ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/270/19 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ст.115, 185, 187, 198, 257,263 КК
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2019 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - прокурора ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13

при секретарі ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзвязку в приміщенні Тернопільського апеляційного суду матеріали провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_11 - ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , захисника обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_15 на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року задоволено клопотання прокурора та продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк до 07 жовтня 2019 р. відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , раніше судимого: 18.12.1996 Калуським міськрайонним судом за ст.ст. 140 ч. 2, 140 ч. З, 42 КК України до 3 років позбавлення волі; 10.04.2001 Калуським районним судом за ст.ст. 81, ч. 4, 89 ч. 1, 140 ч. 2, 145 ч. 1, 17, 140 ч. 2, 42 КК України до 6 років позбавлення волі; 03.12.2008 Липовецьким районним судом за ст.ст. 187 ч. З, 69, 71 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі; 12.12.2016 Сокальським районним судом за ст. 391 КК України до штрафу у розмірі 850 грн.,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 28, п.п. 6, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст. 187, ч.1 ст. 14, ч.4 ст.187, ч.1 ст. 14, ч.5 ст.185, ч.2 ст. 28, с.198, ст. 257, ч.3 ст.28, ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 309, ч.4 ст. 358 КК України;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_2 , жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 04.10.2001 Жидачівським районним судом Львівської області за ст. 142 ч. 2 КК України до 5 років позбавлення волі; 28.11.2005 Жидачівським районним судом Львівської області за ст.ст. 309 ч. 1, 71 КК України до 1 року 8 місяців позбавлення волі; 03.11.2007 Жидачівським районним судом Львівської області за ст. 187 ч. 2 КК України до 7 років та 6 місяців позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.28, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ст.257, ч.3 ст.28, ч.1 ст.263 КК України;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , в силу ст.89 КК України не судимий,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.28, п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ст.257 КК України;

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Заставне Іваничівського району Волинської області, жителя АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, ч.1 ст.14, ч.4 ст.187, ч.1 ст.14, ч.5 ст185, ст.257, ч.3 ст.28, ч.1 ст.263 КК України;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця та жителя АДРЕСА_5 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, ч.1 ст.14, ч.4 ст.187, ч.1 ст.14, ч.5 ст.185, ст.257КК України.

В апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_11 ОСОБА_7 просить ухвалу місцевого суду скасувати та постановити нову, якою ОСОБА_11 звільнити з під-варти, оскільки вважає її незаконною та необґрунтованою.

Зокрема зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їх більш м`яким запобіжним заходом мають бути зроблені за результатами з`ясування обставин злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинуваченого під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади), поведінки обвинуваченого під час попередніх розслідувань, якщо вони були (способу життя, самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Не можуть бути підставою продовження строку дії запобіжного заходу тільки ті факти, які досліджувались при первинному запобіжному заходу.

Сама по собі тяжкість обвинувачення без посилання на конкретні фактичні обставини справи не є відповідною і достатньою підставою для тримання особи під вартою відповідно до практики Європейського суду з прав людини.

Стверджує, що ні в клопотанні прокурора, ні в ухвалі суду не наведені будь-які доводи про те, що жоден із більш мяких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

При цьому, як зазначає апелянт, ОСОБА_11 згідно ст.89 КК України не судимий, має освіту, позитивні характеристики, постійне місце проживання, міцні соціальні звязки.

Також вказує, що відповідно до ухвали Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2019 року, якою строк тримання під вартою обвинувачених продовжено до 09 серпня 2019 року, строк тримання обвинувачених під вартою слід обчислювати саме з 29 травня 2019 року, а не з 11 червня 2019 року - дати закінчення дії попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою, оскільки це є порушенням вимог КПК України;

- захисник обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та обрати обвинуваченим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 запобіжний захід у виді особистого зобовязання, оскільки вважає її незаконною та необґрунтованою.

Зокрема зазначає, що сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , не може бути безумовною підставою для продовження їм запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Також, згідно рішення ЄСПЛ по справі «Ноймайстер проти Австрії», позбавлення волі особи (тримання під партою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку з призначенням покарання у виді позбавлення волі.

