УХВАЛА
КИЇВСЬКОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

29 липня 2019 року місто Київ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

При секретареві ОСОБА_4 ,

За участю прокурора ОСОБА_5 , заставодавця ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження № 0000070 відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28 ч.3 ст. 369-2 КК України, за апеляційними скаргами прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_12 та заставодавця ОСОБА_6 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року, -

в с т а н о в и л а :
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000070 відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч.3 ст. 369-2 КК України, повернуто прокуророві Київської місцевої прокуратури № 7.

Цією ж ухвалою клопотання захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про закриття кримінального провадження на підставі п.4 ч.1 ст. 284 КПК України, залишено без розгляду.

Ухвалою також відмовлено у задоволенні клопотання заставодавця ОСОБА_6 про повернення грошових коштів, що були внесені в якості застави за обвинуваченого ОСОБА_7 в сумі 140 960 гривень.

Справа №752/22340/18 Апеляційне провадження:11-кп/824/1729/20190 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_13 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_1

На обґрунтування суд першої інстанції вказав, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України та містить не конкретне формулювання обвинувачення. Так, у обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 одержали неправомірну вигоду для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди, вчинене за попередньою змовою групою осіб, які
.
заздалегідь, тобто до початку злочину, домовились про спільне його вчинення.
Суд також вказав, що в обвинувальному акті відсутні обов`язкові посилання на те, на яку конкретну особу, уповноважену на виконання функцій держави, мали намір вплинути чи вплинули обвинувачені при отриманні неправомірної вигоди в розумінні ЗУ «Про засади запобігання та протидії корупції».
Щодо поданих клопотань захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_9 про закриття кримінального провадження, та заставодавця ОСОБА_6 про повернення грошових коштів, суд першої інстанції зазначив, що вирішення даних клопотань на стадії підготовчого засідання є обов`язком суду, відповідно до вимог ст. 314 КПК України, проте відсутність повної та конкретної інформації в обвинувальному акті щодо суті пред`явленого обвинувачення, таку можливість виключає. Суд не вправі винести вирішення вказаного питання на стадії судового розгляду, оскільки воно заявлене в підготовчому засіданні і відповідно до імперативних норм закону повинно бути вирішено по суті.
Не погодившись зі вказаним рішенням суду, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури №7 ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій стверджує, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повністю відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КК України, оскільки містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статтю (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, в якому зазначено про всі обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, що підтверджується текстом обвинувального акту. Також в ньому зазначені анкетні дані обвинувачених, найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, який його склав та прокурора, який затвердив; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання.

На цих підставах прокурор просить ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року, про повернення прокурору обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000070 за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , - скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
Не погодившись із ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні клопотання заставодавця ОСОБА_6 про повернення грошових коштів, що були внесені ним в якості застави за обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на обґрунтування якої зазначає наступне.
В оскаржуваній ухвалі суд дійшов висновку, що на даний час відносно ОСОБА_7 діє запобіжний захід у виді застави і підстав для повернення застави судом встановлено не було.
При цьому, статтею 203 КПК України визначено, що ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Оскільки, ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 6 липня 2018 року ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою

строком на 60 діб, але не більше ніж строк досудового слідства, та визначено розмір застави у межах 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 140 960 грн., то після закінчення терміну дії цієї ухвали також закінчився строк дії обраного останньому запобіжного заходу. Однак, суд при вирішенні питання щодо задоволення поданого ОСОБА_6 клопотання вказані вимоги закону до уваги не взяв та безпідставно відмовив у поверненні йому як заставдавцю внесеної за ОСОБА_7 застави в розмірі 140 960 грн.
З урахуванням викладеного апелянт ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року в частині відмови у задоволенні клопотання про повернення грошових коштів, що були внесені в якості застави за обвинуваченого ОСОБА_7 та постановити в цій частині нову ухвалу, якою задовольнити клопотання заставодавця ОСОБА_6 та повернути ОСОБА_6 заставу в розмірі 140 960 грн., внесену за ОСОБА_7 .
Заслухавши доповідь судді, виступи прокурора на підтримку апеляційних вимог та проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 , заставодавця ОСОБА_14 - на підтримку його апеляційної скарги та проти задоволення апеляційних вимог прокурора, захисників - адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні вимоги заставодавця ОСОБА_14 та заперечили можливість задоволення апеляційної скарги прокурора, провівши судові дебати, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження, судова колегія визнає наступне.

