Житомирський апеляційний суд
Категорія ст.199 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №295/17849/18 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , діючої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 23 липня 2019 року,
в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, а своїм рішенням змінити обвинуваченому ОСОБА_10 міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за постійним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, вважає, що що розгляд клопотань сторони захисту про зміну міри запобіжного заходу обвинуваченому та, відповідно, клопотання сторони обвинувачення про продовження йому міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відбувся формально, судом не були проаналізовані доводи стороно захисту та сторони обвинувачення, вищезазначена ухвала суду є поверхневою, абсолютно невмотивованою. Так, суд першої інстанції не навів в ухвалі доказів існування на момент розгляду клопотань ризиків, передбачених ст.177 КПК, оскільки ці докази не були надані суду прокурором, обмежившись зауваженням, що «відповідно до ст.177 КПК достатньо обґрунтованим є наявність не усіх ризиків, зазначених у статті, але й одного, який може вплинути в подальшому на розгляд справи по суті», всупереч принципу презумпції невинуватості, вказав, що ОСОБА_10 може впливати на свідків або переховуватись від суду не з огляду на конкретні обставини у цій справі та докази існування ризиків, а тільки тому, що останній обвинувачується у скоєнні злочину, покарання за яке передбачено у виді до 15 років позбавлення волі. Наголошує, що жодного доказу продовження існування ризиків прокурором подано не було, а докази вчинення злочину обвинуваченим, які були надані прокурором раніше, відповідно до порядку дослідження, який судом було затверджено, ще не досліджувалися в судовому засіданні.

Звертає увагу і на те, що ОСОБА_10 перебуває під вартою з 23.08.2018 на підставі ухвали слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомир у кримінальному провадженні 0000201. В подальшому, строк тримання під вартою продовжувався ухвалами слідчих суддів Корольовського районного суду м.Житомир від 17.10.18 і від 17.12.18, і закінчився 19.02.2019. Після передачі обвинувального акту до суду ухвалами Богунського районного суду міста Житомир від 06.02.2019. від 05.04.2019 і від 04.06.2019 ОСОБА_10 було продовжено строк тримання під вартою в іншому кримінальному провадженні під №0000201. Тому, вважає, що оскільки в кримінальному провадженні №0000201 ОСОБА_10 не обирався запобіжний захід, провадження №0000201 не розслідувалося, про підозру ОСОБА_10 в рамках цього провадження не повідомлялося, його матеріали стороні захисту не відкривались, обвинувальний акт за цим провадженням до суду не передавався - продовжувати строк його дії є неможливим.

ОСОБА_10 мав можливість переховатись від слідства до свого затримання, однак, саме його соціальні зв`язки із сином, онуком, невісткою зробили це неможливим. Вік обвинуваченого також має бути взятий до уваги, він за станом здоров`я не може переховуватися, чи залишити своє помешкання.

Впливати на свідків ОСОБА_10 немає сенсу, оскільки його показання, надані під час досудового розслідування не суперечать їхнім показанням. На момент ухвалення оскаржуваного судового рішення жодного свідка допитати в судовому засіданні не вдалося, оскільки прокурором не було забезпечено явку відповідно до вимог ч.2 ст.327 КПК України.

Звертає увагу й на те, що в обвинувальному акті сторона обвинувачення вказала, що ОСОБА_10 сприяє розкриттю злочину, а тому ризик перешкоджання кримінальному провадженню з боку ОСОБА_10 є малоймовірним.

Посилаючись на наведене, вважає, що застосування цілодобового домашнього арешту забезпечить від вірогідності настання всіх ризиків, які згадує (але не доводить) сторона обвинувачення.

Згідно оскарженої ухвали Богунського районного суду м.Житомира від 23 липня 2019 року, відмовлено у задоволені клопотання про заміну запобіжного заходу тримання під вартою ОСОБА_10 на більш м`який.

Продовжено ОСОБА_10 строк дії обраного запобіжного заходу тримання під вартою на 60 днів до 21.09.2019 (включно).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисників, які просили апеляційну скаргу задовольнити, думку прокурора, яка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №295/17849/18, в провадженні Богунського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження №0000201 від 20.08.2018 відносно ОСОБА_10 за ч.1 ст.115, ч.2 ст.309, ч.2 ст.310 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_10 знаходиться під вартою з моменту затримання 23.08.2018. Строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 продовжено 17.10.2018 та 17.12.2018. Кримінальна справа відносно ОСОБА_10 перебуває в провадженні суду першої інстанції з 28.12.2018.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Як встановлено апеляційним судом у судовому засіданні та, що знайшло своє підтвердження і у відповідних матеріалах провадження №295/17849/18, 23.07.2019 в судовому засіданні Богунським районним судом, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання адвокатів ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 на більш м`який (а.п.24-31) та клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого (а.п.32-34)

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та правильно прийшов до висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_10 під вартою.

При цьому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 та доводи адвокатів, підтримані в судовому засіданні обвинуваченим, щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

Вирішуючи зазначені клопотання як прокурора, так і сторони захисту, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

При цьому, зважає апеляційний суд і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_10 правопорушень, у тому числі і умисному особливо тяжкому, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, вказують на обґрунтованість застосування саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою останнього.

При цьому, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що останній має постійне місце проживання, стійкі соціальні зв`язки та раніше не судимий, на думку апеляційного суду не можуть, в цьому випадку, бути тими беззаперечними стримуючими факторами котрі переконливо забезпечать належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_10 в разі зміни останньому запобіжного заходу на більш м`який, на що наголошує адвокат в своїй апеляційній скарзі.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції перевірив доводи адвокатів щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_10 .

Матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та останнім в судовому засіданні апеляційного суду не доведені, як не доведено це і його захисниками.

Апеляційні доводи адвоката про продовження терміну тримання під вартою не цьому кримінальному провадженні, а в іншому за № 0000201 - є безпідставними. Так, у відповідності до ухвали Богунського районного суду від 24.07.2019, копії якої докладено самим адвокатом до її апеляційної скарги (а.п.45-46), існування кримінального провадження за № 0000201 пов`язано із опискою в попередніх ухвалах суду, яка у відповідності до вимог ст.379 КПК України, належно виправлена судом першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції що в разі зміни міри запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, а саме домашній арешт, на чому наполягає адвокат в скарзі, може призвести до незаконного впливу ОСОБА_10 на свідків у провадженні сина останнього ОСОБА_10 та невістку ОСОБА_11 .

Як слушно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, суспільно-небезпечні наслідки дій, що інкримінуються обвинуваченому, та передбачене законом покарання вказують на необхідність врахування реальної можливості вчинення неправомірних дій, в тому числі і у відношенні до свідків у провадженні.

Таким чином, вирішуючи клопотання, як прокурора про продовження строку тримання під вартою, так і адвокатів обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_10 у разі визнання його винним, дані про особу обвинуваченого, який обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, у тому числі і умисному особливо тяжкому, та відповідно наявність передбачених ст.177 КПК ризиків переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону, та винесене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 23 липня 2019 року, якою продовжено ОСОБА_10 строк дії обраного запобіжного заходу тримання під вартою на 60 днів до 21.09.2019 (включно) без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :