У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 липня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року стосовно нього,

в с т а н о в и в:

Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 липня 2018 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 та ч.1 ст.286 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та призначено покарання за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців; за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком та остаточно призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2019 року вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 липня 2018 року стосовно ОСОБА_5 залишено без змін, апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого та його захисника - без задоволення.
Постановою Верховного Суду від 19 березня 2019 року касаційні скарги обвинуваченого та його захисника ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2019 року стосовно ОСОБА_5 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника ОСОБА_6 задоволено частково. Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 липня 2018 року стосовно ОСОБА_5 змінено.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислено з 21 лютого 2016 року (з дня фактичного його затримання), зараховано йому у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 21 лютого 2016 року по 30 серпня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі; зараховано у строк відбування покарання, за цим вироком, строк попереднього ув`язнення з 31 серпня 2018 року по 19 березня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі; з 20 березня 2019 року по 05 вересня 2019 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Як установлено судами, ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 19 квітня 2014 р. близько 22.00 год., керуючи скутером «Альфа» та рухаючись, на вул. Отдихнянській в селі Оддихне Лозівського району Харківської області, порушив вимоги пунктів п.10.1 Правил Дорожнього руху України та п.12.3 Правил Дорожнього руху України та допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ-2102 д.н.з. НОМЕР_1 , який стояв по ходу його руху. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир скутера ОСОБА_7 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.
20 лютого 2016 р. близько 23:00, у будинку АДРЕСА_1 під час розпивання спиртних напоїв з між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 на ґрунті особистих неприязних відносин виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_5 виник умисел на вбивство ОСОБА_8 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою позбавлення життя ОСОБА_8 , з мотиву особистих неприязних відносин, умисно наніс два удари ножем в область грудної клітини ОСОБА_8 , спричинивши останньому згідно висновку експерта №145 колото-різану рану грудної клітини зліва, проникаючу колото-різану рану грудної клітини з права, поранення серця. Однак, свій злочинний умисел ОСОБА_5 не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, а саме, потерпілого було доставлено в Лозівську ЦРЛ, де йому була надана медична допомога.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому порядку, в тому числі засуджений ОСОБА_5 визнав свою вину у вчиненні цього злочину, тому не оскаржується захисником у касаційному порядку.
У касаційній скарзі захисником викладено вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначає, що призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок суворості.
Суд, перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Доводи захисника про те, що суд першої та апеляційної інстанції не дали належну оцінку доказів по справі, а також апеляційний суд, переглядаючи справу не врахував приписи положення ч.2 ст.439 КПК України щодо обов`язковості врахування вказівок, викладених у постанові Верховного Суду від 19 березня 2019 року, не надав належної оцінки обставині щодо реальної можливості доведення ОСОБА_5 прямого умислу на вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України до кінця, що засуджений не вчиняв жодної дії, яка свідчила б про наявність у нього умислу на вбивство ОСОБА_8 , не дослідив повторно обставини, зазначені в апеляційних скаргах, не задовольнив вимоги щодо перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч.2 ст.115, ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України, є безпідставними.
Посилання захисника на вищевказані доводи є неспроможними оскільки, як правильно зазначив апеляційний суд, судом першої інстанції надано правильну правову оцінку усім доказам у справі та в повному обсязі викладено у вироку суду.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого в вчиненні умисного закінченого замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, що встановлені судом і детально викладені у вироку, ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні показаннях обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також відомостях, які містяться в матеріалах справи. ОСОБА_5 підтвердив факт нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, але не згоден з кваліфікацією за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України. Ці докази, надані обвинуваченим, суд належним чином проаналізував, що відобразив у вироку.
Що стосується доводів захисника про те, що судом апеляційної інстанції під час повторного розгляду справи, не надано належної оцінки тому, що обвинувачений не мав умислу на вбивство потерпілого, то вони є неспроможними, оскільки ОСОБА_5 , застосовуючи таке знаряддя як ніж, завдав потерпілому два удари у грудну клітину, один з яких прийшовся на життєво важливий орган - серце. Про те, що удари були сильні та небезпечні свідчить глибина проникнення ножа та характер тілесних ушкоджень. При цьому обвинувачений усвідомлював суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки та бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом, тоді як такі наслідки не настали з незалежних від його волі обставин.
Отже, підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч.2 ст.115, ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України не встановлено.
Призначене судом покарання засудженому відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки призначаючи покарання, суди у повному обсязі врахували ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, які обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого та призначили йому покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Таким чином, суд апеляційної інстанції при повторному розгляді справи врахував всі вказівки, викладених у постанові Верховного Суду від 19 березня 2019 року, належним чином розглянув апеляційні скарги та прийняв законне та обґрунтоване рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 липня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року стосовно нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3