Окрім того, як зазначає апелянт, у рішенні від 19.10.2000 у справі « Wloch v. Poland» ЄСПЛ зазначив, що, окрім фактичної сторони, для «розумної підозри» в значенні п.«с» §1 ст.5 потрібно, щоб можна було обґрунтовано вважати, що зазначені обставини охоплюються однією зі статей кримінального кодексу, які визначають злочинну поведінку. Отже, вочевидь не може бути «розумної підозри», якщо дії чи обставини, що ставляться в провину затриманому, не складали злочину в той час, коли вони відбувались» (§108).

Вказує, що у матеріалах справи відсутні дані, які б свідчили про наявність сукупності ознак, що формують об`єктивну сторону бандитизму, а саме тих, що свідчать про існування озброєної організованої групи, яка набула всіх ознак цілісного об`єднання ще до початку вчинення нападницьких дій, та що її учасники ретельно, довготривало готувалися до вчинення нападу, досягли згоди щодо вчинення нападу та подальшої спільної злочинної діяльності такого ж характеру.

Стверджує, що в обвинувальному акті має бути викладено обвинувачення особі, яке вважається доведеним на стадії досудового розслідування і бути конкретним, відповідати вимогам кваліфікації інкримінованих злочинів, однак обвинувальний акт, що надійшов до суду, не містить чіткого (конкретного) викладення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, які згідно положень ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Що стосується ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на які у своїй ухвалі посилається місцевий суд, то апелянт зазначає, що в ній вказані абстрактні припущення, котрі жодним чином не підтверджені належними доказами. Припущення, що обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_13 будуть вчиняти кримінальні правопорушення чи продовжать кримінальні правопорушення, також жодним чином не підтверджені.

Вказує, що обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_13 мають стійкі соціальні зв`язки з родиною, постійне місце проживання, самі являються на кожний виклик слідчого, самостійно прибули до суду для вирішення питання щодо обрання відносно них запобіжного заходу, а відтак є особами, які не схильні до переховування.

Під час досудового розслідування даних про те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 намагалися чи намагатимуться ухилитися від слідства або перешкоджати встановленню істини по даному кримінальному провадженню, встановлено не було.

Окрім того, зазначає, що оскільки строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не повинен перевищувати шістдесяти днів, продовження строку на два місяці може призвести до порушення вимог ст. 197 КПК та перевищення максимального строку тримання під вартою;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 . ОСОБА_15 просить ухвалу місцевого суду скасувати як незаконну та необґрунтовану.

Вказує, що жодних підстав вважати, що ОСОБА_10 буде переховуватись від слідства, впливати на учасників кримінального провадження чи спробує вчинити інше кримінальне правопорушення, немає, не обґрунтовано у клопотанні, а при його розгляді в суді - не доведено.

Зазначає, що наявність ризику того, що обвинувачений ОСОБА_10 переховуватиметься від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливатиме на свідків, перешкоджатиме кримінальному провадженню, вчинить інше кримінальне правопорушення чи продовжить кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується судом, в ухвалі нічим не обгрунтована.

Стверджує, що спроб переховуватись від органів досудового розслідування ОСОБА_10 не чинив, наміру чинити тиск на інших учасників кримінального провадження, тим більше вчиняти протиправні дії, не має.

Вважає, що обраний найсуворіший вид запобіжного заходу щодо ОСОБА_10 у вигляді тримання під вартою не відповідає меті його застосування, є безпідставним, а тому продовження його застосування є невиправданим та недоцільним.

Окрім того зазначає, що ухвала Калуського міськрайонного суду, відповідно до якої ОСОБА_10 продовжено термін тримання під вартою строком на 60 днів, була винесена 29.05.2019 року і термін її дії закінчився 28.07.2019 року. Відтак в порушення норм КПК колегією суддів 31.07.2019 року винесено наступну ухвалу про продовження терміну тримання під вартою ОСОБА_10 терміном на 60 діб з 09.08.2019 р. по 07.10.2019 року. Таким чином, суд постановив рахувати двомісячний строк продовження тримання під вартою з часу закінчення дії попередньої ухвали, тобто з 31.07.2019 року. Проте судом не враховано, що, постановляючи 31.07.2019 року нову ухвалу, суд застосовує цей запобіжний захід на термін до 60 діб з часу постановления ухвали;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою відмовити.

