Номер провадження: 11-сс/813/1029/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

підозрюваного ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

представників потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.06.2019 року про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Брянськ Російської Федерації, українця, громадянина України, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей 2002 та 2005 року народження, з вищою освітою, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого лікарем-хірургом відділення хірургії ТОВ «МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР «МЕДІКАП»
підозрюваного у кримінальному провадженні № 0001486 від 24.04.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, -
ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Органом досудового розслідування ОСОБА_9 підозрюється в тому, що, будучи лікарем-хірургом Медичного центру № 1 ТОВ «МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР «МЕДІКАП», маючи кваліфікаційну категорію лікаря вищої категорії та будучи, відповідно до ст. 74 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 року, медичним працівником зі спеціальною освітою, достовірно розуміючи, що згідно з п. «а» ч. 1 ст. 78 вказаного Закону, він зобов`язаний надавати своєчасну та кваліфіковану медичну і лікарську допомогу, будучи лікуючим лікарем ОСОБА_14 та лікарем-хірургом, який проводив оперативні втручання останньому, неналежно виконав свої професійні обов`язки, внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки при лікуванні пацієнта ОСОБА_14 , які полягали у стрімкому погіршенні життєвих показників останнього та смерті пацієнта.
Так, в період з 12 по 22 квітня 2017 року лікарем-хірургом ОСОБА_9 пацієнту ОСОБА_14 проведено 4 хірургічні операції, призначено консервативне лікування, проте останній помер. 13.04.2017 року з 13години до 14 години лікарем-хірургом ОСОБА_9 проведено операцію№282 з видалення грижі, а в період часу з 14 години до 15 години тогож дня операцію №281 «Холецистектомія ускладнена (лапароскопічна)».
Під час проведення операції неналежно виконуючи свої професійні обов`язки, лікар-хірург ОСОБА_9 прийняв рішення про проведення планового оперативного втручання без проведення належної передопераційної підготовки. Ним не враховані наявні у ОСОБА_14 хронічні сердцево-судинні захворювання у вигляді ішемічної хвороби серця після інфаркту, гіпертонічну хворобу третьої стадії із високим риском та атеросклеротичного кардіосклерозу та наявну пневмонію (запалення легень). Підхід до оперативного втручання, обраний лікарем-хірургом ОСОБА_9 , негативно вплинув на стан здоров`я ОСОБА_14 , як з боку дихальної системи так і сердцево-судинної системи, а в процесі оперативного втручання при виявленні фізіологічних особливосте хворого, та його стан, лікарем-хірургом ОСОБА_9 не проведено конверсію в лапаротомію, яка б дала можливість бачити все оперативне поле та запобігти подальшим ускладненням у вигляді витікання жовчі.
Після проведення вказаного оперативного втручання, стан ОСОБА_14 не поліпшувався та зберігалось виділення жовчі поза дренажем із черевної порожнини, що вказувало на негерметичність жовчних шляхів в зоні оперативного втручання у пацієнта. Невірно оцінивши ситуацію, лікар-хірург ОСОБА_9 вирішив проводити папиллосфінктеротомію.
З метою усунення наслідків раніше допущених помилок при проведенні оперативного втручання 13.04.2017 року лікар-хірург ОСОБА_9 15.04.2017 року в період з 12 години до 13 години проводить операцію №16/287 «Ендоскопічна папиллосфінктеротомія», яку взагалі не потрібно було проводити.
В подальшому з 15 по 16 квітня 2017 року, незважаючи на постійне витікання жовчі, об`єм якої інколи доходив до 400 мл., що вказувало на загрозливі симптоми для стану здоров`я ОСОБА_14 , у період більше, ніж на добу, документування процесу витікання жовчі, лікарських призначень та оглядів пацієнта, не відбувались, що призвело до запізненого рішення про необхідність оперативного втручання з приводу жовчного перитоніту.
З метою рятування життя пацієнта, загроза якої сталась в результаті допущених помилок ОСОБА_9 , він прийняв рішення про чергове оперативне втручання у зв`язку з розвитком жовчного перитоніту, але проведення лапароскопії з накладенням пневмоторіума було помилковим, враховуючи стан септичного шоку, в якому перебував хворий. Така операція №292 о 23 годині 30 хвилин 17.04.2017 року негативно вплинула на стан гемодинаміки пацієнта та дихальної функції, та в ході операції ОСОБА_9 , розуміючи, що невірно обрав тактику проведення операції, переходить в лапаротомію з санацією та дренуванням черевної порожнини.
Крім невдало проведених неодноразових операцій та великий обсяг консервативного лікування лікар-хірург ОСОБА_9 в період з 13 по 17 квітня 2017 року невірно проводив антибіотикотерапію та антимікробну профілактику хворого ОСОБА_14 , що призвело до приєднання інфекції та розвитку септичного шоку.
Станом на 22.04.2017 року ОСОБА_14 поставлено діагноз «нагноєння оперативної рани, евентрація тонкої кишки», що є тяжким наслідком для хворого.
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді клопотання старшого слідчого СУ ГУНП ОСОБА_15 було задоволено, застосовано відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 строком до 07.08.2019 року, в межах строку досудового розслідування, з покладанням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі захисник вважає, що ухвала є незаконною і необґрунтованою, ухвалена з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки:

-слідчий суддя не дав оцінку доказам обґрунтованості підозри, не проаналізував доводи сторони захисту про неналежність та недопустимість доказів, не врахував особу підозрюваного;

-усі долучені до матеріалів клопотання слідчого висновки експертів реквізитів не мають, що позбавляє сторону захисту можливості вивчення змісту вказаних документів та оцінки їх з точки зору законності та допустимості;

-формулювання діагнозу є надуманим, оскільки вказаний діагноз не є тяжким наслідком для хворого, тобто, не утворює складу злочину, передбаченого ст. 140 КК України;

-у повідомленні про підозру не зазначений причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) ОСОБА_9 та тяжкими наслідками;

-суд не взяв до уваги, що матеріальна шкода не доведена, відповідне коло осіб не допитано та не встановлено;

-суд має відмовити в обранні запобіжного заходу, якщо повідомлення про підозру не підкріплюється іншими доказами, а підозрюваний заперечує свою причетність;

-жодний ризик не доведений, злочин інкримінований йому, не є тяжким та не направлений проти життя та здоров`я, відсутня суспільна небезпека;

-з часу вчинення інкримінованих подій минуло майже 2 роки та тривало досудове розслідування, а повідомлення про підозру та внесення клопотання слідчому судді відбулося в межах декількох годин, що грубо порушило право на захист;

-ризики не доведені, не враховано те, що у підозрюваного на утриманні перебувають неповнолітні діти 2002 та 2005 року народження, не враховано особу підозрюваного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання та реєстрації, позитивно характеризується.

За наслідками розгляду апеляційної скарги, захисник просив скасувати ухвалу слідчого судді, відмовити у задоволенні клопотання слідчого у повному обсязі.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 в повній мірі підтримав доводи своєї апеляційної скарги та зазначив, що згідно повідомлення про підозру відсутній склад кримінального правопорушення, відсутні тяжкі наслідки, не зазначено, які саме вимоги порушив ОСОБА_9 , крім того, не всі аркуші експертизи долучені до матеріалів провадження і вони належним чином не завірені, досудове розслідування тривало майже 2 роки, слідчий суддя при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу не врахував позитивні характеристики підозрюваного, слідчим не було надано матеріалів кримінального провадження, при вирішенні питання про запобіжний захід не було враховано те, що підозрюваний має п`ятеро дітей, двоє з яких є неповнолітніми, не враховано, що ОСОБА_9 за віком є пенсіонером. В суді першої інстанції повідомляв зі слів підозрюваного про наявність у того лише трьох повнолітніх дітей.

За наслідками розгляду апеляційної скарги захисник просив скасувати ухвалу слідчого судді, відмовити у задоволенні клопотання слідчого у повному обсязі.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_8 також підтримав доводи апеляційної скарги та наголосив на тому, що відомості про вручення повідомлення про підозру не внесені до ЄРДР і такий витяг не приєднаний до клопотання слідчого, Харківське обласне бюро судово-медичних експертиз є комунальною установою, а не державною, зі змісту судово-медичної експертизи №409-КЕ/2017/пп слідує, що підозра у скоєнні ОСОБА_9 злочину необґрунтована, адже в п. 19 висновку вказаної експертизи не зазначено тяжкі наслідки, які настали через ненадання медичної допомоги анестезіологом, щодо дій хірурга ОСОБА_9 , то їх зв`язок із наслідками не вказаний.

В судовому засіданні підозрюваний також підтримав доводи апеляційної скарги та вказав на те, що бувають випадки, які призводять до смерті людини. Реанімаційні заходи щодо ОСОБА_14 проводили анестезіологи ОСОБА_16 , ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , на даний час він і його дружина працюють в ТОВ «МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР «МЕДІКАП», електронний ключ відомий всім працівникам клініки, слідчий йому зателефонував о 12:00 годині 07.06.2019 року, а о 13:37 годині було вручено повідомлення про підозру.
В судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та послався на те, що підозрюваний і захисники намагаються спростувати неефективність лікування хворого, висновки судово-медичної експертизи щодо обставин лікування ОСОБА_14 в період 15-16.04.2017 року свідчать про недотримання правил ведення хворого, оскільки ОСОБА_9 робить лапароскопію це три проколи, через які жовчний міхур відкріплюється від печінки, однак робить це невдало, тож необхідна операція для позбавлення залишків жовчі, оскільки рідина розтікається по черевній порожнині. Родичами був запрошений професор Каштальян, який вказав на необхідність термінової операції для позбавлення жовчі, що розтеклася по черевній порожнині, однак операція була проведена із затримкою, на 8 годин 22.04.2017 року. Також судово-медична експертиза вказує на ці непрофесійні дії ОСОБА_9 , який порушив клінічний протокол, затверджений Міністерством охорони здоров`я.
Прокурор також зазначив, що підозрюваний ОСОБА_9 та його дружина мають доступ до медичної документації ТОВ «Медичний центр «Медікап», тож строк дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту протягом двох місяців є необхідним, щоб вилучити всі необхідні медичні документи з клініки.
Не вилучення та фіксування даних електронної бази (медичної картки) до даного часу прокурор пояснив зайнятістю слідчого, а також тим, що ухвала слідчого судді про тимчасовий доступ в «ІNTO SANA» не виконується керівництвом медичного закладу.
Стосовно посилання на порушення вимог ч. 1 ст. 278 КПК України при врученні письмового повідомлення про підозру, прокурор зазначив, що повідомлення про підозру було складено пізно ввечері 06.06.2019 року та було подано прокурору для погодження пізно ввечері, тож повідомлення про підозру неможливо було вручити в цей день та було вручено 07.06.2019 року.
В судовому засіданні представник потерпілих адвокат ОСОБА_12 зазначила, що операції та лікування ОСОБА_14 проведені з численними порушеннями щодо вимог надання медичної допомоги, але ОСОБА_9 дав інтерв`ю засобам масової інформації, в якому спотворює встановлені слідчим обставини.
В судовому засіданні представник потерпілих адвокат ОСОБА_13 зазначив, що відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я від 1995 року, який визначає порядок проведення експертиз, експертизи можуть бути проведені, у тому числі, у закладах обласних управлінь охорони здоров`я, на час прийняття наказу закладів комунальної форми власності не було, тобто експертиза №409-КЕ/2017/пп, проведена Харківським ОБ СМЕ є належним доказом, у зв`язку з чим, поза розумних сумнівів, є підстави вважати, що підозра ОСОБА_9 обґрунтована, тож, за наведених підстав є некоректною вимога сторони захисту про визнання висновку відповідної експертизи недопустимим доказом. Крім того, представник потерпілого зазначив, що є ризики, що підозрюваний ОСОБА_9 може впливати на свідків, даючи інтерв`ю в певному сенсі.
В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 також заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника та пояснила, що після операції протягом п`яти днів у ОСОБА_14 текла жовч поза дренажі, але лікарі, в тому числі і хірург ОСОБА_9 , ніяк на це не реагували, потерпіла кожного дня фотографувала історію хвороби та може стверджувати, що вилучена слідчим історія хвороби повністю була переписана в медичному закладі.
Потерпіла ОСОБА_11 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.
Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача; захисників та підозрюваного, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, потерпілих та їх представників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді домашнього арешту визначені положеннями ст.ст. 177, 178, 181 КПК України.

