Справа №589/2049/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/640/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Зґвалтування
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області, від 18 квітня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 152 ч. 3; 153 ч. 2; 185 ч. 1 КК України, з призначенням покарання:

за ст. 152 ч. 3 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років;

за ст.153 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

за ст. 185 ч. 1 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України, ОСОБА_7 за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Зараховано ОСОБА_7 у строк покарання час його попереднього ув`язнення з 4 квітня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону України № 838 VІІІ, від 26 листопада 2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 2060 грн. матеріальної шкоди та 30000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в сумі 1286,21 грн.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_7 обвинувачений у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 152 ч. 3; 153 ч. 2; 185 ч. 1 КК України, за наступних обставин.

2 квітня 2017 року, близько 1 год. 15 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись поблизу буд. АДРЕСА_2 , побачив раніше йому знайому неповнолітню ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою вирішив вступити у статевий зв`язок.

Не маючи підстав розраховувати на добровільне задоволення своєї сексуальної пристрасті з неповнолітньою ОСОБА_9 , ОСОБА_7 вирішив домогтися цього шляхом її зґвалтування.

Незважаючи на те, що неповнолітня ОСОБА_9 не погоджувалася йти з ним, узяв останню за руку та повів її за собою під приводом того, що проведе до місця її проживання.

Не здогадуючись про наміри ОСОБА_7 неповнолітня ОСОБА_9 йшла слідом за ним. Дійшовши до нежитлового будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , скориставшись своєю фізичною перевагою над значно слабшою за нього неповнолітньою ОСОБА_9 , за руку затягнув її до однієї із кімнат зазначеного будинку. ОСОБА_7 , достовірно знаючи про те, що ОСОБА_9 є неповнолітньою, із застосуванням фізичного насильства, яке виразилося у штовханні неповнолітньої на сіно та утриманні її рукою за потилицю, без її згоди, погрожуючи застосування фізичного насильства, а саме вчинення фізичної розправи над нею, і насильно задовольнив свою статеву пристрасть неприроднім способом орогенитально.

Не зупиняючись на досягнутому, у тому ж місці та час, обвинувачений ОСОБА_7 вирішив зґвалтувати неповнолітню ОСОБА_9 . Реалізуючи задумане, ОСОБА_7 із застосуванням фізичного насильства, яке виразилося в утриманні неповнолітньої ОСОБА_9 на підлозі вагою свого тіла, насильному згинанні її ніг, а також розміщення її тіла у найбільш зручне для нього положення, вчинив з неповнолітньою ОСОБА_9 насильницький статевий акт природним способом.

Після цього, не зупиняючись на досягнутому та, діючи за єдиним умислом спрямованим на насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом щодо неповнолітньої ОСОБА_9 , подолавши її опір, утримуючи неповнолітню ОСОБА_9 однією рукою за потилицю, погрожуючи фізичною розправою, насильно задовольнив з неповнолітньою ОСОБА_9 свою статеву пристрасть неприродним способом орогенитально.

Крім того, 2 квітня 2017 року, у нічний час, ОСОБА_7 , перебуваючи у нежитловому будинку АДРЕСА_2 , побачив мобільний телефон, який був у неповнолітньої ОСОБА_9 .

Після вчинення насильницького задоволення з неповнолітньою ОСОБА_9 статевої пристрасті неприродним способом та зґвалтування неповнолітньої ОСОБА_9 , після того як остання сказала, що у неї випав мобільний телефон, ОСОБА_7 вирішив ним таємно заволодіти.

Реалізуючи свій намір, ОСОБА_7 зробив вигляд, що шукає мобільний телефон потерпілої ОСОБА_9 , скориставшись тим, що у кімнаті було темно і неповнолітня ОСОБА_9 не могла бачити його дій, знайшов у сіні належний ОСОБА_9 мобільний телефон та, діючи таємно від потерпілої ОСОБА_9 , поклав мобільний телефон до кишені свого одягу, сказавши неповнолітній ОСОБА_9 , що він нічого не знайшов.

