Справа № 569/3885/13-к Провадження №11-кп/802/580/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: в порядку КПК УкраїниДоповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
перекладача ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2019 року про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2019 року продовжено строк тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з 00 год. 00 хв. 01 липня 2019 року до 24 год. 00 хв. 31 серпня 2019 року включно.
Своє рішення суддя мотивував тим, що заявлені ризики не зменшилися, а строк дії ухвали суду про тримання під вартою закінчується 30 червня 2019 року, і до спливу цього строку судове провадження не може бути завершене, а також з метою запобігання спробам ухилитися від суду, перешкодити кримінальному провадженню іншим чином та враховуючи тяжкість покарання, обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 необхідно продовжити строк тримання під вартою.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 оскаржує рішення суду першої інстанції з мотивів його незаконності. Вказує, шо висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Посилається на те, що місцевим судом в порушення вимог ст.197 КПК України перевищено строк продовження тримання під вартою щодо нього та ОСОБА_8 , який становить не 60 (шістдесят), а 78 (сімдесят вісім) днів. З огляду на наведене просить ухвалу суду скасувати та постановити нову.
Заслухавши доповідача, який виклав суть рішення та доводи апеляційної скарги, обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляцію з викладених у ній підстав та просили ухвалу суду скасувати та постановити нову, прокурора, який заперечив апеляційну скаргу та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно приписів ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
А ч.2 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Положеннями ст.8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Відповідно до позицій Конституційного Суду України верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у право кожної людини на свободу; конституційне право людини на судовий захист є гарантією усіх прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
А згідно ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
І до основних засад судочинства віднесено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При вирішені питання про продовження строку тримання під вартою суд повинен брати до уваги положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Положення ч.3 ст.331 КПК України регламентують, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Однак, у Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини третьої статті 315 Кримінального процесуального кодексу України від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017 (Справа № 1-28/2017) зазначено, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканість, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.

Дана позиція Конституційного Суду України повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України" вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканість, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження.

Конституційний Суд України виходить з того, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії стадії судового провадження у суді першої інстанції, зокрема під час підготовчого судового засідання, за наявності клопотання прокурора (частина четверта статті 176 Кодексу).

Крім того, у наведеному рішенні Конституційний Суд України також вказав, що під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження.

Таким чином, постановляючи рішення, Конституційний Суд України чітко визначив, що продовження судом під час підготовчого судового засідання застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо запобіжних заходів у виді тримання під вартою за відсутності клопотань прокурора порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип рівності всіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 Кодексу, які впливають на необхідність продовження домашнього арешту або тримання під вартою на стадії судового провадження у суді першої інстанції.

Коли суддя за відсутності клопотань сторін (прокурора) ініціює питання продовження тримання обвинуваченого під вартою або домашнім арештом, він виходить за межі судової функції і безсторонності судової влади.

Отже, аналізуючи вказане рішення Конституційного Суду України, враховуючи принципи верховенства права, який закріплений у ст.8 Конституції України та у ст.8 КПК України, рівності перед законом і судом (ст.10 КПК України, ч.1 ст.129 Конституції України) та змагальності сторін (ст.22 КПК України, ч.1 ст.129 Конституції України), апеляційний суд вважає, що висновки, викладені в мотивувальній частині даного рішення Конституційного Суду України, в повній мірі стосуються і положень ч.3 ст.331 КПК України, а тому продовження строку виняткового запобіжного заходу на стадії судового провадження повинно відбуватись за відповідним клопотанням прокурора.

Як вбачається із оскаржуваного судового рішення, строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було продовжено місцевим судом за відсутності відповідного клопотання прокурора.

Такі порушення відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Крім того, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що місцевим судом в порушення вимог ст.197 КПК України перевищено строк, на який продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Згідно зі ч.1 ст.197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.
З ухвали місцевого суду від 13 червня 2019 року вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою з 00 год. 00 хв. 01 липня 2019 року до 24 год. 00 хв. 31 серпня 2019 року включно, що становить не 60 (шістдесят), а 63 (шістдесят три) дні.
Постановляючи вказане рішення, місцевим судом залишено поза увагою, що при винесенні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строк дії ухвали суду обраховується з моменту постановлення ухвали, а тому в даному випадку, суд першої інстанції, продовживши 13.06.2019 обвинуваченим запобіжний захід у вигляді тримання до 31.08.2019, значно відступив від приписів ч.1 ст.197 КПК України, якими визначено, що продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 (шістдесяти) днів.
Отже, суд першої інстанції продовжив строк тримання під вартою обвинуваченим, на термін, який не передбачений ч.1 ст.197 КПК України.
Вищенаведене свідчить про істотне порушення норм кримінального процесуального права та згідно з положеннями п.3 ч.1 ст.409 КПК України є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню.
На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 червня 2019 року про продовження строку тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати.

Головуючий

Судді