Відповідно до ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

За результатами апеляційного перегляду ухвали слідчого судді місцевого суду зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим суддею в цілому були дотримані.

При вирішенні клопотання про застосування запобіжного заходу для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд згідно змісту вимог ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Окрім цього, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Кримінальний процесуальний Кодекс України встановлює обов`язок розглядати обґрунтованість підозри, що, за визначенням ЄСПЛ «є необхідною умовою законності тримання під вартою» (справа «Нечипорук і Йонкало проти України», « 42310/04, § 219, 21.04.2011р.).

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Таким чином, обґрунтованість підозри передбачає наявність фактів чи свідчень, здатних переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити кримінальне правопорушення.
Ризик же, в свою чергу, - це невизначена подія, яка по суті, представляє собою ймовірність отримання несприятливих для досудового слідства подій, визначених у ч.1 ст.177 КПК України.
Прийняте оскаржуване рішення про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту слідчий суддя мотивував наявністю в матеріалах провадження обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
В іншому випадку слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання слідчий, прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених ч.1 ст.193 КПК України.
В апеляційній скарзі та в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, сторона захисту стверджувала про відсутність обґрунтованої підозри ОСОБА_9 , у вчиненні інкримінованого йому злочину, але ці твердження захисників апеляційний суд вважає безпідставними, з огляду на таке.

Як убачається з наданих апеляційному суду матеріалів, ОСОБА_9 обґрунтовано підозрюється у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, що підтверджується доказами, які існують на даній стадії досудового розслідування та долучені до клопотання.

Розглядаючи апеляційну скаргу сторони захисту, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» («Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine») від 21 квітня 2011 року, заява №42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

На думку апеляційного суду, обґрунтованість підозри ОСОБА_9 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, на даній стадії досудового розслідування, підтверджується зібраними по справі доказами, які долучені до матеріалів клопотання, зокрема: - висновками комісійних судово-медичних експертиз, проведених Харківським обласним бюро судово-медичної експертизи №409-КЕ/2017 року/пп від 17.01.2019 року, № 08-52/2018 від 21.01.2019 року та № 08-273/2018 від 21.01.2019, протоколами допитів потерпілих ОСОБА_10 від 05.07.2017 року, ОСОБА_19 від 26.03.2019 року та ОСОБА_20 від 25.03.2019 року.

Доводи сторони захисту про відсутність реквізитів на копіях процесуальних документів, які долучені до клопотання слідчого, зокрема відсутності їх посвідчення слідчим на предмет відповідності оригіналу, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки клопотання слідчого та долучені до нього копії процесуальних документів, прошиті, пронумеровані та скріплені печаткою органу досудового розслідування (а.с. 95).

Щодо доводів захисників про те, що висновки комісійної судово-медичної експертизи №08-44/18/пп, №409-КЕ/2017/пп спростовуються наданим стороною захисту висновком експертів з питань в галузі судово-медичної експертизи, є безпідставними, оскільки згідно з положеннями ст. 84 КПК України доказами є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, а стороною захисту не було надано суду документів, які свідчать про те, що наданий захистом висновок, на відміну від висновку комісійної судово-медичної експертизи №08-44/18/пп, №409-КЕ/2017/пп був отриманий у визначеному законом процесуальному порядку в розумінні положень ст. 93 КПК України, а також з тих підстав, що у відповідності до його змісту, експерти не були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
При цьому, апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання або продовження відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення, а визнання доказів недопустимими може мати місце тільки в порядку ч.4 ст.87 КПК України.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи сторони захисту щодо недопустимості як доказу висновку судово-медичної експертизи, оскільки захисниками не було надано суду будь-яких доказів, які б, з урахуванням положень ст.87 КПК України, давали б апеляційному суду підстави визнати цей доказ недопустимим.

