної пільги в розумінні пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень ПК дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на один місяць працездатних осіб з 1 січня 2019 року складає 1853 гривні. Отже, розмір податкової соціальної пільги у 2019 році для кримінально-правової кваліфікації становить 926 гривень 50 коп.

Зі змісту частини другої статті 11 Кримінального кодексу України (далі КК) випливає, що не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Відповідно до частини третьої статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Отже, для вирішення питання щодо наявності в діях ОСОБА_4 ознак кримінально караного діяння або ж ознак адміністративного правопорушення необхідно визначити, чи перевищує вартість викраденого нею майна 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 185,3 гривень. Як встановлено в судовому засіданні, під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження на виконання вимог пункту 6 частини другої статті 242 КПК було проведено судово-товарознавчу експертизу, відповідно до висновку якої вартість майна, яке намагалась викрасти ОСОБА_4 складає 228,71 грн., тобто перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

З огляду на викладене суд приходить до переконання, що дії ОСОБА_4 за фактом спроби заволодіння майном ТОВ «АТБ-маркет» охоплюються складом саме кримінально караної крадіжки.

Суд вважає за доцільне зауважити, що згідно з частиною першою статті 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита.

В судовому засіданні було встановлено, що обвинувачена реальної можливості закінчити усі необхідні дії, спрямовані на протиправне заволодіння чужим майном (реальної можливості розпорядитись чи користуватись викраденим майном), оскільки одразу ж була викрита.

Отже, суд вважає, що дії ОСОБА_4 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною другою статті 15, частиною першою статті 185 КК, за ознаками закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нею нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) Верховним Судом зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачена ОСОБА_4 вчинила злочин середньої тяжкості, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, винуватість у вчиненні інкримінованого їй злочину визнала та дала чіткі й послідовні показання щодо обставин його вчинення, у вчиненому розкаялась, викрадені речі повернуто їх законному володільцю. Обвинувачена за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, у вчиненому розкаялась.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.

Суд враховує, що обвинувачена ОСОБА_4 в судовому засіданні повідомила, що офіційно не працевлаштована і згідно з наданими суду копіями документів не має постійного джерела доходу, тому суд вважає за недоцільне призначати йому кримінальне покарання у виді штрафу. При цьому суд також не вбачає правових підстав для призначення ОСОБА_4 кримінального покарання у виді виправних робіт, арешту або позбавлення волі. Суд також враховує, що застережень, визначених частиною третьою статті 56 КК, які б унеможливлювали призначення кримінального покарання у виді громадських робіт, в судовому засіданні встановлено не було.

Отже, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді громадських робіт.

Разом з тим, суд враховує роз`яснення, надані в пункті 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. « Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до частини 2 статті 68 КК у разі засудження особи за готування до злочину строк або розмір покарання не може перевищувати половини максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, а відповідно до частини 3 цієї ж статті у разі засудження за замах на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК. При цьому, призначаючи особі покарання згідно з частинами 2 і 3 статті 68 КК, у вироку суд повинен наводити відповідні мотиви; посилатися на статтю 69 КК у такому разі не потрібно.

У постанові Верховного Суду України від 12.04.2012 р. (справа № 5-7кс12) зроблено аналогічний правовий висновок, відповідно до якого за змістом частини третьої статті 68 КК за вчинення замаху на злочин суд не може призначити покарання, що перевищує дві третини максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК.

Санкція кримінального закону, за яким кваліфіковано дії ОСОБА_4 , передбачає більш суворі покарання, ніж громадські роботи, зокрема, виправні роботи, арешт та позбавленням волі, а тому вищенаведені приписи призначення кримінального покарання в даному випадку застосуванню не підлягає. Однак суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення. Суд враховує, що стороною обвинувачення в судовому засіданні не доведено необхідності призначення обвинуваченій покарання у межах максимальної (верхньої) межі санкції кримінального закону для певного виду кримінального покарання.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до приписів статті 100 КПК.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинувачену.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 15, частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 120 (ста двадцяти) годин громадських робіт.

Строк відбування покарання рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 785 (сімсот вісімдесят п`ять) гривень вартості витрат на залучення експерта.

Речові докази, що передані на зберігання до магазину «АТБ-маркет» залишити останньому.

Речові докази, що знаходяться в матеріалах кримінального провадження, залишити у матеріалах справи.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: