Справа № 457/1485/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/623/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2019 рокуколегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі :

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

виправданого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора Дрогобицької місцевої прокуратури ОСОБА_10 та захисника виправданого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 19 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и л а:
Цим вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стебник Львівської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.
Цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заявлений потерпілим на підставі ч.3 ст. 129 КПК України залишено без розгляду.
Вирішено питання з речовими доказами.

При цьому, судом першої інстанції у вироку зазначено, що органом досудового слідства ОСОБА_11 пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України - умисному нанесенні легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Так, досудове слідство зазначає, що ОСОБА_7 24 травня 2013 року о 06 год. 00 хв., знаходячись на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту, який виник на грунті особистих неприязних відносин, умисно здійснив один постріл в ділянку лівою клубної кістки з пристрою для відстрілу гумовими кулями "Вій" кал. 9 мм № НОМЕР_1 своєму двоюрідному брату ОСОБА_9 , внаслідок чого заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці лівої клубної кістки, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 288 від 31 травня 2013 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що викликають короткочасний розлад здоров`я.

Та, ухвалюючи вирок у даній справі, суд першої інстанції. безпосередньо дослідивши матеріали кримінального провадження в їх сукупності, прийшов до висновку, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних належних та допустимих доказів причетності обвинуваченого ОСОБА_7 до заподіяння умисних легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , і для цього вичерпані всі можливості, а відтак прийшов до переконання, що обвинуваченого ОСОБА_7 у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України необхідно винати невинуватим та виправдати.

При цьому ряд доказів по даній спрві, а саме протокол обшуку, протокол огляду речей, порядок доручення речового доказу до матеріалів справи, а також висновки експертиз, що здійсненні за результатами дослідження відповідного речового доказу, місцевий суд визнав недопустимими, а інші, надані строною обвинувачення докази не доводять факт вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Не погодившись з даним вироком суду, прокурор Дрогобицької місцевої прокуратури ОСОБА_10 та захисник виправданого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі вважає оскаржуваний вирок суду незаконним, необрунтованим, таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та істотне порушення кримінального процесуального закону. Зазначає, що у ході судового розгляду досліджено докази, які вказують на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 та підтверджують вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому діяння. Крім того, вказує, що твердження суду про те, що недопустимим доказом є речовий доказ - пістолет «Вій», оскільки була порушена процедура отримання такого доказу, є хибним та суперечить вимогам чинного КПК України, оскільки всі докази під час досудового розслідування зібрані з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, а тому є належними та допустимими.

Просить даний вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 80-ти неоподатковуваних доходів громадян, що становить 1360 грн. Звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 та ч.5 ст. 74 КК України.

Захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_12 в своїй апеляційній скарзі погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності вини ОСОБА_7 у вчинені інкримінованого йому злочину, однак, не погоджується із вироком суду в частині підстав та мотивів, які слугували для виправдання обвинуваченого, оскільки такі є неповними. Зазначає, що судом першої інстанції не повністю відкинуто докази обвинувачення, висновки суду не конкретизовано в частині мотивів та підстав, на які суд посилався при виправданні ОСОБА_7 , оскільки, крім тих доказів, які суд визнав недопустимими, слід визнати неналежними та недопустимими ще ряд доказів, які здобуті та зібрані органом досудового розслідування з порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

Просить змінити даний вирок суду в мотивувальній частині щодо наведення інших мотивів та підстав, які слугують для виправдання ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. В іншій частині вирок залишити без змін.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник виправданого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , не погоджуючись із поданою апеляційною скаргою, вважає її необгрунтованою, незаконною та такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність доказів на підтвердження вини ОСОБА_13 у скоєнні інкримінованого йому діяння, а тому просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
У своїх запереченнях на апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_14 , не погоджуючись із поданою апеляційною скаргою, вважає таку необгрунтованою. Зазначає, що всі докази, надані стороною обвинувачення, свідчать про його невинуватість, у зв`язку з чим просить вирок в мотивувальній частині змінити згідно доводів його захисника в апеляційній скарзі та в запереченнях на апеляційну скаргу прокурора.
Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора щодо задоволення його апеляційної скари, думку виправданого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 про відхилення апеляційної скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок ухвалюється також при встановленні судом відсутності події кримінального правопорушення та при встановленні судом відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1954 р. кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Органом же досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він 24 травня 2013 року о 06 год. 00 хв., знаходячись на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту, який виник на грунті особистих неприязних відносин, умисно здійснив один постріл в ділянку лівою клубної кістки з пристрою для відстрілу гумовими кулями "Вій" кал. 9 мм № НОМЕР_1 своєму двоюрідному брату ОСОБА_9 внаслідок чого заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці лівої клубної кістки, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 288 від 31 травня 2013 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що викликають короткочасний розлад здоров`я.

І, на думку колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження прийшов до вірного переконання про те, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, не знайшло свого підтвердження.

Приймаючи рішення про виправдування ОСОБА_11 у зв`язку з недоведеністю його вини, районний суд вийшов з того, що пояснення потерпілого та його матері ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 про одні і ті ж обставини є суперечливими та непослідовними.

При цьому судом критично оцінено пояснення свідка ОСОБА_15 , оскільки між нею, як матір`ю потерпілого, та обвинуваченим ОСОБА_7 існують неприязні відносини, що викликає сумнів у їх достовірності.

Крім того, на переконання колегії суддів, місцевим судом вірно зазначено про те, що відсутні належні докази того, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці лівої клубової кістки, які згідно висновку експерта № 288 від 31 травня 2013 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, утворилися саме в результаті протиправних і умисних дій ОСОБА_7 (тобто, що саме такі наслідки перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями обвинуваченого), так само як і не доведено його умисел на спричинення саме таких тілесних ушкоджень потерпілому.

А ч. 2 ст. 125 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності.

Частиною 3 ст.373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

А тому, на думку колегії суддів, вказані фактичні дані підтверджують лише факт тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 та їх тяжкість, проте безпосередньо не підтверджують винність обвинуваченого ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Та колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що не підтверджують винність обвинуваченого та спрямованість його умислу завдати тілесні ушкодження ОСОБА_9 представлені стороною обвинувачення і інші докази, а саме: речовий доказ пістолет «Вій», який, на думку апеляційного суду, вірно місцевим судом визнаний недопустимим, оскільки порушено порядок вилучення такого речового доказу.

При цьому ухвалою слідчого судді від 27 травня 2013 року надано дозвіл на обшук житла ОСОБА_7 з метою відшукання і вилучення знаряддя кримінального правопорушення /арк. справи 38 матеріалів кримінального провадження № 0000284/. Відповідно до протоколу обшуку від 30 травня 2013 року у ході проведення обшуку виявлено ряд речей, серед яких були спецзасіб марки «Вій» з восьма кулями, чотири з яких темно-сірого кольору, а чотири світло сірого. У подальшому постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 22 серпня 2013 року пістолет моделі «Вій» визнано речовим доказом та передано на зберігання. І районний суд у вироку вірно зазначив, що орган досудового слідства порушив порядок визнання предметів речовими доказами та долучення їх до матеріалів кримінального провадження, чим допустив реалізацію своїх повноважень шляхом, не передбаченим кримінально-процесуальним законом, для забезпечення досудового розслідування, що відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України є підставою для визнання доказів недопустимими, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України слідчий, прокурор повинен звернутися до слідчого судді з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, а у разі вилучення майна під час обшуку, - протягом 48 годин після вилучення такого майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

А з матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового слідства з таким клопотанням до слідчого судді не звертався взагалі. Порушення порядку, встановленого кримінальним процесуальним законодавства, вилучення предметів в особи в порядку здійснення обшуку та долучення їх в якості речових доказів, а також арешту майна, що є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження, тягне за собою як наслідок визнання таких доказів недопустимими, як це передбачено п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України.

Отже, колегія суддів вважає, що ці докази, які здобуті завдяки порушеному порядку долучення їх до матеріалів кримінального провадження, також слід вважати недопустимими. Зробити такий висновок суду дозволило те, що у вирішенні питання про справедливий судовий розгляд Європейський суд з прав людини, застосовує концепцію «плодів отруєного дерева», тобто оцінку допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно. Зокрема, у рішенні Європеського суду з прав людини у справі «Яременко проти України» Суд виходить з того, що при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово застосовував у своїй практиці у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» різновид доктрини «плодів отруєного дерева»: коли визнаються недопустимими не лише докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і ті докази, які не були б отримані, якби не були отримані першими. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустими.

