УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 186/6/14-к
провадження № 51-1795ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000838, за обвинуваченням
ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт Петропавлівка Дніпропетровської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
За вироком Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 20 жовтня 2013 року приблизно о 00 годин 10 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , у ході з`ясування стосунків зі своїм співмешканцем ОСОБА_5 , нанесла йому кухонним ножем удар в область грудної клітини зліва, чим заподіяла тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 13 березня 2019 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.
Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями засуджена ОСОБА_4 зверталась до Верховного Суду з касаційними скаргами, за наслідками розгляду яких касаційний суд постановив такі рішення:
1. ухвалою від 15 квітня 2019 року Верховний Суд залишив касаційну скаргу ОСОБА_4 без руху через її невідповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) і надав строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків;
2. ухвалою від 14 червня 2019 року Верховний Суд повернув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 разом з усіма доданими до неї матеріалами, оскільки засуджена не усунула недоліків своєї касаційної скарги, яку було залишено без руху;
3. ухвалою від 31 липня 2019 року Верховний Суд повернув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 разом з усіма доданими до неї матеріалами, оскільки засуджена подала її після закінчення строку на касаційне оскарження і не порушила питання про поновлення їй цього строку;
4. ухвалою від 15 жовтня 2019 року Верховний Суд повернув клопотання засудженої ОСОБА_4 про поновлення їй строку на касаційне оскарження, оскільки вона подала його без нової касаційної скарги;
5. ухвалою від 04 листопада 2019 року Верховний Суд повернув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 разом з усіма доданими до неї матеріалами, оскільки засуджена подала її після закінчення строку касаційного оскарження і з її клопотання не вбачалось підстав для його поновлення.
У черговий раз звертаючись до Верховного Суду з касаційною скаргою, ОСОБА_4 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені стосовно неї судові рішення і ухвалити нове рішення, яким її виправдати у зв`язку із відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Разом з касаційною скаргою, засуджена долучила клопотання про поновлення їй строку на касаційне оскарження, обґрунтовуючи поважність його пропуску тим, що вона перебуває у виправній колонії і не може вчасно відправляти та отримувати кореспонденцію, а також зазначає про свою правову необізнаність.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 426 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) касаційну скаргу на судові рішення може бути подано протягом трьох місяців із дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Частиною 1 ст. 117 КПК України встановлено, що пропущений із поважних причин строк має бути поновлено за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Зокрема, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.
При вирішенні питання про поновлення пропущеного строку, у тому числі й строку на касаційне оскарження, до уваги мають братися: тривалість самого процесуального строку; час, який минув з дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали особі реалізувати своє право (повноваження) в межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) в межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску) та інші доречні обставини.
Перевіривши наведені в клопотанні ОСОБА_4 доводи, Верховний Суд визнає причини пропуску засудженою строку на касаційне оскарження вироку Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року поважними та вважає за необхідне поновити їй цей строк, оскільки, на думку Верховного Суду, вона, звертаючись до суду касаційної інстанції з касаційними скаргами діяла сумлінно, без невиправданих затримок у часі.
Разом з тим, перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.
Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги засудженої в частині неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та ї незгоди із наданою судами першої та апеляційної інстанцій оцінкою доказам на предмет їх достовірності, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України підтверджуються сукупністю доказів, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив і належно оцінив.
Надані показання повною мірою узгоджуються між собою та з іншими наведеними у вироку об`єктивними доказами, які не викликають сумнівів у їх достовірності, а саме: показаннями самої ОСОБА_4 , яка визнала свою вину частково, не заперечувала факту нанесення одного удару ножем потерпілому ОСОБА_5 ; показаннями потерпілого ОСОБА_6 батька ОСОБА_5 , який вказував, що були випадки, коли засуджена телефонувала їм серед ночі о 1-2 годині та говорила про те, що ОСОБА_5 знаходиться в стані алкогольного сп`яніння та вчинив скандал, після чого вони з дружиною приходили до них додому і з`ясовувалось, що ОСОБА_4 також знаходиться в стані сильного алкогольного сп`яніння. Обвинувачена неодноразово погрожувала ОСОБА_5 тим, що вона його заріже, що також говорила і потерпілому ОСОБА_6 з дружиною. Крім того, потерпілий зазначав, що ОСОБА_4 дуже ревнувала його сина до інших жінок, у зв`язку з чим постійно влаштовувала останньому скандали, так як дуже боялася, що він її покине.