Таким чином ОСОБА_7 таємно викрав майно потерпілої ОСОБА_9 , а саме, мобільний телефон марки «Меіzи М2», вартістю 1900 грн., який знаходився у прозорому силіконовому чохлі, вартістю 50 грн., з флеш картою марки «Smartbuy», формату місто SD, ємністю 16 GЬ, вартістю 155 грн., та сім картою оператора стільникового зв`язку «МТС», яка для потерпілої ОСОБА_9 матеріальної цінності не має і на рахунку якої грошей не було, а всього майна на загальну суму 2060 гривень.

На вирок суду надійшли апеляційні скарги від обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 .

Обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі, не погоджуючись з вироком суду, ставить питання про скасування вироку, у зв`язку з істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону та призначення, у зв`язку з цим, нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Свої апеляційні вимоги обвинувачений ОСОБА_7 обґрунтовує тим, що суд не врахував висновки експертиз які не доводять його вину та не забезпечив виклик свідка ОСОБА_12 покази якого є суттєвими для правильного вирішення справи.

Також обвинувачений ОСОБА_7 звертає увагу й на те, що під час здійснення судового розгляду одна із суддів колегії суддів розмовляла по телефону та виходила із зали суду, що могло вплинути на прийняте колегією суддів законного рішення.

Вказує обвинувачений ОСОБА_7 і на те, що суд, призначаючи йому покарання не врахував дані про його особу, а саме, його молодий вік, відсутність судимостей та наявність міцних соціальних зв`язків.

Захисник ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі ставить питання про скасування вироку суду та, на підставі ст. 284 ч. 1 п. 3 КПК України, з закриттям провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ст. ст. 152 ч. 3; 153 ч. 2 КК України, оскільки не встановлені докази винуватості ОСОБА_7 .

Також, захисник в своїй апеляційній скарзі ставить питання про відмову в задоволенні позову ОСОБА_11 про стягнення з ОСОБА_7 30000 грн. на відшкодування моральної шкоди завданої ОСОБА_9 .

Крім доводів, аналогічним доводам апеляційної скарги обвинуваченого, захисник свої апеляційні вимоги обґрунтовує і тим, що суд в основу обвинувачення поклав покази потерпілої у якої були мотиви оговорити ОСОБА_7 з метою виправдання себе перед батьками за втрачений телефон.

Захисник вказує, що покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на які суд посилається у вироку жодних доказів вини ОСОБА_7 не містять, а що стосується наявності тілесних ушкоджень у потерпілої, то такі тілесні ушкодження могли утворитися й при добровільних статевих зносинах.

Зосереджує увагу захисник і на тому, що обвинувачений ОСОБА_7 в повному обсязі визнає вину і щиро розкаюється за ст. 185 ч. 1 КК України і не визнає вини за ст. ст. 152 ч. 3; 153 ч. 2 КК України з тих підстав, що насильницьких статевих відносин між обвинуваченим і потерпілою не було.

На думку захисника, суд не дав належної оцінки поведінці потерпілої після подій, які мали місце 2 квітня 2017 року та її поясненням, що вона переживала за втрачений телефон.

Вказує захисник і про те, що суд належним чином не врахував покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , які фактично доводять невинуватість ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю доповідача щодо суті вироку та поданих апеляційних скарг, думку прокурора ОСОБА_6 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 про заперечення апеляційних скарг та пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та думку захисника ОСОБА_8 про підтримку апеляційних скарг, дослідивши матеріали кримінального провадження та, піддавши аналізу мотиви апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають задоволенню.

Колегія суддів, виходячи з вимог апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , у відповідності до ст. 404 КПК України, не вбачає підстав для перегляду вироку суду в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ст. 185 ч. 1 КК України та в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 про стягнення на її користь 2060 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди за викрадений телефон, оскільки висновки суду в цій частині не оскаржуються учасниками кримінального провадження, зокрема й стороною захисту в їх апеляційних скаргах.

Перевіряючи апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з додержанням ст. 23 КПК України та на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду і оціненими у їх взаємозв`язку, відповідно до ст. 94 КПК України, дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненому та необхідність правової кваліфікації його дій за ст. ст. 152 ч. 3; 153 ч. 2 КК України, у їх редакції, від 1.06.2010 р.