Відповідно до положень п. 5 ч.2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити, крім іншого, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланнями на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Отже, ця процесуальна норма прямо вимагає від прокурора, щоб в обвинувальному акті були викладені фактичні обставини кримінального правопорушення так, як він, а не суд, чи сторона захисту, вважають встановленими.

У цьому конкретному випадку, як показує вивчення тексту обвинувального акту, фактичні обставини кримінального правопорушення викладені саме так, як їх вважав встановленими прокурор, при цьому, незалежно від того, що обвинувачені в апеляційному засіданні заявили, що суті обвинувачення вони не зрозуміли, колегія суддів визнає, що і фактичні обставини кримінального правопорушення, і формулювання обвинувачення викладені так, що виключають будь-які сумніви в тому, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 інкриміновано саме одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди, вчинена за попередньою змовою групою осіб, які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 28 та ч.3 ст. 3692 КК України.

Таке формулювання є однозначним, виключає будь-які різночитання та спірні тлумачення, отже жодним чином не обмежує прав учасників кримінального провадження, в тому числі і прав обвинувачених та їх захисників на здійснення ефективного захисту.

Що ж стосується питань правильності кваліфікації інкримінованих обвинуваченим дій, в тому числі і з урахуванням дії кримінального закону в часі, то ці питання на стадії підготовчого засідання вирішувати неможливо, бо для їх вирішення необхідне дослідження доказів, наданих сторонами під час дослідження доказів в судовому засіданні, на що в підготовчому засіданні ні суд, ні інші учасники кримінального провадження компетенції не мають.

Отже апеляційна скарга прокурора ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та відповідає положенням ст. 291 КПК України і підлягає задоволенню, а оскаржена ним ухвала суду першої інстанції в цій частині має бути скасована з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Що ж стосується апеляційних вимог заставодавця ОСОБА_6 , то його апеляційні вимоги ґрунтуються на незгоді з висновками органу досудового розслідування та прокурора щодо інкримінування обвинуваченим кримінальних правопорушень, впевненості, що вони жодного кримінального правопорушення не вчиняли і міркуваннях про те, що, оскільки встановлений ухвалою слідчого судді строк дії запобіжного заходу у виді тримання ОСОБА_7 під вартою, продовжений до 1 вересня 2018 року того числа і скінчився та в подальшому продовжений не був, остільки не має діяти і рішення про внесення застави для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та ця застава підлягає поверненню заставодавцеві.

Відносно посилань заставодавця на недоведеність інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення та його впевненості у їхній невинуватості, то в цій частині будь-яку оцінку судова колегія давати цим твердженням не може, бо вони підлягають перевірці судом першої інстанції і мають бути оцінені в рішенні суду по суті кримінального провадження, а на цій стадії, до початку судового розгляду, колегія суддів апеляційної інстанції не має компетенції розглядати вказані питання та приймати у них будь-які висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, застава може бути застосована щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у випадках, передбачених ч. ч. 3 або 4 ст. 183 КПКУкраїни.

ч. 11 ст. 182 КПК України дійсно передбачає, що застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу, але вказана процесуальна норма, всупереч міркуванням апелянта, стосується лише випадків застосування застави як самостійного запобіжного заходу.

У цьому ж конкретному випадку, ОСОБА_6 вносив заставу на виконання ухвали слідчого судді про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з можливістю звільнення його під заставу.

Тим часом, положеннями ст. ст. 202 та 203 КПК України, які регламентують порядок звільнення особи з-під варти та негайне припинення дії запобіжних заходів, не передбачене автоматичне повернення внесеної в забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого застави підозрюваному, обвинуваченому чи заставодавцеві, натомість рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, яким є і внесення застави, як умови звільнення обвинуваченого з-під варти, передбачене лише в ст. 374 КПК України, яка визначає зміст вироку, тобто повернення заставодавцеві застави можливе лише за остаточним рішенням по суті кримінального провадження.

Отже, в цій частині ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, а тому зміні чи скасуванню не підлягає і в задоволенні апеляційних вимог заставодавця потрібно відмовити.

В силу вказаного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_12 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000070 відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачених за ч. 2 ст. 28 та ч. 3 ст. 3692 КК України повернуто прокуророві скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Апеляційну скаргу заставодавця ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: