Дата документу 16.05.2019 Справа № 336/311/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/218/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/311/17Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.121 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003920, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2017 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, не одруженого, з середньою спеціальною освітою, працює плавильником ТОВ «ЗапоріжСпецСплав», мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з часу фактичного затримання ОСОБА_7 .

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_7 ухвалено обрати у виді особистого зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави витрати на проведення експертизи в кримінальному провадженні в розмірі 351 гривня 87 копійок.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 22.08.2016 року у період часу з 16.30 до 17.00 годин ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у приміщенні літньої кухні на території домоволодіння по АДРЕСА_1 , під час спільного розпиття алкогольних напоїв із потерпілим ОСОБА_9 , в ході раптово виниклого конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_9 керамічною чашкою, яку тримав у правій руці, 3 удари в задню та передньоліву поверхні голови, від чого чашка під час останнього удару розбилася.

Внаслідок вказаних дій ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_9 згідно висновку експерта № 2815 від 24.09.2016 року КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» субарахноїдальний крововилив на зовнішній поверхні лобно-скроневої області лівої півкулі головного мозку, забій головного мозку на базальній поверхні лобної долі лівої півкулі, крововиливи в м`які ткані голови, множинні рани, синець та садна на обличчі. Вказана закрита внутрішньочерепна травма кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_9 відповідно до висновку експерта № 216/к від 10.01.2017 року КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у приміщенні літньої кухні на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , через десяток-десятки хвилин, по мірі наростання набряку головного мозку.

Відповідно до висновку експерта № 2815 від 24.09.2016 року КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи», смерть ОСОБА_9 настала від закритої внутрішньочерепної травми, що виразилася у забої та крововиливах під оболонками головного мозку, яка ускладнилася набряком головного мозку та перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, за яке він засуджений та кваліфікацію його дій, вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним і підлягає скасуванню в частині призначеного ОСОБА_7 покарання. Вважає, що призначене покарання ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст. 65 КК України, з причин того, що суд першої інстанції при постановленні вироку не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Так, ОСОБА_7 скоїв тяжке кримінальне правопорушення, пов`язане з позбавленням життя людини; у вчиненому кримінальному правопорушенні не розкаявся; намагався ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи; кримінальне правопорушення вчинив у стані алкогольного сп`яніння.
На підставі викладеного, просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді 8 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі захисник вважає вирок суду незаконним через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що суд, незважаючи на часткове визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_7 , вважав, що вина останнього у вчиненні інкримінованого злочину повністю підтверджена сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, однак ці висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_10 ; висновками судово-медичних експертиз. Таким чином, обставини справи вказують на те, що сам потерпілий, перебуваючи у стані тяжкого алкогольного сп`яніння спровокував конфлікт, взяв у руку ніж, чим реально загрожував заподіяти та й заподіяв тілесні ушкодження обвинуваченому, який, в свою чергу, турбуючись за себе та реально сприймаючи погрозу, вимушений був застосувати силу та запобігти можливому насиллю з боку ОСОБА_9 , тобто обвинувачений діяв у стані необхідної оборони. Вважає висновки суду щодо критичного ставлення до показань обвинуваченого ОСОБА_7 про реальну загрозу його життю та здоров`ю з боку ОСОБА_9 є безпідставними, а їх оцінювання як неправдиві, що пояснюється обраною позицією захисту з метою уникнути відповідальності за скоєне, обумовлено явним обвинувальним ухилом судового розгляду. Також захист вважає, що дії ОСОБА_7 помилково кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки останній не усвідомлював, що від удару керамічною чашкою можливе настання смерті потерпілого і не передбачав, що нанесені потерпілому тілесні ушкодження мають ознаки тяжких. Отже, в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Крім того, не знайшов свого підтвердження під час судового розгляду механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, який викладений в обвинуваченні. Також зазначає, що стороною захисту заявлялись клопотання про виклик для допиту судово-медичного експерта ОСОБА_11 та призначення додаткової судово-медичної експертизи для підтвердження чи спростування обставин отримання потерпілим внутрішньочерепної травми, яке судом було безпідставно відхилено.

На підставі викладеного, просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю винуватості ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, який підтримав апеляційну скаргу свого захисника та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; захисника, який просив задовольнити його апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора, яка не підтримала жодної апеляційної скарги та просила вирок суду першої інстанції залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 усіх вимог і положень зазначених законів дотримався.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 вину в інкримінованому йому злочині визнав частково та пояснив, що не мав умислу на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, наніс потерпілому удари керамічною чашкою в голову, захищаючи під час конфлікту власне життя від неправомірних дій потерпілого. Вважав, що під час конфлікту з ОСОБА_9 він знаходився у стані необхідної оборони від протиправних дій потерпілого.