Враховуючи, що слідчий суддя та апеляційний суд, на цьому етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на наявні в матеріалах провадження дані, апеляційний суд вважає, що у слідчого судді були всі підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України. Апеляційний суд наголошує, що якщо виходити з поняття «обґрунтована підозра», приведеного в п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», то обґрунтована підозра означає, що існують факти і інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що фактів і інформації, які на даній стадії досудового розслідування свідчать про можливу причетність ОСОБА_9 до вчинення кримінального правопорушення, в клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах достатньо для висновку про обґрунтованість повідомленої підозри, а тому слідчий суддя прийшов до правильного висновку про обґрунтованість підозри, що давало підстави для застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 .

Разом з цим, за результатами апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали слідчого судді, судом встановлено, що обґрунтовано дійшовши висновку про необхідність обрання відносно підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, слідчий суддя не мотивував свого рішення щодо доцільності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження строком на два місяці, а тому таке рішення апеляційний суд визнає необґрунтованим, що тягне за собою скасування ухвали слідчого судді та постановлення апеляційним судом нової ухвали.

Зокрема, в клопотанні слідчого про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту зазначено про існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що підозрюваний, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілих. Крім того, в клопотанні слідчого зазначений ризик того, що необхідність утримання підозрюваного під цілодобовим домашнім арештом «забезпечить призупинення підозрюваним лікувальної практики, яка вже призвела до тяжких наслідків для пацієнта, через злочинну самовпевненість або недбале ставлення до професійних обов`язків, що за такого ставлення у майбутньому може призвести до вчинення аналогічних кримінальних правопорушень щодо інших пацієнтів».
Апеляційний суд частково погоджується з доводами клопотання слідчого, висновками слідчого судді в оскаржуваній ухвалі щодо існування ризиків, але вважає, що прокурором було доведено існування лише одного ризику. Цей ризик, на думку апеляційного суду полягає в тому, що не можна виключати можливість вжиття підозрюваним заходів щодо спотворення медичної документації, оскільки на теперішній час він продовжує перебувати в трудових відносинах з медичним закладом. При цьому, стороною захисту не було спростовано твердження прокурора про те, що всі необхідні документи із медичного закладу, які є доказами в провадженні, на даній стадії досудового розслідування ще не були вилучені органом досудового розслідування. З таких підстав апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про існування ризику можливого спотворення або знищення цих доказів.

Що стосується доводів клопотання та висновків слідчого судді про існування ризику можливого впливу підозрюваного на потерпілих або свідків у кримінальному провадженні, то його існування не було доведено прокурором. Апеляційний суд вважає, що сам по собі факт публікацій в засобах масової інформації, в яких висвітлюється версія події, що відрізняється від версії потерпілих та органу досудового розслідування, не може свідчити що це є тиском та що такі дії були вчиненні безпосередньо підозрюваним. Інших доказів, які б свідчили про те, що на протязі двох років, а саме стільки триває розслідування в даному провадженні, підозрюваний в будь-який спосіб вживав спроб впливати на потерпілих або інших учасників кримінального провадження, або в інший спосіб перешкоджав досудовому розслідуванню, прокурором надано не було. Крім того, апеляційний суд вважає непереконливими доводи прокурора та представників потерпілих про те, що за заявою потерпілих ініційоване внесення до ЄРДР відомостей щодо фактів тиску на потерпілих, оскільки апеляційному суду доказів на підтвердження існування цього факту також надано не було.
Що стосується зазначеного в клопотанні ризику продовження здійснення підозрюваним медичної практики, що на думку сторони обвинувачення може привести до вчинення підозрюваним нового злочину, то ці твердження слідчого та прокурора, а також слідчого судді в оскаржуваній ухвалі, апеляційний суд також визнає безпідставними, з огляду на таке.
Відповідно до змісту повідомлення про підозру, ОСОБА_9 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, за що передбачена відповідальність за невиконання чи неналежне виконання медичним або фармацевтичним працівником своїх професійних обов`язків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, якщо це спричинило тяжкі наслідки для хворого. У відповідності до вимог кримінального закону суб`єктивна сторона цього злочину визначається психічним ставленням особи до суспільно небезпечних наслідків його дії або бездіяльності і характеризується необережністю у виді злочинної недбалості або злочинної самовпевненості.