Крім цього, як вбачається із висновку експерта судово-балістичної експертизи № 5/529 від 19 серпня 2013 року в такому немає жодного твердження про те, що з пістолета, вилученого у ОСОБА_7 , нещодавно стріляли, що залишилися будь-які фізичні сліди пострілу у його стволі чи інших механічних частинах, а тому, на думку апеляційного суду, вищевказаний висновок експерта носить виключно інформативний характер з огляду на питання, які ставилися перед експертом, та не може бути джерелом об`єктивних, однозначних, неспростованих та беззаперечних доказів вини обвинуваченого та не придатний для ідентифікації певних обставин, що підлягають доказуванню в цьому кримінальному провадженні.

Проаналізувавши вищевказані обставини справи та докази, колегія суддів прийшла до переконання, що орган досудового розслідування не встановив, а прокурор не надав суду беззаперечних належних та допустимих доказів на доведення його винуватості й для цього вичерпано можливості їх отримання, зокрема, висновок судово-балістичної експертизи, протоколу огляду реченй судом першої інстанції вірно визнано недопустимими доказами з огляду на суперечливість даних та їх неузгодженість із сукупністю інших доказів у справі.

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що докази, надані стороною обвинувачення, не доводять факт вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Крім того, на думку апеляційного суду, надані докази свідчать про недоведеність участі обвинуваченого ОСОБА_7 у заподіянні потерпілому ОСОБА_9 умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, а тому за таких обставин, судом першої інстанції обвинуваченого ОСОБА_7 вірно виправдано за ч. 2 ст. 125 КК України за недоведеністю його участі у заподіянні потерпілому ОСОБА_9 умисного легкого тілесного ушкодження.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що докази, на які посилається сторона обвинувачення, не були підтверджені безпосередньо у суді, в зв`язку з чим вони не можуть бути визнані достатніми для доведення обвинувачення, інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України.

У ст.17 КПК України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Згідно ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Про недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини зазначив, зокрема у справах «Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року, «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 08 лютого 1996 року, «Капо проти Бельгії» від 13 січня 2005 року.

А тому, на думку колегії суддів, з урахуванням викладеного, отриманих безпосередньо в суді показань свідків, кожен з яких не надав об`єктивних, конкретних і неоспорюваних показів про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, з точки зору достатності та взаємозв`язку і приймаючи до уваги, що інших доказів, які б беззаперечно доводили вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України, надано не було, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення не доведене під час судового розгляду, а тому його необхідно виправдати у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України. Можливості для збору додаткових доказів вичерпано.

Дослідивши матеріали кримінального провадження в їх сукупності, колегія суддів вважає, що що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів причетності обвинуваченого ОСОБА_7 до заподіяння саме умисних легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , а відтак обвинуваченого ОСОБА_7 у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України судом першої інстанції вірно визнано невинуватим та виправдано.

Доводи в апеляційній скарзі прокурора про невідповідність вироку вимогам закону, а висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про неповноту судового слідства й істотні порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо виправдання ОСОБА_7 грунтуються на матеріалах справи, які ретельно досліджені в ході розгляду справи, належним чином проаналізовані, мотивовані та викладені у вироку суду.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б перешкодили чи змогли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законне та обгрунтоване рішення, у справі не встановлено.

Крім цього, колегія суддів відхиляє і доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_18 в частині підстав та мотивів, які слугували для виправдання обвинуваченого, оскільки такі не знайшли свого підтвердження під час розгляду даних апеляційних скарг.

У зв`язку з тим колегія суддів приходить до висновку, що даний вирок суду є законним та обгрунтованим, а тому відмовляє прокурору Дрогобицької місцевої прокуратури ОСОБА_10 та захиснику виправданого ОСОБА_7 адвокату ОСОБА_8 в задоволенні їх апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги прокурора Дрогобицької місцевої прокуратури ОСОБА_10 та захисника виправданого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Трускавецького міського суду Львівської області від 19 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: