УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2019 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у судовому засіданні клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , яке погоджено прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000539 від 10.10.2019 року, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження №0000539 від 10.10.2019 року, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Так, в рамках даного кримінального провадження про підозру за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України було повідомлено громадянина ОСОБА_8

01.11.2019 року слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси було винесено ухвалу про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_8 , а саме на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , заборонивши його відчуження та розпорядження ним.

Однак незважаючи на це, 04.11.2019 року укладено договір дарування квартири, за адресою: АДРЕСА_1 від ОСОБА_8 до ОСОБА_4 .

Згідно клопотання, після звільнення ОСОБА_8 з під варти 01.11.2019 року, з метою уникнення конфіскації майна підозрюваний ОСОБА_8 , будучи власником нерухомості, уклав договір дарування вищевказаної квартири, усвідомлюючи про притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 368 КК України та про наявні підстави для конфіскації майна у майбутньому, не маючи на меті досягнення юридичного факту щодо фактичного переоформлення нерухомості, з метою уникнення арешту та конфіскації майна, яке вже було заарештовано 01.11.2019 року слідчим суддею, а саме оформив дарування з ОСОБА_4 квартири, за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою слідчого від 06.11.2019 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 , визнана речовим доказом в рамках кримінального провадження №0000539 від 10.10.2019 року.

Таким чином, з метою забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання, а також забезпечення збереження речових доказів в рамках вказаного кримінального провадження, слідчий за погодженням з прокурором звертаються до слідчого судді з вказаним клопотанням про накладення арешту майна.

Слідчий в судовому засіданні підтримав вимоги поданого клопотання, клопотання просив задовольнити.

Представник в судовому засіданні проти задоволення поданого клопотання заперечував, зазначивши, що на теперішній час майно, на яке сторона обвинувачення просить накласти арешт являється власністю ОСОБА_4 , таке майно не може бути речовим доказом в рамках даного кримінального провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Крім того, представник зазначив, що на теперішній час слідчим суддею накладено арешт на транспортний засіб підозрюваного ОСОБА_8 , ринкова вартість якого суттєво перевищує можливий розмір завданої шкоди. В цілому, представник зазначив на відсутності обґрунтованої підозри за фактом вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, що свідчить про відсутність підстав для задоволення такого клопотання, в зв`язку з чим, просив в задоволенні такого клопотання відмовити.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку учасників судового засідання, слідчий суддя приходить до наступного переконання.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з КонституцієюУкраїни та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавстваУкраїни і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальнадекларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Так, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

При цьому, у відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Як вбачається з матеріалів клопотання, досудове розслідування в рамках кримінального провадження №0000539 від 10.10.2019 року здійснюється за фактом можливого вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
Так, в рамках вказаного кримінального провадження, 30.10.2019 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за кваліфікуючими ознаками: одержання службовою особою неправомірної вигоди за вчинення чи не вчинення такою службовою особою будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 01.11.2019 року було накладено арешт на квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 , з забороною розпорядження вказаним майном.

Між тим, як вбачається з долученої до клопотання інформаційної довідки з Реєстру речових прав на нерухоме майно, 04.11.2019 року власником вищевказаної квартири, не зважаючи на накладений 01.11.2019 року слідчим суддею арешт з забороною розпорядження вищевказаним об`єктом нерухомості, стала громадянка ОСОБА_4 .

За таких обставин, слідчий суддя вважає обґрунтованими доводи сторони обвинувачення в частині того, що підозрюваний ОСОБА_8 вжив заходів, спрямованих на уникнення забезпечення можливої конфіскації майна, як виду покарання.

З огляду на викладене, враховуючи, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, санкція якого передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, 01.11.2019 року слідчим суддею вже накладався арешт майна, однак попри наявну заборону підозрюваний ОСОБА_8 вжив заходів до відчуження зазначеного у клопотанні об`єкту нерухомості, слідчий суддя приходить до переконання про наявність правових підстав для застосування в рамках даного кримінального провадження повторного заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, так як відносно вищевказаного майна існує достатня сукупність підстав вважати, що таке майно може підлягати конфіскації майна, як виду покарання.

Слідчий суддя враховує, що подане стороною обвинувачення клопотання відповідає вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, оскільки останнє містить підставу і мету, та, відповідно, обґрунтування необхідності арешту майна.
На підставі викладеного, беручи до уваги розумність та співрозмірність арешту майна, а також його наслідки, завдання кримінального провадження, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, слідчий суддя приходить до переконання, що подане клопотання є обґрунтованим, належним чином вмотивованим, а тому, таке клопотання підлягає задоволенню.
Крім того, накладаючи арешт на таке майно, з огляду на завдання, які ставляться перед таким заходом забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, слідчий суддя, враховуючи, що арешт майна на зазначений у клопотанні об`єкт нерухомості вже накладався, однак попри наявну заборону такий об`єкт нерухомості був відчужений, згідно вимог ч. 11 ст. 170 КПК України, з метою запобігання повторного відчуження зазначеного у клопотанні майна на користь інших осіб, приходить до переконання про необхідність накладення також заборони відчуження та розпорядження зазначеним у клопотанні майном.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , яке погоджено прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000539 від 10.10.2019 року, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України задовольнити.
Накласти арешт на нерухоме майно, яке на теперішній час перебуває у власності ОСОБА_4 , а саме квартиру АДРЕСА_2 , з забороною відчуження та розпорядження таким об`єктом нерухомості.

Ухвала підлягає негайному виконанню слідчим, в провадженні якого перебувають матеріали кримінального провадження №0000539 від 10.10.2019 року або прокурором, який здійснює процесуальне керівництво в рамках такого кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1