ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №613/1115/17 Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11кп/818/3222/19 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
з секретарем - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

в режимі відеоконференції

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2019 року про продовження ОСОБА_10 , ОСОБА_9 строку тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання захисників та обвинувачених про зміну запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора та продовжено ОСОБА_10 , ОСОБА_9 строк тримання під вартою на 60 днів до 18 листопада 2019 року.
Не погодившись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_10 через канцелярію ДУ «Харківський слідчий ізолятор» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2019 року та направити матеріали за клопотанням про продовження строку тримання під вартою до суду першої інстанції для повторного розгляду в іншому складі суду. Апелянт вказує, що ухвала судді є необґрунтованою, існування ризиків, вказаних у клопотанні прокурора недоведеним. Всупереч вимогам кримінально-процесуального закону прокурором обвинуваченому копій клопотання про продовження строку тримання під вартою та матеріалів, якими воно обґрунтоване не надано, чим порушено його права на захист.
Також обвинувачений ОСОБА_9 через канцелярію ДУ «Харківський слідчий ізолятор» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2019 року та направити матеріали за вказаним клопотанням до суду першої інстанції для повторного розгляду в іншому складі суду. Вважає існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України не доведеним. Водночас посилається на погіршення стану його здоров`я.
Вислухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та захисників на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора, який заперечував проти їх задоволення, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів можуть вдатися до відповідних дій.
Органами досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187, ч.1 ст.309 КК України. Одне з інкримінованих обвинуваченим правопорушень відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років із конфіскацією майна.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.
Апеляційний суд, не вирішуючи наперед питання доведеності вини обвинувачених, погоджується з висновком суду першої інстанції, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів у разі застосування до ОСОБА_10 , ОСОБА_9 не зможе запобігти ризикам, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 цього Кодексу.
Так, ОСОБА_10 , ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину проти власності, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна, раніше неодноразово судимі, не мають міцних соціальних зв`язків, неодружені, офіційно непрацевлаштовані, без джерел прибутку. Також до апеляційних скарг не додано даних про захворювання, які перешкоджають або унеможливлюють перебування обвинувачених під вартою.
За таких обставини колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами обвинувачених щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою. Твердження обвинувачених щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.
З огляду на значені для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Колегією суддів будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, вважає за необхідне ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2019 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2019 року про продовження ОСОБА_10 , ОСОБА_9 строку тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді