Справа № 453/187/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/789/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у кримінальному проваджені про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілих ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,
апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на вирок Стрийського місьрайонного суду Львівської області від 19 червня 2019 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 червня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 121 КК України, й призначено йому покарання у виді 5 /п`яти/ років позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 /три/ роки.
Згідно з п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися у вказані органи для реєстрації.
В задоволенні позову ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної /майнової/ шкоди, завданої злочином відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 40 000 /сорок тисяч/ грн.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином відмовлено.
Цивільний позов заступника керівника Стрийської місцевої прокуратури ОСОБА_12 в інтересах держави в особі Сколівської районної ради про відшкодування витрат лікувального закладу на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_11 від кримінального правопорушення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Сколівської районної ради кошти в сумі 5 255 /п`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять/ грн. 43 коп.
Вирішено питання з речовими доказами.
Згідно з вироком 01.09.2015 приблизно о 19:10, під час конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на кам`яному руслі річки в с. Нижня Рожанка Сколівського району Львівської області, до ОСОБА_6 підійшов ОСОБА_11 , з метою захисту своєї дочки ОСОБА_9 від ОСОБА_6 , однак останній, не припиняючи наносити удари ОСОБА_9 , умисно наніс два удари ногою ОСОБА_11 в область живота, після яких останній присів від завданого болю. В результаті завданих ОСОБА_6 умисних ударів ОСОБА_11 спричинено, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №156 від 12.11.2015 закриту тупу травму живота у вигляді двох розривів стінки тонкого кишківника, синці та садно на обох передпліччях і кистях рук та правій стопі, з яких розриви стінок тонкого кишківника є тяжким тілесним ушкодженням, небезпечним для життя в момент заподіяння.
На вирок суду захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити даний вирок, перекваліфікувавши дії обвинуваченого з ч.1 ст. 121 КК України на ст. 128 КК України; звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, про що є відповідна заява в матеріалах справи; закрити кримінальне провадження та відмовити в цивільному позові ОСОБА_11 та залишити без розгляду цивільний позов Стрийської місцевої прокуратури.
В обґрунтування покликається на те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.1 ст. 121 КК України. Апелянт вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які в судовому засіданні зазначили, що обвинувачений намагався лише вибити із рук ОСОБА_11 мотику лише одним ударом ноги, намагаючись тим самим захистити себе, коли лежав на землі прижатий двома жінками, а потерпілий кружляв навколо них замахуючись мотикою, підтвердили відсутність умислу обвинуваченого на завдання потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, мотивуючи це тим, що вони є близькими родичами обвинуваченого, у зв`язку з чим їх показання спрямовані на захист обвинуваченого ОСОБА_6 на уникнення останніми кримінальної відповідальності. Вважає, що це свідчить про неоднаковий підхід до оцінки доказів та надання окремим доказом наперед встановленої сили. Окрім цього, апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції не взяв до уваги покази ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . На підставі наведеного вказує, що будь-яких достатніх та достовірних доказів того, що обвинувачений мав намір заподіяти потерпілому умисні тяжкі тілесні ушкодження, суду не надано, а також не встановлено мотивів та умислу обвинуваченого на вчинення даних дій, а тому його дії слід кваліфікувати за ст. 128 КК України та закрити кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

5 грудня 2019 року на адресу Львівського апеляційного суду Львівської області надійшла заява потерпілого ОСОБА_11 про розгляд справи без його участі у зв`язку із незадовільним станом його здоров`я.

Заслухавши доповідь судді, виступ обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, потерпілу ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , які заперечили апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апелянтів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, при обставинах викладених у вироку, ґрунтується на зібраних у встановленому порядку та досліджених у судовому засіданні доказах.

Зокрема, вина обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджується покладеними в основу вироку показаннями даними в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_18 , свідків ОСОБА_17 , експерта ОСОБА_19 , частково показами свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , протоколом проведення слідчого експерименту від 22.09.2015, протоколом огляду місця події від 02.09.2015, відеозаписом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_11 від 22.09.2015, висновком судово-медичної експертизи №146 від 10.09.2015, висновком судово-медичної експертизи №156 від 12.11.2015 та речовими доказами у справі, яким суд дав належну оцінку.

Суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й відповідно до ст. 94 КПК України дав оцінку наведеним доказам, визнавши їх належними, допустимими, достовірними, а в сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, і викладені в апеляційній скарзі доводи про незаконність судового рішення, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не бере до уваги як безпідставні.

У ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він наніс ОСОБА_11 лише один удар, так як захищався від дій останнього, то такі спростовуються матеріалами справи, зокрема даними висновків судово-медичної експертизи №146 від 10 вересня 2015 року та №156 від 12 листопада 2015 року, в яких вказано, що у потерпілого виявлено тілесне ушкодження закрита тупа травма живота у вигляді двох розривів стінки тонкого кишківника; за своїм характером виявлене ушкодження відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння і могло бути заподіяне потерпілому з будь-якого положення стоячи чи лежачи, від одноразової чи дворазової дії рівною мірою, а також показами в суді першої інстанції експерта ОСОБА_19 , який пояснив, що дані травми могли утворитись навіть від одного удару, можливо і від кількох ударів та відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

Також, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про часткове взяття до уваги показів свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , оскільки такі спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Більше того, суд першої інстанції вказав, що свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 є близькими родичами обвинуваченого, що ставить під сумнів надані ними показання в частині механізму нанесення потерпілому ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, так як такі спрямовані на захист обвинуваченого ОСОБА_6 та уникнення останнім кримінальної відповідальності.

