ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 589/4216/15-к
провадження № 51-1935км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 01 серпня 2017 року в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань, №0000768 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, зареєстрованого у цьому АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ,
у вчиненні злочинів, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 194Кримінального кодексу України (далі КК).
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 березня 2017 року ОСОБА_6 засуджено до покарання виді позбавлення волі: за п. 2 ч. 2 ст. 115 КК на строк 12 років, за ч. 2 ст. 194 КК на строк 8 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. На підставі ч. 5 ст.72 КК (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання»; далі Закон № 838-VIII) ОСОБА_6 зараховано у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 04 грудня 2014 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він за встановлених судом першої інстанції обставин та детально наведених у вироку, 04 грудня 2014 року приблизно о 06:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння за місцем свого фактичного проживання ( АДРЕСА_2 ), на ґрунті виниклих неприязних відносин вчинив сварку зі своєю співмешканкою ОСОБА_8 , внаслідок чого остання втекла з будинку, залишивши свого малолітнього сина ОСОБА_9 , який спав у спальній кімнаті будинку. У подальшому ОСОБА_6 з мотивів неприязних відносин, які виникли у ході сварки з ОСОБА_8 , маючи умисел на знищення будинку та майна потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_10 (яка є власником будинку та частини майна), знаючи про перебування малолітнього ОСОБА_9 у будинку та свідомо припускаючи можливість його загибелі, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та їх наслідки, за допомогою сірників вчинив підпал житлового будинку за вищевказаною адресою.

Внаслідок пожежі настала смерть малолітнього ОСОБА_9 , який перебував у будинку, а також було знищено будинок та майно потерпілої ОСОБА_10 , чим заподіяно їй майнової шкоди на загальну суму 159 507 грн, що є великим розміром, та майно потерпілої ОСОБА_8 на загальну суму 1416 грн.
Апеляційний суд Сумської області ухвалою від 01 серпня 2017 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без змін. В порядку ч. 2 ст. 404 КПК зарахував ОСОБА_6 у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 04 грудня 2014 року по 20 червня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року по 01 серпня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_6 указує на те, що місцевий суд безпідставно не допитав заявленого ним свідка ОСОБА_11 та потерпілу ОСОБА_8 , яка не була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду. Вважає, вирок суду першої інстанції незаконним, оскільки в ньому не наведено мотивів на обґрунтування його винуватості у вчинені злочину, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК. Також зазначає, що апеляційний суд на вказані порушення місцевого суду своєї уваги не звернув, належним чином не проаналізував доводів його апеляційної скарги, а тому, на думку засудженого, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу засудженого і просили її задовольнити, навівши відповідні пояснення.
Прокурор зазначив, що постановлені у кримінальному проваджені судові рішення є законними та обґрунтованим, у зв`язку із чим просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Доводи засудженого щодо неповноти судового розгляду, незгоди з наданою судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії подій стосуються, по суті, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, при перевірці судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 194 КК.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині засуджений не оскаржує.
Факт підпалу 04 грудня 2014 року будинку АДРЕСА_2 , внаслідок якого настала смерть малолітнього ОСОБА_9 та заподіяні збитки ОСОБА_10 та ОСОБА_8 через знищення їх майна, під час судового розгляду судами першої і апеляційної інстанцій і у касаційній скарзі засудженим не оспорюється.
Доводи засудженого на заперечення його винуватості у вчинені злочину, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та знайшли належну оцінку у вироку.