Не дивлячись на часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї провини у скоєному кримінальному правопорушенні, його вина повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, дослідженими та оціненими судом першої інстанції, зокрема показаннями потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , а також сукупністю інших письмових доказів. До того ж, зміст досліджених судом доказів та їх подальша оцінка, стороною захисту, фактично під сумнів не ставилися.

Всі докази були вивчені і досліджені судом кожний окремо з точки зору належності, допустимості, і в сукупності з точки зору достатності, взаємозв`язку та всебічності, їм була дана належна оцінка. Суд визнав їх логічними, послідовними, переконливими та такими, що не містять протиріч.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 у стані необхідної оборони, так як він оборонявся від потерпілого, який замахувався на нього ножем, є необґрунтованими та спростовуються доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, які були досліджені в суді першої інстанції та які узгоджуються між собою.

Судом першої інстанції було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вихопив ніж у потерпілого ОСОБА_9 до того, як потерпілий зміг би вчинити відносно нього будь-які дії.

До того ж, потерпіла ОСОБА_12 та свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , надали покази про проблеми рухового апарату ОСОБА_9 , а тому за станом здоров`я та фізичним розвитком ОСОБА_9 не становив для ОСОБА_7 реальної загрози.

Статтею 36 КК України передбачено право особи на вчинення дій з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Отже, право на необхідну оборону виникає за наявності для цього певної підстави, якою є вчинення особою суспільно небезпечного посягання, а саме дій, якими ця особа вже заподіює шкоду або створює реальну і безпосередню загрозу заподіяння такої шкоди, тобто стан необхідної оборони утворює лише таке посягання, яке досягає ступеня суспільної небезпечності, притаманної саме злочину.

Таким чином, суд першої інстанції, проаналізувавши надані суду докази, та надавши оцінку як показанням обвинуваченого, так і показанням потерпілої та свідків, дійшов до висновку, що з боку потерпілого ОСОБА_9 , з урахуванням його стану здоров`я та фізичних даних, не мало місце посягання, яке б викликало у обвинуваченого ОСОБА_7 невідкладну необхідність у заподіянні потерпілому шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення відповідного посягання, що, в свою чергу, виключає перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що стороною захисту не надано ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді такі належні та допустимі докази, сукупність яких би свідчила про наявність у діях потерпілого ОСОБА_9 такого суспільно небезпечного посягання, яке б вимагало негайного відвернення чи припинення з боку обвинуваченого, шляхом заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, з огляду на ту обставину, що після того, як ОСОБА_7 вихопив у ОСОБА_9 ніж, у нього (обвинуваченого) взагалі не виникало право на оборону за відсутності посягань з боку потерпілого.

До того ж, при огляді місця події, ніж, яким, за версією обвинуваченого, йому міг зашкодити потерпілий, не був виявлений та не вилучався.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 , надані ним в судовому засіданні суду першої інстанції, стосовно того, що він заподіяв потерпілому тяжке тілесне ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони, районний суд розцінив як обраний обвинуваченим спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення та спробою уникнути відповідальності за скоєний більш тяжкий злочин, ніж визнаний ним, з чим також погоджується і колегія суддів.

Суд належним чином дослідив наявні докази у провадженні, у їх сукупності, з точки зору достатності, належності та допустимості, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, виключають сумніви у причетності ОСОБА_7 до умисного скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому правильно обґрунтував ними його обвинувачення, спростувавши доводи сторони захисту, які аналогічні і доводам, наведеним в апеляційній скарзі, щодо відсутності винуватості обвинуваченого у причетності до злочину, зазначивши, при цьому, чому прийняв докази обвинувачення та чому відкинув версії сторони захисту.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів.

Доводи захисника про те, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, колегія суддів вважає неспроможними, з огляду на наступне.

Так, суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, характеризується умисною виною, при цьому, винуватий усвідомлює, що може заподіяти невизначену шкоду здоров`ю потерпілого, бажає або свідомо припускає її настання, фактично спричиняє тяжке тілесне ушкодження.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» визначено, що питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, тощо.

Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винуватого до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винуватого, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винуватого до її настання характеризується необережністю.

Із фактичних обставин справи судом першої інстанції було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 виявляє примітивність емоцій, дратівливість, за характером запальний, що встановлено актом судово-психіатричної експертизи. Обвинувачений має звичку у конфліктних ситуаціях застосовувати насилля, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_10 , яка поясняла, що обвинувачений під час сварок її бив. Під час конфлікту з ОСОБА_9 обвинувачений несподівано (підступно) для потерпілого, який, до того ж, перебував у стані алкогольного сп`яніння та не захищав себе, цілеспрямовано та з великою силою наніс йому не менше 3-х ударів у життєво важливий орган голову, спричинивши тим самим тяжкі тілесні ушкодження, від яких останній на місці події помер. Діючи з такою силою, що чашка розбилася об голову потерпілого щонайменше на 15 уламків, обвинувачений достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого. Водночас, цілеспрямовано наносячи удар у лобно-скроневу частину голови потерпілого, обвинувачений не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно ним потерпілому. Тобто, в даному випадку ОСОБА_7 діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого особа хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але, при цьому, не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.

У цьому випадку ОСОБА_7 повинен відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, тобто умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень. Що стосується смерті потерпілого, то в її настанні присутня лише необережна форма вини, бо хоча обвинувачений і не бажав цього настання і, навіть, свідомо не допускав його, але повинен був і міг передбачити, що внаслідок його злочинних дій може настати і такий наслідок, як смерть потерпілого.

До того ж, судова колегія звертає увагу, що після заподіяння потерпілому ударів у голову, обвинувачений ОСОБА_7 бачив спричинені ним поранення та кровотечу, однак заходів щодо надання потерпілому невідкладної медичної допомоги не вживав, його родичів про стан потерпілого не повідомив, залишивши ОСОБА_9 напризволяще.

Таким чином, у даному випадку має місце вчинення ОСОБА_7 злочину, з так званими похідними наслідками (з кваліфікуючими наслідками), суб`єктивна сторона якого полягає у змішаній формі вини, коли умисно спричинений особою, так званий, прямий (безпосередній) наслідок (тяжкі тілесні ушкодження) тягне за собою ще один - опосередкований (похідний) наслідок (смерть потерпілого), психічне ставлення до якого з боку винного полягає лише в необережній формі вини злочинній недбалості.

Твердження захисника про те, що механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, викладений в обвинуваченні, не відповідає фактичним обставинам, також є неспроможними та спростовуються висновком експерта № 2815 від 24.09.2016 року, відповідно до якого всі тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_9 утворились в результаті неодноразових (не менше 3-х) ударних травматичних впливів тупими предметами і не менше 7-ми ударних травматичних впливів предметами, що мають ріжучі властивості, в задню та передньоліву поверхні голови. Вказані висновки експерта збігаються із показаннями ОСОБА_7 , наданими ним під час проведення слідчого експерименту щодо механізму нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 .

Таким чином, враховуючи те, що в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_9 перебуває закрита черепно-мозкова травма, локалізована в лобно-скроневій області, завдана внаслідок неодноразових травматичних впливів, а не однократним травмуванням, версія сторони захисту є беззмістовною та такою, що нічим об`єктивно не підтверджується.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив захиснику у задоволенні клопотання про виклик для допиту судово-медичного експерта ОСОБА_11 та призначення додаткової судово-медичної експертизи є неспроможними, оскільки районний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаних клопотань, так як висновок експерта є повним та чітким, не викликає сумнівів, а тому додаткового тлумачення та роз`яснення не потребує, до того ж питання, які захисник вважав за необхідне поставити експерту, не були предметом дослідження під час проведення експертизи.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, судом першої інстанції кваліфіковані правильно.

Порушень ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора стосовно необґрунтованості судового рішення в частині призначеного ОСОБА_7 покарання внаслідок його м`якості, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Призначення покарання носить індивідуальний характер, і його вид, розмір визначається з урахуванням положень зазначеного закону.
Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце роботи, де характеризується задовільно, мав постійне місце проживання, на обліку в наркологічному диспансері не перебуває.

Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд не встановив. Натомість, обтяжуючими покарання обставинами, суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням всіх цих обставин, у сукупності, судом було призначено покарання ОСОБА_7 в межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі на строк 7 років, і підстав вважати таке покарання занадто м`яким, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, встановлені судом першої інстанції відомості про особу обвинуваченого, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставин, що обтяжують покарання, на думку колегії суддів, свідчать про те, що судом першої інстанції правильно визначений розмір покарання.

Тому доводи сторони обвинувачення, наведені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та не можуть бути визнані такими, що можуть бути безперечно враховані, як підстави для призначення обвинуваченому більш суворого покарання.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено судом з дотриманням вимог матеріального закону, відповідає принципам справедливості, індивідуалізації, необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного) та попередження нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Обставини, на які послався прокурор в своїй апеляційній скарзі, як на підстави для призначення більш суворого покарання, були прийняті до уваги судом першої інстанції при призначенні покарання і вважати їх обставинами, що можуть бути повторно застосовані для збільшення розміру призначеного покарання, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості для досягнення мети покарання.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для скасування вироку повністю чи частково та ухвалення нового вироку або скасування вироку повністю чи частково та закриття кримінального провадження, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів також не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4