Щодо перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 з ч.1 ст. 121 КК України на ст. 128 КК України, то суд першої інстанції розглянув клопотання захисника та відмовив у такому, оскільки в матеріалах справи відсутні підстави для задоволення такого. Так, аналізуючи обставини в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що ОСОБА_6 , умисно двічі наносячи удар в область живота потерпілого, який цього не очікував і не спроможний був захищатися, розраховував на особливу вразливу дію застосованого удару і такі можливі наслідки, як поранення потерпілого, від чого його здоров`ю буде спричинено шкоду, і хоча не бажав, але свідомо припускав можливість їх настання, тобто обвинувачений ОСОБА_6 діяв із непрямим умислом, оскільки прагнув перешкодити потерпілому ОСОБА_11 в захисті його дочки, та через неприязні відносини з сім`єю потерпілих, умисно завдав два удари потерпілому, перший стоячи, другий вже лежачи на землі. У такому випадку є всі підстави констатувати наявність непрямого умислу в діях обвинуваченого ОСОБА_6 щодо спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, за якого особа хоча і не бажає спричинити шкоди здоров`ю потерпілого, але свідомо припускає можливість спричинення такої шкоди, однак при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкості цієї шкоди.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції враховував характер та тяжкість вчиненого ним злочину, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків спричинення потерпілому ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, спосіб вчинення злочину і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину, особу обвинуваченого, обвинувачений усвідомив суспільну небезпеку вчиненого ним злочину, у вчиненому розкаявся, раніше не судимий, позицію потерпілого, який просить справедливого для обвинуваченого покарання, а також те, що після вчинення правопорушення обвинувачений висловив потерпілому свої вибачення в судовому засіданні, частково відшкодував шкоду та готовий понести покарання призначене судом, що підтверджує доводи про те, що він фактично розкаявся у скоєному, і вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.1 ст. 121 КК України.

Щодо цивільних позовів заявлених потерпілим ОСОБА_11 та заступником керівника Стрийської місцевої прокуратури ОСОБА_12 в інтересах держави в особі Сколівської районної ради, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_11 слід задоволити частково та позов заступника керівника Стрийської місцевої прокуратури ОСОБА_20 в інтересах держави в особі Сколівської районної ради про відшкодування витрат лікувального закладу на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення слід задоволити повністю.

Так, суд першої інстанції прийняв до уваги тривалість моральних страждань і переживань потерпілого, оскільки останньому ОСОБА_6 спричинив тяжкі тілесні ушкодження, що призвело до істотних змін в його житті та негативно позначилося на його моральному та психологічному стані, зокрема тривалий час ОСОБА_11 проходив лікування в Сколівській ЦРЛ, а також наслідки, що наступили, характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань, які переніс потерпілий їх тривалість, та зважаючи на обставини при яких було заподіяно моральну шкоду, ґрунтуючись на принципах розумності і справедливості, враховуючи часткове відшкодування моральної шкоди цивільним відповідачем ОСОБА_6 в розмірі 10000 грн., колегія суддів вважає, що з відповідача ОСОБА_6 слід стягнути на користь потерпілого ОСОБА_11 40 000, 00 грн. моральної шкоди.

Стосовно позову заступника керівника Стрийської місцевої прокуратури ОСОБА_20 в інтересах держави в особі Сколівської районної ради про відшкодування витрат лікувального закладу на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення, то ч.3 ст. 128 КПК України передбачає, що цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором.

Відповідно до ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно з п.п.3,5 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 07.07.1995 питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з "Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання", затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №545. Відшкодуванню підлягають тільки кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого в лікарні, госпіталі, диспансері чи в іншому стаціонарному лікувальному закладі. Всі інші витрати (наприклад, пов`язані з наданням потерпілому швидкої або невідкладної медичної допомоги, на амбулаторне лікування тощо) не відшкодовуються.

Судами першої та апеляційної інстанціях встановлено, що в добровільному порядку кошти, витрачені на лікування потерпілого ОСОБА_11 від злочину, ОСОБА_6 не відшкодовані. Крім того, Сколівською районною радою також не вжито заходів щодо відшкодування витрат, здійснених лікарнею на лікування потерпілого, внаслідок вчинення кримінального правопорушення та не пред`явлено цивільний позов в межах кримінального провадження, що свідчить про порушення інтересів держави та є підставою для звернення прокурора в суд для захисту інтересів держави.
Таким чином, колегія суддів вважає доведеним факт витрат КЗ СРР «Сколівська ЦРЛ» коштів на лікування потерпілого ОСОБА_11 , що підтверджується розрахунком вартості перебування на стаціонарному лікуванні у КЗ СРР «Сколівська центральна районна лікарня», витрати на лікування ОСОБА_11 становлять 5 255, 43 грн.
Суд першої інстанції при ухваленні вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_6 виконав вимоги ст. 374 КПК України, яка передбачає обов`язок суду у мотивувальній частині вироку обґрунтувати прийняте ним рішення із наведенням відповідних підстав.
Таким чином доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 є необґрунтована й доходить висновку, що судом вірно кваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_6 , а призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
При перевірці справи колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування вироку.
Вирок суду постановлений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для його скасування немає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Стрийського місьрайонного суду Львівської області від 19 червня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4