Зокрема, поряд з іншими доказами, суд обґрунтовано послався на показання: потерпілої ОСОБА_10 яка зазначила, що 04 грудня 2014 року, їй зателефонувала донька ОСОБА_8 та сказала, що ОСОБА_6 спалив будинок, вона негайно зібралася та поїхала в с. Терехове, приїхавши, вона побачила пожежників, доньку та ОСОБА_12 , дитину ОСОБА_8 ОСОБА_9 ніде не було, потім пожежники виявили труп дитини в будинку, коли вона побачила ОСОБА_6 , останній почав втікати, за ним побіг ОСОБА_12 , який його спіймав та привів до будинку, ОСОБА_6 був п`яний; показами свідка ОСОБА_12 , який повідомив, що 04 грудня 2014 року вранці, було ще темно, до нього прибігла ОСОБА_8 та попрохала піти з нею та забрати з будинку сина, щоб ОСОБА_6 не скривдив, коли він з ОСОБА_8 , підійшли до подвір`я, то побачили, що горить веранда і в хату вже не можна зайти. Він заліз в будинок через вибите вікно, але в кімнаті із-за диму нічого не було видно, на ліжку дитини не було; він відразу ж і виліз, бо в будинку неможливо було знаходитись. Вже після того, як пожежники загасили полум`я, він побачив в кінці вулиці ОСОБА_6 , який почав тікати, останнього наздогнали та привели до будинку, ОСОБА_6 був у стані алкогольного сп`яніння; свідка ОСОБА_13 , який показав, 04 грудня 2014 року вранці йому зателефонував ОСОБА_12 та сказав, що горить хата, де жили ОСОБА_8 та ОСОБА_6 . Коли він приїхав на пожежу, то побачив, що горить веранда і з вікон будинку виривається полум`я. В будинок вже неможливо було зайти. Біля будинку були ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , потім приїхали пожежники. ОСОБА_8 була в шоковому стані, плакала, казала, що ОСОБА_6 сварився та підпалив хату. Після того, як пожежники загасили полум`я, останні винесли з будинку труп ОСОБА_9 та сказали, що знайшли його на підлозі в спальні; свідок ОСОБА_14 показав, що 03 грудня 2014 року ОСОБА_6 попрохав його допомогти зустріти речі з м. Києва та перевезти їх до нього додому в с. Терехове. За речами вони виїхали вночі на трасу «Київ-Москва», де зустріли автомобіль, завантажили диван та ще якісь речі в його автомобіль та привезли до хати, де жив ОСОБА_6 . Вони з ОСОБА_6 занесли речі в будинок, потім він з ОСОБА_6 поїхали на пилораму, де вживали спиртне, згодом близько 4-ї чи 5-ї години ранку ОСОБА_6 сказав, що працювати не буде і пішов додому.
Також винуватість засудженого підтверджується даними, що містяться у протоколах слідчих дій, зокрема: у протоколі огляду місця події від 04 грудня 2014 року та протоколі додаткового огляду місяця події від 04 грудня 2014 року, зі схемами та фототаблицями; в протоколі огляду трупу ОСОБА_9 від 04 грудня 2014 року з фототабляцми; у протоколі проведення слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_9 від 05 лютого 2015 року; у протоколі проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 та його захисника від 17 березня 2015 року; у висновках експертів, а саме: пожежотехнічної від 26 січня 2015 року № 2, якою встановлено, що на місці події було щонайменше два окремих осередки пожежі, а саме: в кімнаті № 1 житлової частини та у сінях в господарській частині будинку. Причиною пожежі є занесення вогневого джерела запалювання із зовні. Найбільш інтенсивне горіння в кімнаті № 1 та сінях; судово-медичної від 22 грудня 2014 року № 86, якою встановлені тілесні ушкоджень, ступінь їх тяжкості та причина смерті потерпілого ОСОБА_9 , судово-медичної експертизи від 05 грудня 2014 року №2541, якою виявлено у крові ОСОБА_6 етиловий спирт і встановлено ступінь сп`яніння останнього; комісійної судово-психіатричної експертизи від 30 січня 2017 року № 33, згідно якої на момент скоєння інкримінованих ОСОБА_6 злочинів він не виявляв ознак будь-якого хворобливого розладу психічної діяльності, перебував в стані простого алкогольного сп`яніння, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; у акті про пожежу від 04 грудня 2014 року, в якому зафіксовані відомості про пожежу, її ліквідацію, пошкодження будинку та факт виявлення трупу малолітнього ОСОБА_9 , а також іншими наведеними у вироку доказами, достовірність яких сумніву у судів не викликала.
Оцінивши усі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у умисному вбивстві малолітньої дитини, і правильно кваліфікував його дії за п. 2 ч. 2 ст. 115 КК.
Апеляційний суд перевірив ці висновки місцевого суду, визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і Верховний Суд.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків судів першої і апеляційної інстанцій касаційна скарга засудженого не містить.
Посилання засудженого на те, що в його діях відсутній інкримінований йому склад кримінального правопорушення, передбачений п. 2 ч. 2 ст. 115 КК, Верховний Суд вважає безпідставними.
Умисне вбивство може бути вчинене з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачає його суспільне небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає її настання, або з непрямим умислом - коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.
Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.
Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками (у матеріальних складах злочину). Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.
Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставинах, суд першої інстанції, з чим погоджується і Верховний Суд, дійшов правильного висновку, що вина ОСОБА_6 виражена у формі непрямого умислу, оскільки він до наведених подій півтора року проживав разом із потерпілою ОСОБА_8 та її малолітнім сином ОСОБА_9 , достеменно знав їх розпорядок дня, напередодні вчинення злочину у вечірній час знаходився разом з ними у будинку, бачив малолітнього ОСОБА_9 , зважаючи на вік дитини (11 років), зимову пору року, темний час доби, ОСОБА_6 розумів, що малолітній ОСОБА_9 перебуває у будинку, до того ж під час сварки з ОСОБА_15 , ОСОБА_6 бачив, що остання втекла з будинку сама, а тому, підпалюючи будинок, він усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно-небезпечні наслідки у виді смерті малолітнього ОСОБА_9 , і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання.
За таких обставин суд правильно розцінив дії ОСОБА_6 і дійшов обґрунтованого висновку, що за своїми ознаками ці дії утворюють склад злочину, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК.

Отже, вважати, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, підстав немає.
Покарання засудженому призначене місцевим судом відповідно до положень статей 50, 65 КК.
Верховний Суд відхиляє доводи засудженого про те, що суд першої інстанції допустився істотного порушення вимог кримінального процесуального закону через те, що не допитав свідка ОСОБА_11 та потерпілої ОСОБА_8 , з огляду на таке.
Із матеріалів кримінального провадження видно, що засуджений ОСОБА_6 під час підготовчого судового засідання 23 червня 2016 року заявив клопотання про виклик свідка ОСОБА_11 . Своє клопотання мотивував тим, що вказаний свідок може дати пояснення з приводу конфлікту, який мав місце між ОСОБА_6 і потерпілими задовго до вчинення ОСОБА_6 злочину. Місцевий суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, відмовив у задоволені заявленого клопотання, оскільки показання цього свідка не мають відношення до подій, які інкримінувались засудженому.
Верховний Суд вважає такий висновок місцевого суду обґрунтованим, оскільки судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а засуджений ОСОБА_6 не зміг пояснити, як показання заявленого ним свідка стосуються подій, які ставляться йому у вину.
Крім того в подальшому, після зміни колегії суддів у місцевому суді, новим складом суду було повторно проведено підготовче судове засідання, в якому ОСОБА_6 не заявляв будь-яких клопотань про допит вказаного свідка, як і не заявляв він такого клопотання під час апеляційного перегляду вироку місцевого суд.
