ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/2430/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 629/761/19-к
Категорія: ч.2 ст. 186 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 травня 2019 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Милівка, Близнюківського району, Харківської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 13.11.2008 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки;
- 27.08.2009 року Близнюківським районним судом Харківської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України до 6 років позбавлення волі. Звільнений 13.02.2015 року по відбуттю строку покарання,
- 17.03.2016 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 10.08.2018 року по відбуттю строку покарання,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 24 листопада 2018 року, близько 01-20 години, ОСОБА_7 , знаходився поблизу клубу «Фері» на 5 мікрорайоні в м. Лозова, Харківської області, де в той час знаходився раніше не знайомий йому ОСОБА_8 зі своєю дружиною ОСОБА_9 . Побачивши, що ОСОБА_8 перебуває в стані алкогольного сп`яніння та конфліктує зі своєю дружиною, ОСОБА_7 підійшов до лавочки, біля якої перебував ОСОБА_8 , з яким у нього виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 наніс один удар кулаком в область обличчя ОСОБА_8 , спричинивши фізичний біль, від якого останній впав та з руки випустив мобільний телефон марки «Lenovo A 1000». Побачивши мобільний телефон, у ОСОБА_7 виник умисел на відкрите викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, з метою наживи, ОСОБА_7 , наніс один удар ногою в область обличчя ОСОБА_8 , спричинивши фізичний біль та відкрито викрав мобільний телефон марки «Lenovo A 1000», вартістю 550 гривень, спричинивши майнову шкоду потерпілому на вказану суму. Після скоєння злочину з місця події зник, викраденим розпорядився на власний розсуд.
В апеляційній скарзі, обвинувачений просить вирок районного суду в частині призначеного покарання змінити у зв`язку з його суворістю та пом`якшити призначене покарання. В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачений послався на те, що в нього є малолітня дитина та мати інвалід, які потребують догляду. Крім того зазначив, що в суді першої інстанції він не погоджувався на проведення судового розгляду в порядку передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, а його показання судом були невірно трактовані.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі, а також заперечення прокурора, що вважав оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України, колегія суддів переглядає вказане судове рішення в межах апеляційної скарги обвинуваченого.
Так відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження,визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, а саме розписка обвинуваченого ОСОБА_7 від 30.05.2019 року (а.с.35)про те, що він визнав себе винним, вимоги ч.3 ст.349 КПК України йому роз`яснені в повному обсязі, в тому числі щодо неможливості оскарження в апеляційному порядку ті обставини, які не досліджувалися судом першої інстанції.

Крім того, в судовому засіданні від 30.05.2019 року в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив свою вину за пред`явленим обвинуваченням, йому в повному обсязі, головуючим по справі йому тричі було роз`яснено суть пред`явленого обвинувачення та положення ч.3 ст.349 КПК України з чим обвинувачений погодився та не заперечував проти такого порядку розгляду справи.
Відповідно до звукозапису технічного носія, на якому зафіксований судовий розгляд по цьому кримінальному провадженню, та журналу судового засідання від 30 травня 2019 року (арк.73-75), колегія суддів приходить до висновку, що головуючим по справі в повному обсязі були роз`яснені обвинуваченому вимоги ч.3 ст.349 КПК України і він не заперечував провадити судовий розгляд без дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювались, а також оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Крім того, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 ретельно допитувався та він надавав показання по вказаному епізоду, вказуючи на певні обставини вчинення злочину. Будь-яких показань щодо невизнання своєї вини за пред`явленим обвинуваченням та необхідністю дослідження доказів на підтвердження його невинуватість у вчиненні злочину за ч.2 ст.186 КК України він не надавав.
Під час апеляційного розгляду обвинуваченим не було надано відомостей на підтвердження доводів про порушення судом першої інстанції вимог ч.3 ст.349 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Також, в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 надавав показання про те, що оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим, а також підтвердив свою вину за обвинуваченням, визнаного судом першої інстанції доведеним, не заперечував, що він вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України.
Отже, версія та доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про незгоду з оскаржуваним вироком, внаслідок порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, а також щодо необґрунтованого визнання обвинуваченого винним у вчиненні злочину за ч.2 ст.186 КК України мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні поданої апеляційної скарги.
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та відомості про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, судимості в законному порядку не зняті та не погашені, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, офіційно не працевлаштований, за місцем реєстрації характеризується формально позитивно, тобто обставини на які посилається в апеляційній скарзі обвинувачений.
Відповідно до ст.66 КК України судом враховано наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та визнання вини. Судом також встановлено та враховано, , обставину, що обтяжує покарання, відповідно до ст.67 КК України - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Посилання обвинуваченого на наявність в нього на утриманні неповнолітньої дитини 2016 року народження та матері, яка є інвалідом, не можуть бути підставами для пом`якшення призначеного покарання, оскільки судом першої інстанції, тобто мінімальне покарання, яке передбачене санкцією частини 2 статті 186 КК України.

Отже, суд першої інстанції, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши відомості про особу обвинуваченого та врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 , а також попередження вчинення ним нових злочинів не можливе без його ізоляції від суспільства, тобто лише при позбавленні волі у межах, що встановлені санкцією ч.2 ст.186 КК України. Такий вид і міра покарання, що призначений судом першої інстанції, на думку колегії суддів, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів.
За таких обставин, апеляційна вимога обвинуваченого ОСОБА_7 про можливість пом`якшення призначеного покарання, з урахуванням наведених доводів, належить вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер і не можуть вважатися достатніми підставами для будь-якого пом`якшення покарання за умисний тяжкий злочин, що вчинений обвинуваченим.
З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування вироку районного суду по тим доводам, що викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 .
Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про неможливість призначити більш м`якого покарання за доводами обвинуваченого, оскільки вони не ґрунтуються на нормах КК України.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст.ст. 50 та 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами обвинуваченого про зайву суворість покарання, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 30 травня 2019 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 - в той самий строк з дня отримання ним копії судового рішення.

Судді

________________ ________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_10 ОСОБА_4