За твердженням прокурора, в даному кримінальному провадженні, за версією органу досудового розслідування, суб`єктивна сторона інкримінованого підозрюваному злочину характеризується необережною формою вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

За таких підстав, доводи слідчого та прокурора, а також висновок слідчого судді в оскаржуваній ухвалі, про існування ризику вчинення підозрюваним нового злочину, передбаченого ст. 140 КК України, є безпідставними, оскільки вчинення підозрюваним такого злочину за твердженням прокурора мало місце в зв`язку із злочинною самовпевненістю та злочинною недбалістю, що в свою чергу свідчить про необережність та фактично входить в протиріччя з визначенням поняття «ризик», яким може бути невизначена подія, яка по суті, представляє собою ймовірність отримання несприятливих для досудового слідства подій, визначених у ч.1 ст.177 КПК України.
Крім того, розглядаючи питання щодо обґрунтованості доводів клопотання про існування наведеного ризику, апеляційний суд враховує той факт, що на теперішній час у визначеному законом порядку не вирішено питання щодо доведеності вини підозрюваного, а об`єктивні дані про його особу, зокрема те, що він має багаторічний стаж роботи в галузі охорони здоров`я, позитивно характеризується за місцем роботи, його біографічні дані, свідчать про сумлінне відношення до своїх професійних обов`язків, а в наданих суду матеріалах кримінального провадження відсутні відомості та прокурором не доведено, що підозрюваний, як до інкримінованих йому подій у 2017 році, так і після цього, до теперішнього часу, вже допускав неналежне виконання своїх професійних обов`язків, дають підстави суду дійти висновку про відсутність зазначеного ризику.
Таким чином, апеляційний суд констатує, що слідчий суддя не звернув уваги на відсутність доказів існування ризику можливого впливу на потерпілих та помилково визнав ризиком продовження здійснення підозрюваним медичної практики, що може привести до вчинення підозрюваним нового злочину і безпідставно послався на їх існування в оскаржуваній ухвалі.
Одночасно апеляційний суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що перебування підозрюваного під цілодобовим домашнім арештом фактично порушує його право на труд, але враховує таке.

Апеляційний суд, приймає до уваги повідомлення прокурора про те, що на даній стадії досудового розслідування ще не вилучені всі медичні документи саме в тій установі, з якою підозрюваний має трудові відносини та мав місце факт, який є предметом дослідження в даному кримінальному провадженні.

Зокрема, в судовому засіданні, підозрюваний підтвердив той факт, що до теперішнього часу в його розпорядженні є електронний ключ для входу до електронної бази даних медичної установи, де зберігається медична карта особи та документи, які стосуються лікування особи, яка померла внаслідок дій, які інкримінуються підозрюваному. Ці обставини, на думку апеляційного суду, з урахуванням повідомлення прокурора про вже існуючі факти маніпуляцій з даними цієї медичної картки, які також досліджуються в даному кримінальному провадженні, не виключають ризику спотворення інформації, яка міститься в медичній картці.

З метою надання органу досудового розслідування протягом розумного та достатнього строку здійснити всі необхідні слідчі дії, направлені на остаточне процесуальне фіксування інформації, яка міститься в електронній базі медичного закладу, апеляційний суд вважає за можливе та необхідне обмежити доступ підозрюваного до медичного закладу, де зберігається вказана інформація, шляхом обрання йому запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту на достатній термін.

При цьому, апеляційний суд враховує дані про особу підозрюваного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце роботи в Товаристві з обмеженою відповідальністю «МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР «МЕДІКАП», що свідчить про слушність доводів сторони захисту про необхідність виконання підозрюваним своїх трудові обов`язки.

Крім того, апеляційний суд погоджується з тим, що підозрюваний повинен мати можливість, працюючи, отримувати дохід для забезпечення основних потреб життя, оскільки положеннями ч.1 ст.43 Конституції України держава гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Гарантуючи це право, держава, як зазначається у ч.2 ст.43 Конституції України, створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує можливість реалізації потреби людини створювати і здобувати джерела існування для себе та своєї сім`ї.

Апеляційний суд погоджується з тим, що підозрюваний дійсно має право на працю, яке є одним з пріоритетних соціальних прав, закріплених в Конституції України, та одночасно вважає, що підозрюваний не повинен бути залежним від ефективності проведення досудового розслідування слідчим та здійснення належного процесуального керівництва прокурором, яка може впливати на тривалість обмежень щодо прав підозрюваного.

За таких умов, приймаючи рішення про можливість застосування до підозрюваного запобіжного заходу в виді цілодобового домашнього арешту на певний час, який на переконання апеляційного суду, за умов проведення досудового розслідування у відповідності до вимог ст. 28 КПК України, дасть можливість органу досудового розслідування виконати всі необхідні слідчі дії, направлені на збирання доказів, апеляційний суд вважає, що обрання такого запобіжного заходу, з урахуванням конкретних обставин справи та існуючого ризику, який пов`язаний з безпосереднім місцем роботи підозрюваного, є можливим та буде слугувати виконанню завдань кримінального провадження, які регламентовані ст. 2 КПК України.

На думку апеляційного суду, такий запобіжний захід як цілодобовий домашній арешт, буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, створить умови для існування достатнього балансу між обмеженнями, які застосовує держава до особи, яка на даній стадії досудового розслідування підозрюється у вчиненні злочину, з правом такої особи на працю закріпленим ст. 43 Конституції України.

В протилежному випадку, зокрема у разі невиконання органом досудового розслідування вимог ст.28 КПК України та неефективності досудового розслідування протягом тривалого часу, позбавлення підозрюваного конституційного права на працю на термін, який зазначений у клопотанні слідчого, не може вважатися справедливим, з урахуванням того, що на даній стадії досудового розслідування вина підозрюваного не доведена, а прокурором фактично пропонується застосування покарання, передбаченого ч.1 ст.140 КК України.
Крім того, апеляційний суд вважає, що застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту на менш тривалий строк, ніж визначений слідчим суддею, буде цілком достатнім для реалізації завдань досудового розслідування в частині вилучення доказів з медичного закладу, та слугуватиме дієвим важелем стимулювання органу досудового розслідування на проведення досудового розслідування у відповідності до вимог ст. 28 КПК України.
Апеляційний суд не може погодитись із твердженнями захисника ОСОБА_8 про порушення стороною обвинувачення вимог закону щодо порядку вручення ОСОБА_9 повідомлення про підозру, оскільки, як пояснив в ході розгляду апеляційної скарги прокурор, тексти повідомлення про підозру всім підозрюваним у даному кримінальному провадженні були виготовлені слідчим протягом дня 06.06.2019 року та пізно ввечері були надані йому для погодження, у зв`язку з чим апеляційний суд приходить до висновку про те, що після закінчення робочого дня слідчий та прокурор були позбавлені можливості здійснити повідомлення про підозру підозрюваним, в тому числі і ОСОБА_9 . Останній пояснив суду, що в першій половині дня 07.06.2019 року слідчий викликав його для вручення повідомлення про підозру, про що свідчить і час вручення зазначеного власноручно підозрюваним на тексті зазначеного документу, приєднаного до клопотання слідчого. Також вказаний захисник визнав, що витяг з ЄРДР про вручення повідомлення про підозру не міг бути приєднаним до клопотання слідчого, оскільки це можливе лише після фактичного виконання цієї процесуальної дії.
При вирішенні питання щодо запобіжного заходу підозрюваному апеляційний суд враховує наявність у нього неповнолітніх дітей, а також ту обставину, що ОСОБА_9 має дружину, яка може забезпечувати умови щодо піклування за їх спільними дітьми.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що ухвала слідчого судді, як така, що не в повній мірі відповідає вимогам закону, підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання слідчого, з обранням відносно підозрюваного запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405 407, 422 КПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 частково задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.06.2019 року про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту скасувати, постановити нову увалу, якою частково задовольнити клопотання слідчого і застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною залишати житло цілодобово строком до 07.07.2019 року.
На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України, покласти на ОСОБА_9 обов`язки:
- прибувати першою вимогою до слідчого, прокурора, суду;
- утримуватися від спілкування з потерпілими ОСОБА_10 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , підозрюваною ОСОБА_16 ;
- носити електронний засіб контролю.
Контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно підозрюваного ОСОБА_9 покласти на Таїровський ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області.
Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4