Справа № 308/7391/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2019 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання старшого слідчого в ОВС відділу СУ ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_4 , про накладення арешту на майно,
В С Т А Н О В И В :

З внесеного клопотання, яке погоджено з прокурором та матеріалів справи вбачається, що 14.06.2019 до ГУНП в Закарпатській області, надійшла заява від гр. ОСОБА_5 , мешк. АДРЕСА_1 про те, що 15.05.2019 Державним реєстратором КП «Центр реєстрації та надання послуг Новотрудивської сільської ради Дніпропетровської області» проведено незаконні реєстраційні дії та протизаконно поновлено право власності на комплекс будівель та споруд АЗС, що в АДРЕСА_2 , на комплекс будівель та споруд АЗС, що в АДРЕСА_3 та на комплекс будівель та споруд АЗС, що в м.Мукачево, вул.Університетська, буд.100, за приватним науково виробничим підприємством «Промтехдіагностика» на підставі рішення Львівського окружного адміністативного суду від 15.03.2018, хоча на підставі постанов Верховного суду України від 21.08.2018, 31.01.2019 та договору купівлі продажу від 12.07.2016 поновлено право власності на вищевказані обєкти нерухомого майна за ОСОБА_5 . Відомості про кримінальне правопорушення, передбачені ч.5 ст. 214 КПК України, відповідно до вимог ч.ч.1,4 ст.214 КПК України внесено слідчим відділу СУ Головного управління Національної поліції в Закарпатській області ОСОБА_6 до Єдиного реєстру досудових розслідувань «14» червня 2019 року за №0000179, з визначенням правової кваліфікації за ст.365-2 ч.3 КК України та 18 червня 2019 року для подальшого проведення досудового розслідування передані старшому слідчому в ОВС СУ ОСОБА_3 .

Слідча вказує, що разом з цим, варто звернути увагу і на судову практику з даного приводу, адже цивільні спори і наданий час не закінчені. Так, рішенням Господарського суду Закарпатської обасті від 15.09.2017 визнано недійсними три договори купівлі продажу комплексу (АЗС станційного типу), укладені 29.11.2013 між ТОВ «Арго Регіон» та ТОВ «Авалон-Інтенсив». Вказані договори стосуються комплексів (АЗС станційного типу), що знаходяться у місті Мукачево. Разом з цим, визнано недійсними три договора купівлі продажу обладнання, укладені 29.11.2013 між ТОВ «Арго Регіон» та ТОВ «Авалон-Інтенсив» на суму, відповідно, 114 030,00 грн., 87 540,00 грн., 20 560,00 грн. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.03.2018 зобов?язано відновити / зареєструвати право власності на нерухоме майно що в м.Мукачево, вул.Графа фон Шенборна, буд.108, м.Мукачево, вул.Пряшівська, буд.2б та на комплекс будівель та споруд АЗС, м.Мукачево, вул.Університетська, буд.100, за Приватним науково виробничим підприємством «Промтехдіагностика».

Постановою Верховного суду України від 21.08.2018 рішенням Господарського суду Закарпатської обасті від 15.09.2017 скасовано, а справу передано на новий розгляд. Постановою ВСУ від 30.01.2019 рішення апеляційного суду Закарпатської області від 29.07.2017 (про витребування у особи_3 на користь ТОВ «Трі Менеджмент» нерухоме майно комплекс будівель та споруд автозаправних станцій, що в місті Мукачево).

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 скасовано ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 28.11.2019 (про залишення без розгляду позову ТОВ «Арго Регіон») та направлено справу для продовдення розгляду.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23.05.2019 апеляційну скаргу ТОВ «Трі Менеджмент» залишено без задоволення, а заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 26.04.2007 (де відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Трі менеджмент» про витребування нерухомого майна та визнання недійсним договору іпотеки) залишено без змін. Постановою Верховного суду України від 13.06.2019 постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.03.2019 скасовано та справу передано на новий розгляд.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна за №171496653 від 24.06.2019 нерухоме майно що в м.Мукачево, вул.Графа фон Шенборна, буд.108 на праві приватної власності зареєстровано за Приватним науково виробничим підприємством «Промтехдіагностика».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна за №171496785 від 24.06.2019 нерухоме майно що в м.Мукачево, вул.Пряшівська, буд.2 Б на праві приватної власності зареєстровано за Приватним науково виробничим підприємством «Промтехдіагностика».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна за №171466888 від 24.06.2019 нерухоме майно що в АДРЕСА_4 на праві приватної власності зареєстровано за Приватним науково виробничим підприємством «Промтехдіагностика».

24 червня 2019 року постановою старшого слідчого в ОВС відділу СУ ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_3 комплекс будівель та споруд АЗС, що в м.Мукачево, вул.Графа фон Шенборна, буд.108, на комплекс будівель та споруд АЗС, що в АДРЕСА_3 та на комплекс будівель та споруд АЗС, що в АДРЕСА_4 , які зареєстровані на праві приватної власності за Приватним науково виробничим підприємством «Промтехдіагностика», визнано речовим доказом по кримінальному провадженню №0000179.

Вищеописані об`єкти нерухомості комплекси будівель та споруд АЗС відповідають критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Клопотання мотивоване тим, що на даний час в органу досудового розслідування виникла підстава накласти арешт на комплекс будівель та споруд АЗС, що в АДРЕСА_2 , на комплекс будівель та споруд АЗС, що в АДРЕСА_3 та на комплекс будівель та споруд АЗС, що в АДРЕСА_4 , в якості превентивних заходів, щодо незаконного відчуження вищевказаних об?єктів нерухомості,

З метою забезпечення збереження речових доказів, слідча просить :

накласти арешт на об?єкт нерухомості - комплекс будівель та споруд АЗС, що в АДРЕСА_2 , які на праві приватної власності зареєстровано за Приватним науково виробничим підприємством «Промтехдіагностика»;

накласти арешт на об?єкт нерухомості - комплекс будівель та споруд АЗС, що в АДРЕСА_3 , які на праві приватної власності зареєстровано за Приватним науково виробничим підприємством «Промтехдіагностика» ;

накласти арешт на об?єкт нерухомості - комплекс будівель та споруд АЗС, що в м.Мукачево, вул.Університетська, буд.100, які на праві приватної власності зареєстровано за Приватним науково виробничим підприємством «Промтехдіагностика».

Слідчий на розгляд даного клопотання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій просить розгляд даного подання провести за його відсутності.
Інші учасники судового провадження повідомлялись належним чином, клопотань про відкладення не надходила, їх неявка не перешкоджає розгляду клопотання.

Дослідивши матеріали клопотання приходжу до наступного висновку.
Слідчим суддею встановлено, що ГУ НП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000179 від 14.06.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 365-2 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора, який звертається з клопотанням про арешт майна, оскільки у відповідності до п. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.
Слідча в клопотанні посилається на те, що вказані об`єкти нерухомості відповідають критеріям у ст. 98 КПК України, з метою їх збереження просить суд накласти на них арешт.
Разом з тим, слідчим, в порушення вимог вказаних статей, не надано слідчому судді жодного доказу на підтвердження тих обставин, що об`єкти нерухомості, зокрема комплекс будівель та споруд АЗС, що в м.Мукачево, вул.Графа фон Шенборна, буд.108, комплекс будівель та споруд АЗС, що в АДРЕСА_3 , комплекс будівель та споруд АЗС, що в АДРЕСА_4 , є речовим доказом.
В клопотанні слідчий та прокурор посилаються на норми ст. 170 КПК України, але не вказує яким саме критеріям ст. 98 КПК України відповідають вказане у клопотанні майно та не обґрунтовують з якою метою необхідно накласти арешт.
Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Статтями 7,16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
Слідчий суддя, при вирішенні питання накладення арешту на майно, бере до уваги, те що на даний час спір щодо майна на яке слідча просить накласти арешт є предметом розгляду справи про визнання недійсним договорів купівлі продажу, яка перебуває на розгляді Західного апеляційного суду господарського суду.
У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (відповідно до рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.
Статтею 41 Конституції України, а також статтею 16 КПК України передбачені права, які регулюють право власності та захист права власності державою, у статті 1 протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст.317 ЦК України зміст права власності включає в себе права володіння, користування та розпорядження власником своїм майном. Під володінням розуміється юридична можливість особи впливу на річ, фактичне панування особи над річчю. Користування полягає у наявності у особи можливості видобувати споживчі властивості речі. Право розпорядження полягає у юридичній можливості власника визначати фактичну і юридичну долю речі.
Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження,у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема,вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Зі змісту наведеного, вбачається, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.
На цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників (володільців) майна з метою забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити достатність підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту
З огляду на викладене слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим не доведено, що майно, про арешт якого ставиться питання, має значення доказу в даному кримінальному провадженні і підпадає під критерії, визначені у ст. 98 КПК України, зокрема, не обґрунтовано в достатній мірі, що воно є об`єктом вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди, і які інші відомості можна отримати за його допомогою, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження № 0000179 від 14.06.2019 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 365-2 КК України,
Також стороною обвинувачення не доведено існування ризиків, визначених у абзаці другому ч. 1 ст. 170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
З урахуванням наведеного слідчий суддя дійшов висновку, що у задоволенні внесеного клопотання слідчого про арешт майна слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 131, 132, 170, 171, 172, 173, 175, 309 КПК України,

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС відділу СУ ГНУП в Закарпатській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_4 , про накладення арешту на майно, саме : на об?єкт нерухомості - комплекс будівель та споруд АЗС, що в АДРЕСА_2 , які на праві приватної власності зареєстровано за Приватним науково виробничим підприємством «Промтехдіагностика». відмовити; на об?єкт нерухомості - комплекс будівель та споруд АЗС, що в АДРЕСА_3 , які на праві приватної власності зареєстровано за Приватним науково виробничим підприємством «Промтехдіагностика»; на об?єкт нерухомості - комплекс будівель та споруд АЗС, що в АДРЕСА_4 , які на праві приватної власності зареєстровано за Приватним науково виробничим підприємством «Промтехдіагностика» - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1