Судом було встановлено, що в вечірній час 1 квітня 2017 року неповнолітня ОСОБА_9 разом з ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_7 перебували в барі «Шинок», що розташований у с. Клишки Шосткинського району Сумської області.

Близько 12 ї години ночі ОСОБА_9 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 разом пішли до дому. Дійшли до дому до ОСОБА_16 , потерпіла ОСОБА_9 продовжила йти у напрямку дому разом з ОСОБА_17 під час чого вони зустріли ОСОБА_7 . Після того, коли вони дійшли до дому ОСОБА_17 , потерпіла ОСОБА_9 залишилася сама з ОСОБА_7 .

Вказані обставини судом були встановлені з показів потерпілої ОСОБА_9 які знайшли своє підтвердження у показах свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Вказані обставини не заперечував й сам обвинувачений ОСОБА_7 надаючи пояснення, як у суді першої інстанції, так і у суді апеляційної інстанції.

Також судом першої інстанції було встановлено, що у подальшому, коли потерпіла ОСОБА_9 залишилась вдвох з обвинуваченим ОСОБА_7 , близько 1 год. 15 хв. 2 квітня 2017 року, вони зайшли до нежитлового будинку АДРЕСА_2 , де між ними відбулися статеві зносини природнім та неприроднім способом.

Вказані обставини обвинувачений ОСОБА_7 не заперечує і вони також знайшли підтвердження при дослідженні судом висновку судово медичної експертизи № 60, від 4 квітня 2017 року, з якого судом було встановлено наявність у потерпілої ОСОБА_19 тілесних ушкоджень (т. 1 а. п. 269), протоколів огляду місця події, від 3 та 4 квітня 2017 року, під час яких у потерпілої ОСОБА_19 та обвинуваченого ОСОБА_7 вилучалось майно (т. 1 а. п. 237 263), висновку імунологічної експертизи № 498, від 16 травня 2017 року, щодо можливого походження слідів крові виявлених на білизні, як від потерпілої ОСОБА_19 так і від ОСОБА_7 (т. 1 а. п. 271 273).

При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції вірно встановив, що статеві зносини природнім та неприроднім способом між потерпілою ОСОБА_9 та ОСОБА_7 відбулися проти волі потерпілої із застосуванням насильства та погрози застосування насильства, виходячи з наступного.

Так, з показів свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , судом було встановлено, що після зґвалтування неповнолітня потерпіла ОСОБА_9 сильно хвилювалася за те, що сталося, боялася повідомити про це дорослих, однак розповіла, що її зґвалтував ОСОБА_7 .

Вказані обставини, на думку колегії суддів, дають обґрунтовані підстави для висновку про відсутність з боку неповнолітньої ОСОБА_9 згоди на статеві стосунки з ОСОБА_7 .

При цьому, колегія суддів враховує, що покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_21 узгоджуються між собою та з показами потерпілої ОСОБА_9 які вона надавала, як у суді першої інстанції, так і під час досудового розслідування, зокрема й під час слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_9 , від 1 червня 2017 року, де потерпіла детально розповіла та показала про вчинення відносно неї дій сексуального характеру з боку ОСОБА_7 (т. 2 а. п. 21 36).

Крім того, знаходячи правдивими покази потерпілої ОСОБА_9 , колегія суддів враховує, що згідно висновку судово психіатричного експерта № 475, від 29 травня 2017 року, неповнолітня ОСОБА_9 ознак фантазування не виявляє, правдиво розповідає про ситуацію, сприймає все адекватно, відповідно ситуації (т. 2 а. п. 15 20).

Судом першої інстанції також було встановлено, що згідно висновку судово медичної експертизи № 60, від 4 квітня 2017 року, у потерпілої ОСОБА_19 крім тілесних ушкоджень дівочої пліви, пов`язаних з статевим актом, були виявлені й тілесні ушкодження у виді синців на правому плечі по зовнішній поверхні та лівому стегні спереду, які узгоджуються з її показами, щодо обставин вчинення відносно неї кримінального правопорушення та насильницьких дій ОСОБА_7 направлених на задоволення ним статевої пристрасті проти волі потерпілої ОСОБА_19 .

Колегія суддів не може погодитись з мотивами апеляційних скарг щодо добровільності статевих зносин між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілою ОСОБА_9 , оскільки вказані обставини суперечать вищевказаним доказам, а тому суд на законних підставах надав оцінку такій позиції захисту, як обраний спосіб захисту.

Крім цього, колегія суддів враховує, що на час вчинення протиправних дій ОСОБА_7 відносно потерпілої ОСОБА_9 , останній було повних 14 років і обвинувачений ОСОБА_7 був обізнаний про її вік, при цьому, є достатньо підстав вважати, що потерпіла ОСОБА_9 в силу свого віку могла реально сприймала погрози та насильницькі дії ОСОБА_7 по відношенню до неї, що вплинуло на її поведінку при подоланні обвинуваченим її опору, зокрема й під час того, як обвинувачений і потерпіла заходили до нежитлового будинку.

Не може колегія суддів взяти до уваги мотиви апеляційних вимог з приводу того, що потерпіла ОСОБА_9 обмовила обвинуваченого ОСОБА_7 з метою виправдання себе перед батьками за втрачений телефон, оскільки покази потерпілої ОСОБА_9 є послідовними, узгоджуються з показами свідків, письмовими доказами та показами, які потерпіла надавала під час досудового розслідування, у той час, як такі мотиви апеляційних скарг не узгоджуються з доказами по справі, оскільки, як було встановлено судом, потерпіла ОСОБА_9 про те, що сталося спочатку повідомила не батьків, а ОСОБА_16 і тільки після того, як ОСОБА_16 розповіла про це своїй матері ОСОБА_20 , мати потерпілої ОСОБА_11 дізналась про обставини події.

Не може колегія суддів погодитись й з мотивами апеляційних скарг про те, що покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 та висновок експертизи № 60 щодо тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_9 не доводять вину ОСОБА_7 , оскільки вказані докази в своїй сукупності та взаємозв`язку з іншими вищевказаними доказами і поясненнями потерпілої доводять обставини за яких суд встановив вину ОСОБА_7 щодо насильницького задоволення ним статевої пристрасті з неповнолітньою ОСОБА_9 .

Не вбачає колегія суддів й порушення судом права на захист ОСОБА_7 з тих підстав, що суд першої інстанції не здійснив допит свідка ОСОБА_12 , оскільки з матеріалів провадження вбачається, що на допиті свідка ОСОБА_12 наполягала сторона захисту і суд вжив всіх заходів для забезпечення явки свідка ОСОБА_12 , зокрема й за сприянням працівників Шосткинського ВП ГУНП в Сумській області, однак судом було визнано допит свідка ОСОБА_12 неможливим через його неявку до суду і неможливість встановити його місцеперебування (т. 1 а. п.148, 200, 226, 234, 235 ).

Колегія суддів вважає необхідним зауважити, що мотиви клопотання сторони захисту про необхідність допиту свідка ОСОБА_12 , оскільки, що саме цей свідок підтвердить добровільність вступу неповнолітньої ОСОБА_9 у статеві стосунки з ОСОБА_7 , ніяким чином не спростують висновки суду про вчинення ОСОБА_7 насильницьких дій сексуального характеру відносно неповнолітньої ОСОБА_9 , оскільки такий висновок суду був зроблений на підставі досліджених судом вищенаведених доказів.

Колегія суддів враховує, що сторона захисту посилаючись на порушення права на захист ОСОБА_7 у зв`язку з не допитом судом свідка ОСОБА_12 , в своїх апеляційних скаргах не наводить мотивів того, які покази міг би надати цей свідок і яким би чином покази цього свідка могли б спростувати вищевказані докази які, на думку колегії суддів, в своїй сукупності у повному обсязі доводять вину ОСОБА_7 у вчиненому.

Знаходячи законними висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні насильницького задоволення статевої пристрасті природнім та неприроднім способом відносно ОСОБА_9 , колегія суддів вважає необхідним зауважити, що суд, у відповідності до вимог ст. 5 КК України на законних підставах дійшов до висновку про необхідність кваліфікації дій за ст. ст. 152 ч. 3; 153 ч. 2 КК України, в редакції закону, що діяла на час вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Так, відповідно до Закону України № 2227 VIII, від 6 грудня 2017 року, з 11 січня 2019 року набрали законної сили нові редакції ст. ст. 152 ч. 3; 153 ч. 2 КК України, у зв`язку з чим суд, відповідно до ст. 5 КК України, має перевірити наявність зворотної дії нової редакції закону України про кримінальну відповідальність у часі.