Ці показання узгоджуються з показаннями:
свідка ОСОБА_7 - матері ОСОБА_5 , яка вказала, що ОСОБА_4 неодноразово висловлювала їм з чоловіком погрози в адресу їх сина, говорила, що його заріже і їй за це багато не дадуть, крім того, зазначала, що засуджена дуже ревнувала та боялася, що її співмешканець від неї піде, а також зазначила, що у той час, коли вона спричинила йому ножове поранення, останній мав намір покинути її;
свідка ОСОБА_8 , яка працює медичною сестрою в міській лікарні, куди було доставлено пораненого ОСОБА_5 , у якого було поранення в області грудної клітки біля серця та який говорив їй, що тілесне ушкодження йому спричинила дружина.
Також висновок суду першої інстанції ґрунтується на даних, що містяться:
у протоколі огляду від 20 жовтня 2013 року, згідно якого було оглянуто футболку та светр ОСОБА_5 , які на передній частині мали пошкодження у вигляді порізу лінійної форми довжиною 20-11 мм, в області порізу знаходились плями бурого кольору;
протоколі огляду місця події від 20 жовтня 2013 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого було проведено огляд вищевказаної квартири, в ході якого встановлено, що у квартирі знаходяться розкидані речі, при цьому, у під`їзді до квартири плями відсутні, в ході огляду вилучено речі ОСОБА_5 , а саме куртку, туфлі, джинси, речі ОСОБА_4 : шорти і футболку, а також дві пляшки з-під горілки, ніж кухонний, рюмку, ніж, ножиці;
довідці від 20 жовтня 2013 року, згідно якої ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 о 07 годині 10 хвилин;
довідці від 20 жовтня 2013 року, відповідно до якої цього дня ОСОБА_4 було оглянуто о 17 годині 45 хвилин лікарем ОСОБА_9 та виявлено забійні садна правого зап`ястя, лівого коліна і верхньої третини лівої гомілки;
протоколі проведення слідчої дії від 23 жовтня 2013 року, в ході якої ОСОБА_4 пояснила, що 20 жовтня 2013 року приблизно о 00 год. 30 хв. між нею та її співмешканцем стався конфлікт, в ході якого ОСОБА_5 намагався її задушити, а вона вдарила його ножем, після чого він попросив викликати швидку і його було доставлено в лікарню;
у висновках експерта від 16 листопада 2013 року № 448 та (додатковому) від 22 листопада 2013 року № 448 року, якими підтверджується, що смерть ОСОБА_5 наступила від сліпого проникаючого колото-різаного поранення лівої половини грудної клітини з пошкодженням серця, що ускладнилося масивною внутрішньо-черевною кровотечею, тампонадою серця та шоком - крововтратою. Між проникаючим колото-різаним пораненням з пошкодженням серця та смертю є прямий причинно-наслідковий зв`язок та вказане поранення відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.
Дослідивши вищевказані докази, відповідно до ст. 94 КПК України, і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй злочину, що виразилося у нанесенні умисних тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_10 , яка діяла в інтересах засудженої ОСОБА_4 , подала апеляційну скаргу, в якій стверджувала, що остання спричинила тяжкі тілесні ушкодження потерпілому у стані необхідної оборони, оскільки захищала себе від нападу з боку ОСОБА_5 .
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження, ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Так, згідно з положеннями ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. При цьому перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що твердження захисника і засудженої про те, що остання перебувала у стані необхідної оборони і була змушена захищатися від протиправних дій потерпілого, не підтверджується жодним з доказів, які містяться у кримінальному провадженні.
Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що заподіяння ОСОБА_4 шкоди у вигляді позбавлення життя ОСОБА_5 не відповідає небезпечності посягання та обстановці захисту.
Отже, висновок місцевого суду, залишений без змін апеляційним судом, щодо визнання доведеною винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, Верховний Суд вважає обґрунтованим.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Верховний Суд вважає безпідставними посилання ОСОБА_4 на відсутність в її діях складу кримінального правопорушення та недоведеність вини в його вчиненні.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків цих судів засуджена у касаційній скарзі не навела.
Посилання засудженої про те, що вона доповнить свою касаційну скаргу додатковою аргументацією Верховний Суд відхиляє, оскільки ОСОБА_4 звертаючись неодноразово до касаційного суду, мала достатньо часу для сформулювання доводів касаційної скарги, які є підставами для скасування або зміни судового рішення і які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, а також мала можливість навести конкретні аргументи на обґрунтування кожної позиції.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Задовольнити клопотання засудженої ОСОБА_4 та поновити їй строк на касаційне оскарження вироку Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2018 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2019 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вищевказані судові рішення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3