Вважає, що вказана ухвала є незаконною та необгрунтованою, такою, що прийнята з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що попередньою ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2019 року, яка оскарженню не підлягала, строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів визначено з 11 червня 2019 року по 09 серпня 2019 року включно. Ухвалу допущено до виконання з 11 червня 2019 року. Вказує, що оскільки ухвала суду набрала законної з моменту оголошення, а саме 29 травня 2019 року, то строк її дії завершився 28 липня 2019 року.

У відповідності до частини першої ст. 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про гримання під вартою або продовження строку гримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Зазначає, що у разі продовження тримання під вартою попередня ухвала втрачає свою силу. Такий підхід відповідає загальній засаді законності кримінального провадження.

Вказує, що продовження запобіжного заходу не може означати, що запобіжний захід, який був продовжений, триває і надалі, оскільки він уже продовжений і попередня ухвала автоматично втрачає свою силу, оскільки по одному запобіжному заходу не може бути і діяти дві ухвали, строк дії яких триває, оскільки це унеможливлює належний правовий захист.

Водночас, як зазначає апелянт, клопотання про продовження запобіжного заходу подано після спливу дії попередньої ухвали, тобто з порушенням вимог частини першої ст. 199 КПК України, що фактично виключає можливість задоволення такого клопотання. Прокурору слід було звертатися з клопотанням про обрання запобіжного заходу, а суду звільнити обвинувачених, оскільки вони три дні утримувалися під вартою без належної правової підстави.

Також зазначає, що сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 , не може бути безумовною підставою для продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Також згідно рішення ЄСПЛ по справі «Ноймайстер проти Австрії» позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Вказує, що, постановляючи ухвалу про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд має враховувати, що відповідне клопотання подається прокурором окремо щодо кожного із кількох обвинувачених (на підставі ч. 4 ст. 184 КПК). У такому клопотанні обов`язково повинно бути наведено обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою суд розглядає такі клопотання окремо, про що відповідним чином зазначається в ухвалі. При цьому такий порядок забезпечує виконання судом вимог ст. 178 КПК щодо врахування особи обвинуваченого. Так, у кримінальному провадженні, по якому обвинувачуються шість осіб, шістьом з них суд неодноразово продовжував застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому з ухвал суду не вбачається дослідження питань, передбачених ст. 178 КПК, до кожного з обвинувачених.

Такі випадки нівелюють вимогу про дотримання законності у сфері обмеження права на свободу у кримінальному провадженні. Суд зобов`язаний враховувати обставини, перелік яких передбачений ст. 178 КПК, для оцінки ризиків, які можуть слугувати поряд з підставами, визначеними ст. 177 КПК, загальною підставою для продовження тримання під вартою. У зазначених випадках суд покладався лише на правову кваліфікацію вчиненого, надану стороною обвинувачення, що є недостатнім для прийняття законного судового рішення.

Вказує, що у всіх випадках Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області, продовжуючи тримання під вартою на підставі ст. 331 КПК, посилається на положення цієї статті та в резолютивній частині ухвали вказує строк, до якого продовжено цей запобіжний захід, що є грубим порушенням норм КПК та практики ЄСПЛ. Положення ст. 331 КПК лише вказують на обов`язок суду ініціювати розгляд питання про доцільність подальшого тримання під вартою обвинуваченого за відсутності клопотання прокурора. Розгляд цього питання має відбуватися за нормами Глави 18 КПК з обгрунтуванням наявності ризиків у кримінальному провадженні та необхідності подальшого застосування тримання під вартою.

На думку апелянта, має місце систематичне порушення прав обвинувачених як щодо строків тримання їх під вартою, так і обрання їм запобіжного заходу однією ухвалою щодо всіх без аналізу обставин, передбачених ст. 178 КПК України.

Щодо посилання суду на те, що в даному випадку публічний інтерес переважає над презумпцією невинуватості, то апелянт зазначає, що у відповідності до справи "Вітрук проти України" від 16 вересня 2010 року (остаточне 20.02.2011 року заява №26127/03) Суд нагадує, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обгрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів, на які посилався заявник у своїх клопотаннях про звільнення з-під варти. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (див., серед інших джерел, рішення в справі «Лабіта проти Палії» (Labita у. Italy) [ВП], заява № 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).

