П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року
м. Київ

справа № 161/2984/17

провадження № 51-2546 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
представника потерпілого ОСОБА_6 (в режимі
відеоконференції),
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
засудженого ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами прокурора та представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року стосовно

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ст. 124 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2018 року ОСОБА_9 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, стягнуто з ОСОБА_9 на користь Комунального закладу «Луцька міська клінічна лікарня» 10 437 грн.
За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 19 листопада 2016 року приблизно о 18.15 біля будинку АДРЕСА_2 під час конфлікту, який виник з ОСОБА_10 , умисно наніс останньому два удари ножем в ліву ділянку грудної клітини, спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.
Волинський апеляційний суд 20 лютого 2019 року вирок суду першої інстанції в частині кваліфікації та вирішення цивільного позову Комунального закладу «Луцька міська клінічна лікарня» змінив, перекваліфікував дії ОСОБА_9 з ч. 1 ст. 121 на ст. 124 КК України та призначив йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України; в задоволенні цивільного позову Комунального закладу «Луцька міська клінічна лікарня» про стягнення матеріальної шкоди в сумі 10 437 грн відмовив. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив про те, що ОСОБА_9 діяв з перевищенням меж необхідної оборони.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
За змістом касаційної скарги прокурор, не погоджуючись із постановленим стосовно ОСОБА_9 рішенням суду апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить його скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду та перекваліфіковуючи дії засудженого з ч. 1 ст. 121 на ст. 124 КК України, надав іншу оцінку доказам, при цьому їх безпосередньо не досліджував, чим порушив вимоги ст. 23 КПК України, у своєму рішенні не виклав правової моделі злочину, передбаченого ст. 124 КК України, належним чином не перевірив викладених в апеляційних скаргах доводів і постановив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_6 , не погоджуючись із постановленим стосовно ОСОБА_9 рішенням суду апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить його скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги адвокат мотивує тим, що суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку суду першої інстанції в порушення вимог ст. 404 КПК України вийшов за межі апеляційної скарги обвинуваченого й безпідставно перекваліфікував його дії з ч. 1 ст. 121 на ст. 124 КК України, при цьому доказів безпосередньо не досліджував, свідків не допитував. Зазначає про те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Від засудженого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 надійшли заперечення на касаційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , в яких вони просять її касаційну скаргу в інтересах потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор і представник потерпілого - адвокат ОСОБА_6 підтримали подані касаційні скарги, просили їх задовольнити.
Захисники та засуджений заперечили проти задоволення касаційних скарг, просили залишити ухвалу апеляційного суду без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Положенням ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.

За змістом ст. 404 КПК України апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку відповідності нормам кримінального та процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Частинами 1, 2 ст. 23 КПК України визначено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Пунктом 2 частини 1 статті 419 КПК України визначено, що в ухвалі суду апеляційної інстанції повинна бути викладена мотивувальна частина із зазначенням, зокрема, встановлених судом апеляційної інстанції обставин з посиланням на докази, а також мотивів визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Проте суд апеляційної інстанції не дотримався вказаних вимог закону та постановив ухвалу, яка не відповідає його вимогам.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції на підставі зібраних і перевірених у судовому порядку доказів дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначив відповідне покарання.

Не погоджуючись із вказаним вироком, прокурор, обвинувачений та захисник подали апеляційні скарги, в яких, зокрема, прокурором ставилось питання про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ОСОБА_9 щодо суворості призначеного покарання, а захисником про невідповідність висновків суду фактичним обставинам.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 , дійшов висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги захисника, змінив вирок суду першої інстанції, перекваліфікувавши дії обвинуваченого з ч. 1 ст. 121 на ст. 124 КК України.

При цьому апеляційний суд не сформулював обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. Крім того, суд наявні у провадженні докази безпосередньо під час апеляційного розгляду не дослідив, чим порушив вимоги статей 23, 94, 370, 404, 419 КПК України.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України № 5-249 кс 15 від 21 січня 2016 року, апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією у реалізації права особи на справедливий судовий розгляд, тому в апеляційній процедурі не допускаються будь-які спрощення, а стандарти доказування повинні бути найвищими; якщо в апеляційному суді постає питання про встановлення певного факту в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції, тоді повнота дослідження доказів щодо цього факту має бути забезпечена у повному обсязі.

З огляду на вкладене, Суд уважає, що судом апеляційної інстанції не дотримано принципу безпосередності дослідження доказів, оскільки він не вправі був дати доказам іншу оцінку, ніж ту, яку надав суд першої інстанції, якщо їх не було досліджено під час апеляційного провадження.

Наведене свідчить про те, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а тому підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд має врахувати наведене в цій постанові та ухвалити законне й обґрунтоване рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд

постановив:
Касаційні скарги прокурора та представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3