Колегія суддів, провівши порівняльний аналіз редакцій ст. ст. 152 ч. 3; 153 ч. 2 КК України, які діяли на час вчинення ОСОБА_7 протиправних дій, та редакцій ст. ст. 152 ч. 3; 153 ч. 2 КК України, що почали діяти з 11 січня 2019 року, прийшла до висновку, що нова редакція закону не покращує становище обвинуваченого ОСОБА_7 , виходячи з наступного.

Як вбачається з диспозиції ст. 152 КК України, в редакції Закону України № 2227 VIII, від 6 грудня 2017 року, у цьому законі про кримінальну відповідальність були об`єднані диспозиції ст. 152 та 153 КК України, в редакції Закону України № 2295 VI, від 1 червня 2010 року, що дає підстави для висновку, що вчинені ОСОБА_7 дії, передбачені ст. ст. 152 ч. 3; 153 ч. 2 КК України у цій редакції, як кримінальні правопорушення, Законом України № 2227 VIII, від 6 грудня 2017 року, не декриміналізовані.

Колегія суддів вважає, що оскільки санкція ч. 2 ст. 152 КК України, в редакції Закону України № 2227 VIII, від 6 грудня 2017 року, що охоплює дії ОСОБА_7 які кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 с т 153 КК України, в редакції Закону України № 2295 VI, від 1 червня 2010 року, є більш тяжчою, то суд першої інстанції на законних підставах кваліфікував дії ОСОБА_7 за ст. ст. 152 ч. 3; 153 ч. 2 КК України, в редакції Закону України № 2295 VI, від 1 червня 2010 року, та призначив ОСОБА_7 покарання за вказаним законом про кримінальну відповідальність.

Так як уже зазначалося ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні насильницького задоволення статевої пристрасті з неповнолітньою потерпілою ОСОБА_9 природнім та неприроднім способом, у зв`язку з чим його дії були кваліфіковані за ст. ст. 152 ч. 3; 153 ч. 2 КК України в редакції, які діяли на час вчинення ОСОБА_7 протиправних дій.

Кримінальна відповідальність за зґвалтування неповнолітньої природнім способом, передбачена ст. 152 ч. 3 КК України і нова редакція закону в цій частині протиправних дій ОСОБА_7 не поліпшує становище обвинуваченого.

Що стосується протиправних дій ОСОБА_7 щодо насильницького задоволення статевої пристрасті неприродним способом, відносно неповнолітньої потерпілої, то такі дії обвинуваченого кваліфікуються за ст. 153 ч. 2 КК України, в редакції закону, що діяв на час вчинення ОСОБА_7 протиправних дій, або в новій редакції закону за ст. 152 ч. 3 КК України, в редакції Закону № 2227 VIII, від 6 грудня 2017 року.

При цьому, санкція ст. 152 ч. 3 КК України, в редакції Закону № 2227 VIII, від 6 грудня 2017 року, значно посилює кримінальну відповідальність особи на відміну, від редакції ст. 153 ч. 2 КК України, в редакції закону, що діяв на час вчинення ОСОБА_7 протиправних дій, оскільки, ст. 152 ч. 3 КК України, (в редакції Закону № 2227 VIII, від 6 грудня 2017 року, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років, а санкція ст. 153 ч. 2 КК України, в редакції закону, що діяв на час вчинення ОСОБА_7 протиправних дій, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років.

За наведених обставин, зважаючи, що кримінальна відповідальність за насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом, відносно неповнолітньої потерпілої не декриміналізована і підпадає під ознаки ст. 152 ч. 3 КК України, в редакції Закону № 2227 VIII, від 6 грудня 2017 року, яка погіршує становище особи то, відповідно до ст. 5 КК України, відсутні підстави для застосування відносно ОСОБА_7 нової редакції закону України про кримінальну відповідальність, що почала діяти з 11 січня 2019 року.

Також колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції визначив у відповідності до вимог ст. ст. 50; 65 КК України, з урахуванням ступенів тяжкості вчинених злочинів, особи обвинуваченого ОСОБА_7 та обставин, що пом`якшують та обтяжують ОСОБА_7 покарання.

Колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано визначив міру покарання ОСОБА_7 за ст. ст. 152 ч. 3; 153 ч. 2; 185 ч. 1 КК України та за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 7 років, яке на думку колегії суддів, є справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому, доводи апеляційних скарг про дані, що позитивно характеризують особу ОСОБА_7 та наявність міцних соціальних зв`язків, було враховані судом при призначенні покарання, а мотиви того, що ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненні крадіжки телефону потерпілої не впливають на вказані висновки суду і не доводять необхідність призначення ОСОБА_22 іншого більш м`якого покарання, як за кожен злочин окремо, так і за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 ч. 1 КК України.

Колегія суддів, виходячи з вищевикладеного, не вбачає підстав і для задоволення апеляційних вимог в частині вирішення судом цивільного позову ОСОБА_11 щодо стягнення з ОСОБА_7 30000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_9 .

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що протиправними діями ОСОБА_7 завдано моральних страждань неповнолітній потерпілій ОСОБА_9 , а тому суд, у відповідності з ст. ст. 127 129 КПК України, дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність, відповідно до ст. ст. 23; 1167 ЦК України, стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 , як законного представника ОСОБА_9 , 30000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_9 .

Не встановлено колегією суддів й істотного порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, зокрема й з тих підстав на яких обвинувачений та його захисник наполягають у своїх апеляційних скаргах щодо порушення суддями процесу судового розгляду, оскільки матеріали провадження не містять даних про те, що оголошення колегією суддів перерв під час судових засідань вплинуло чи могло вплинути на законність прийнятого відносно ОСОБА_7 судового рішення.

За наведених обставин, знаходячи ухвалений відносно ОСОБА_7 вирок законним, колегія суддів не вбачає підстав для його зміни чи скасування, а відповідно, не знаходить підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_8 .

Колегією суддів встановлено, що ухвалюючи вирок, суд першої інстанції у відповідності з ст. ст. 5; 72 ч. 5 КК України, в редакції Закону України № 838 VIII, від 26 листопада 2015 року, зарахував обвинуваченому ОСОБА_7 у строк відбування ним покарання строк його попереднього ув`язнення, починаючи з часу затримання ОСОБА_7 4 квітня 2017 року по час набрання вироком законної сили, із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

При цьому, вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області, від 18 квітня 2019 року, який переглядається в апеляційному порядку, обвинуваченому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили, але не довше ніж до 15 червня 2019 року, залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалами колегії суддів Сумського апеляційного суду, від 12 червня 2019 року та від 7 серпня 2019 року, для забезпечення апеляційного розгляду продовжувався обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 3 жовтня 2019 року включно, але не більше ніж до вступу вироку в законну силу.

Зважаючи на те, що у випадку апеляційного перегляду вироку суду, цей вирок, відповідно до ст. 532 ч. 2 КПК України, набирає законної після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції і обвинувачений ОСОБА_7 увесь цей час утримувався під вартою, то колегія суддів з метою усунення неточностей в порядку виконання вироку вважає необхідним уточнити строк попереднього ув`язнення, який підлягає зарахуванню ОСОБА_23 у призначене покарання, зазначивши, що ОСОБА_7 за правилами ст. 72 ч. 5 КК України, в редакції Закону України № 838 VIII, від 26 листопада 2015 року, підлягає зарахуванню у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 4 квітня 2017 року по 25 вересня 2019 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404; 405; 407; 418; 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області, від 18 квітня 2019 року, відносно ОСОБА_7 , залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , без задоволення.

На підставі ст. 5 КК України, ст. 72 ч. 5 КК України (в редакції Закону України № 838 VIII, від 26 листопада 2015 року), ОСОБА_7 зарахувати у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 4 квітня 2017 року по 25 вересня 2019 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 з часу отримання ним копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4