Вказує, що зі спливом певного часу суспільний інтерес так чи інакше перестає бути більш вагомим і необхідні нові ризики. Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_9 перебуває під вартою з 03 січня 2018 року, а у суді першої інстанції в жовтні 2018 року відбулося лише підготовче судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення з коротким викладом доводів апеляційних скарг, пояснення обвинувачених та їх захисників на підтримку поданих апеляційних скарг з мотивів, наведених у них, думку прокурора про законність і обґрунтованість ухвали суду та безпідставність доводів обвинувачених та їх захисників, перевіривши судове рішення в межах апеляційних скарг та обговоривши їх доводи, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст.199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу, та умови, за яких таке продовження можливе.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

На думку колегії суддів, ухвала місцевого суду відповідає зазначеним критеріям.

Як вбачається з матеріалів справи, на розгляді в Калуському міськрайонному суді Івано-Франківської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000089 стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 за ст.ст. 28 ч. З, 115 ч. 2 п.п. 6, 12, 187 ч. 4, 14 ч. 1, 187 ч. 4, 14 ч. 1, 185 ч. 5, 28 ч. 2, 198, 257, 28 ч. З, 263 ч. 1, 309 ч. 1, 358 ч. 4 КК України, за фактами розбійного нападу на подружжя ОСОБА_16 та умисного вбивства ОСОБА_17 , розбійного нападу на ОСОБА_18 , готування до вчинення розбійного нападу на ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , готування до крадіжки майна ОСОБА_21 , придбання та зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, незаконного придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту та інших злочинів.

30 липня 2019 року прокурор відділу прокуратури Івано-Франківської області звернувся до Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області з клопотанням про продовження обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 строку тримання під вартою, мотивуючи його тим, що ризики, наявність яких стала підставою для застосування щодо них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися, продовжують існувати, а тому, враховуючи особи обвинувачених, тяжкість вчинених ними діянь та інші обставини справи, для уникнення ризиків, які вказані у клопотанні, просив його задовольнити.

Задовольняючи клопотання прокурора, місцевий суд мотивував своє рішення тим, що на момент судового розгляду кримінального провадження наявні відповідні ризики, передбачені ст.177 КПК України, які не зменшились та виправдовують подальше тримання обвинувачених під вартою, зокрема, наявні ризики переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілих з метою уникнути кримінальної відповідальності, продовжувати вчиняти кримінальні правопорушення.

При цьому колегія суддів місцевого суду вірно зазначила, що обраний відносно обвинувачених запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідає особам обвинувачених, характеру та тяжкості кримінальних правопорушень, що їм інкримінуються, не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, ухиленню від суду, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Зокрема, з наявних в матеріалах справи даних щодо обвинуваченого ОСОБА_9 вбачається, що він неодноразово судимий за вчинення корисливих та насильницьких злочинів, не працює, не одружений, не має постійного та стабільного джерела прибутку, що вказує на відсутність міцних соціальних звязків, на даний час обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, що свідчить про його стійку протиправну поведінку. У звязку з чим колегія суддів місцевого суду прийшла до вірного висновку про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які у своєму клопотанні наводить прокурор та які станом на день розгляду клопотання, тобто 31 липня 2019 року, не зменшилися, та продовжила обвинуваченому ОСОБА_9 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Це ж стосується і обвинуваченого ОСОБА_10 , який також неодноразово судимий, в тому числі за вчинення умисних корисливих злочинів, маючи не зняту та непогашену судимість, на шлях перевиховання та виправлення не став, знову обґрунтовано обвинувачується у вчиненні ряду злочинів, за один з яких законом передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, що також свідчить про його стійку протиправну поведінку, а також і про ризики, передбачені п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що він, перебуваючи на волі, або під дією іншого, більш мякого, запобіжного заходу зможе продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

ОСОБА_11 також обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів і, усвідомлюючи можливість застосування відносно нього покарання у виді позбавлення волі, може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, експертів, чинити на них психологічний та фізичний тиск, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. При цьому судом враховано, що ОСОБА_11 не одружений, непрацевлаштований, оскільки відомостей про офіційне працевлаштування суду не надано, не має постійного законного джерела доходу, а отже не має міцних соціальних зв`язків.