Також, зазначене кримінальне провадження неодноразово розглядалось судами першої і апеляційної інстанцій. Так, під час першого судового розгляду потерпіла ОСОБА_8 допитувалась судом, її показання були покладені в основу обвинувального вироку від 21 квітня 2015 року. Після скасування цього вироку апеляційним судом і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, потерпіла подавала до суду заяви, в яких, спочатку зазначала, що вона підтримує раніше надані показання і просила провести судовий розгляд за її відсутності і більше у судове засідання її не викликати (т. 1 а.к.п. 226), потім просила проводити судове засідання за її участі в режимі відеоконференції (т. 1 а.к.п. 238), а згодом знову просила розглядати справу за її відсутності (т. 4 а.к.п. 23, 67). З огляду на викладене місцевий суд не допитував потерпілу ОСОБА_8 , однак у своєму вироку від 11 лютого 2016 року послався на її показання надані під час першого судового розгляду. Зазначений вирок також був скасований ухвалою апеляційного суду від 02 червня 2016 року з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції. Під час цього судового розгляду, судом вживались неодноразові заходи щодо виклику потерпілої, однак надіслані поштові повідомлення на наявні в матеріалах кримінального провадження адреси потерпілої, повертались до суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання», «не розшукано», при відправлені телефонограм потерпіла не відповідала. При цьому, до суду надійшла заява від потерпілої ОСОБА_8 , в якій вона просила судовий розгляд проводити без її участі (т. 5 а.к.п. 18). Також судом вживались й інші заходи щодо виклику в судове засідання потерпілої ОСОБА_8 , за результатами, яких її місце перебування не було встановлено, про що свідчить долучений до матеріалів кримінального провадження рапорт працівників правоохоронних органів (т. 5 а.к.п. 137).
У зв`язку цим у судовому засіданні 21 березня 2017 року місцевий суд, заслухавши думку учасників судового провадження, відмовив у задоволені клопотання сторони захисту про допит потерпілої ОСОБА_8 , оскільки усі заходи щодо її виклику у судове засідання вичерпані, і суд не в змозі піддати її приводу.
Отже, беручи до уваги те, що потерпіла ОСОБА_8 , не була допитана в судовому засіданні з об`єктивних причин, у зв`язку з чим її показання, надані під час досудового розслідування та попередніх судових розглядів, не враховувалися судом першої інстанції при ухваленні вироку, а винуватість ОСОБА_6 була встановлена на підставі сукупності інших переконливих доказів, Верховний Суд, за обставин цієї справи, не знаходить підстав визнати істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону те, що потерпіла не була допитана у судом першої інстанції.
З матеріалів кримінального провадження і ухвали апеляційного суду убачається, що цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим в апеляційній скарзі і, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що засуджений у своїй касаційній скарзі не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному проваджені судових рішень, а під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не було встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для їх скасування.
Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Так місцевий суд ухвалюючи щодо ОСОБА_6 вирок постановив на підставі ч. 5 ст.72 КК (в редакції Закону № 838-VIII) зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 04 грудня 2014 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В свою чергу апеляційний суд постановив в порядку ч. 2 ст. 404 КПК зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 04 грудня 2014 року по 20 червня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року по 01 серпня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Частиною 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 838-VIII, яка була чинною на час вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, визначено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В подальшому Законом від 21 червня 2017 року № 2046-VIII (чинна редакція) викладено в такій редакції попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.
Виходячи з позиції Верховного Суду, яка була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року, у разі, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України № 838-VIII. Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом України № 2046- VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України №838- VIII.

У зв`язку з наведеним, беручи до уваги, що судами зараховано ОСОБА_6 у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 04 грудня 2014 року по 20 червня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, Верховний Суд вважає, що на підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України №836- VIII ОСОБА_6 підлягає додатковому зарахуванню строк його попереднього ув`язнення в період з 21 червня 2017 року по 01 серпня 2017 року (дати набрання вироком законної сили) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Враховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а постановлені у кримінальному провадженні судові рішення змінити в порядку передбаченому ч. 2 ст. 433 КПК.
На цих підставах Верховний Суд ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
В порядку передбаченому ч. 2 ст. 433 КПК, вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 01 серпня 2017 року щодо ОСОБА_6 змінити.
На підставі ч. 5 ст.72 КК (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) додатково зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання термін попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року по 01 серпня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3