Постанова
іменем України

27 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 718/3038/18
провадження № 51-3064км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Чернівецького апеляційного суду від 02 квітня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000303, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шипинці Кіцманського району Чернівецької області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 27 липня 2018 року приблизно о 17 годині 15 хвилин, керуючи пасажирським автобусом «Mersedes-Benz-Sprinter» (номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись у межах населеного пункту с. Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області, наближаючись до залізничного переїзду, розташованого на 258 км 9 пк. (переїзду) перегону «Мамаївці - Чернівці Північна», порушив вимоги дорожнього знаку 2.2, п.п. 1.5, 2.3 (б), 20.2, 20.3 і 20.5 (в, г) Правил дорожнього руху, проявив неуважність та самовпевненість у своїх діях, не вжив заходів для зупинки транспортного засобу перед дорожнім знаком пріоритету 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», не переконавшись у тому, що не наближається поїзд, продовжив рух через залізничний переїзд, у результаті чого допустив зіткнення з тепловозом марки «ЧМЕ-36350», який рухався справа наліво щодо напрямку руху вказаного автомобіля.
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажирам автобуса ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заподіяно смерті, ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Чернівецький апеляційний суд 02 квітня 2019 року вирок суду першої інстанції скасував у частині призначення покарання та постановив новий, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
У решті вирок залишив без змін.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити рішення суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість і пом`якшити міру основного покарання, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Сторона захисту зазначає, що суд апеляційної інстанції мав законні підстави погодитися з мірою покарання, призначеного судом першої інстанції, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого вперше ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, яке відповідно до ч. 4 ст. 12, ст. 25 КК класифікується як необережний тяжкий злочин; обставини, за яких сталася дорожньо-транспортна пригода; повне визнання ним вини, щире каяття, відшкодування збитків потерпілим і постраждалим внаслідок пригоди, їх думку з приводу його покарання, стан його здоров`я після дорожньо-транспортної пригоди та його вік, виключно позитивні характеристики, в тому числі його бездоганну репутацію до вчинення протиправних дій, наявність у нього міцних соціальних зав`язків у місці проживання, фактичне перебування на його утриманні дружини, відсутність обставин, які обтяжують його покарання.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні висловила доводи про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги захисника і призначення засудженому більш м`якого покарання.
Іншим учасникам судового провадженнябуло належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Що стосується доводів у касаційній скарзі захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони є необґрунтованими.
Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення особи та попередження нових злочинів. Ця функція за правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети і засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до положень ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосування більш суворого покарання, скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. При цьому згідно з нормами ст. 370 КПК таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції зазначених вимог дотримався з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, Кіцманський районний суд Чернівецької області вироком від 15 лютого 2019 року засудив ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Не погоджуючись із вироком районного суду, потерпілий ОСОБА_14 подав апеляційну скаргу, в якій із посиланням на невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого порушив питання про скасування вироку районного суду щодо ОСОБА_6 й постановлення апеляційним судом свого вироку з призначенням засудженому більш суворої міри покарання.
Апеляційний суд розглянув провадження за апеляційною скаргою потерпілого та, зазначивши, що місцевий суд у повній мірі не врахував характеру допущених порушень Правил дорожнього руху щодо безпеки руху, наслідків вчиненого кримінального правопорушення, скасував вирок районного суду щодо ОСОБА_6 в частині призначеного йому покарання та з урахуванням таких обставин, ухвалив свій вирок, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
При цьому, постановляючи вирок, апеляційний суд належним чином оцінив і врахував, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив необережний тяжкий злочин, яким було спричинено смерть двом потерпілим, крім того, одній особі заподіяно тяжкі тілесні ушкодження і трьом середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Також суд взяв до уваги, що обвинувачений ОСОБА_6 допустив грубе порушення правил безпеки дорожнього руху, не зупинивши автобус із пасажирами перед дорожнім знаком 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», що і призвело до дорожньо-транспортної пригоди, від якої постраждало шестеро осіб.
Саме з огляду на такі обставини кримінального правопорушення суд призначив ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 3 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами.
Верховний Суд відхиляє посилання захисника на позицію потерпілих з приводу призначення ОСОБА_6 несуворого покарання, оскільки кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ст. 286 КК, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху, а тому думка потерпілих щодо виду та розміру покарання не є вирішальною в цьому питанні.
На думку суду касаційної інстанції, призначене судом апеляційної інстанції покарання засудженому ОСОБА_6 з огляду на вимоги ст. 50 КК узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу. Таким чином, підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається. Переконливих доводів про необхідність призначення засудженому більш м`якого покарання у касаційній скарзі адвоката не наведено.

Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370 та 420 КПК.
Доводи сторони захисту, наведені у касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять даних про порушення судом апеляційної інстанції під час розгляду провадження норм кримінального процесуального закону, що ставило би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Чернівецького апеляційного суду від 02 квітня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3