Що стосується обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , то колегія суддів місцевого суду також вірно зазначила, що хоча ОСОБА_12 та ОСОБА_13 раніше не судимі, проте обвинувачуються у скоєнні низки в тому числі особливо тяжких злочинів, що свідчить про їхню стійку злочинну спрямованість. Вони не одружені, непрацевлаштовані, не мають постійного законного джерела доходу, а отже не мають міцних соціальних зв`язків.

При цьому колегією суддів місцевого суду, відповідно до практики ЄСПЛ, розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів щодо обвинувачених, однак з урахуванням обставин висунутого обвинувачення, підвищеної суспільної небезпечності інкримінованих обвинуваченим злочинів і суворості покарання, що загрожує кожному з них у разі доведеності їх вини за вчинення умисних тяжких і особливо тяжкого злочинів, а також того, що по даному кримінальному провадженню обвинувачені своїх пояснень не надали, свідки не допитувались, письмові та речові докази судом не досліджені, колегія суддів місцевого суду, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду, прийшла до вірного висновку про те, що інші (альтернативні) запобіжні заходи не здатні забезпечити їх належну процесуальну поведінку.

Враховуючи, що запобіжний захід у виді тримання під вартою обраний обвинуваченим раніше і на теперішній час обставини, які були враховані при обранні запобіжного заходу, не змінились, тому і заявлені ризики не зменшилися.

Таким чином, наявність ризиків у межах кримінального провадження ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених прокурором у поданому клопотанні та доведених в судовому засіданні першої та апеляційної інстанцій.

Що стосується доводів апелянтів з приводу того, що ухвала суду про продовження строку тримання під вартою втрачає свою силу у випадку постановлення нової ухвали, якою також продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, і суд не вправі відповідно до вимог КПК України продовжувати строк перебування під вартою із урахуванням терміну дії попередньої ухвали, то слід зазначити наступне.

На підставі положень статті 21 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 203 КПК України ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як вбачається з ухвали Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 строк запобіжного заходу продовжено до 07 жовтня 2019 року та ухвалено допустити до виконання цю ухвалу з 09 серпня 2019 року, тобто з дня закінчення строку дії попередньої ухвали цього ж суду від 29 травня 2019 року, якою обвинуваченим продовжено строк запобіжного заходу з 11 червня по 09 серпня 2019 року.

Таким чином, станом на дату постановлення ухвали (31 липня 2019 року) попередня ухвала Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 29 травня 2019 року про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 під вартою була чинною і строк тримання під вартою не закінчився.

Тобто, продовжуючи строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не порушуючи при цьому строків дії попередньої ухвали, колегія суддів діяла у відповідності до наведених вище норм КПК України і будь-яких порушень вимог кримінального процесуального Закону колегією суддів апеляційного суду не виявлено.

При цьому клопотання про продовження запобіжного заходу всупереч твердженням апелянта у відповідності до вимог частини першої ст. 199 КПК України прокурором подано 30 липня 2019 року, тобто за 9 днів до закінчення терміну дії попередньої ухвали суду від 29 травня 2019 року, якою строк тримання під вартою обвинувачених продовжено до 09 серпня 2019 року.

Що стосується доводів апелянта про те, що, постановляючи ухвалу про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд має враховувати, що відповідне клопотання подається прокурором окремо щодо кожного із кількох обвинувачених на підставі ч. 4 ст. 184 КПК, то слід зазначити, що такі доводи є необґрунтованими, оскільки прокурор у відповідності до вказаних вимог подав до суду клопотання про продовження строку тримання під вартою по кожному обвинуваченому окремо, а суд в свою чергу належним чином ці клопотання дослідив та, з урахуванням вимог кримінального процесуального Закону, прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи захисника обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ОСОБА_8 про неконкретність висунутого її підзахисним обвинувачення, оскільки не є предметом розгляду в даному судовому засіданні.

З огляду на викладене судом першої інстанції при розгляді клопотань прокурора повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зазначені в апеляційних скаргах підстави, в яких апелянти просять скасувати ухвалу місцевого суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду ухвалити законне та вмотивоване рішення, колегією суддів не виявлено, а наведені в апеляційних скаргах доводи не є достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

У зв`язку із наведеним, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2019 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без змін, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_11 - ОСОБА_7 , обвинуваченого захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , захисника обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_15 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи