Провадження № 11-сс/4820/500/19
Категорія : на ухвалу слідчого судді Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі :
судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника

КП «Цивільжитлобуд» ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому апеляційну скаргу КП «Цивільжитлобуд» на ухвалу слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 11 жовтня 2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0006924,

у с т а н о в и л а :
11 жовтня 2019 року заступник начальника управління другого відділу розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС у Хмельницькій області ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим з прокурором прокуратури Хмельницької області, про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , право володіння на яку належить ОСОБА_7 , яка збудована і перебуває в КП «Цивільжитлобуд». Окрім того, просив заборонити вчиняти реєстраційні дії щодо цієї квартири.

Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 11 жовтня 2019 року клопотання слідчого задоволено частково та накладено арешт (з забороною відчуження, розпорядження та користування) на вказану квартиру з метою забезпечення збереження речового доказу, запобігання можливості його знищення або відчуження.
В апеляційній скарзі представник КП «Цивільжитлобуд» просила ухвалу слідчого судді скасувати і постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання про накладення арешту на квартиру відмовити.

Посилалась на істотне порушення вимог кримінального процесуального права, зокрема, неправильне застосування передбачених законом підстав для арешту майна, неповідомленні власника майна про розгляд справи та порушення строків розгляду клопотання про накладення арешту.

Уважала, що спірна квартира не є речовим доказом, та не відповідає вимогам ст.98 КПК України, зокрема не була об`єктом протиправних дій, знаряддям вчинення злочину та не містить слідів та інших відомостей, що можуть бути використані як докази, тому відсутні законні підстави для накладення арешту на це майно.

Крім того зазначала, що право власності на новостворене майно виникає з моменту завершення будівництва, або з моменту прийняття його до експлуатації. Відтак, на переконання апелянта, вказана квартира ОСОБА_7 не належить, а тому виконати завдання щодо її арешту неможливо і ухвала слідчого судді порушує права усіх сторін провадження, а тому підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з викладом змісту оскарженого судового рішення та доводів апеляційної скарги; представника КП «Цивільжитлобуд» ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів, заперечення прокурора, потерпілого ОСОБА_7 та слідчого ОСОБА_9 проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Накладаючи арешт на зазначену квартиру, слідчий суддя виходив з того, що ця квартира була об`єктом кримінально-протиправних дій, визнана речовим доказом, а тому з метою забезпечення її збереження існували передбачені законом підстави для накладення на неї арешту.

Такий висновок суду є обґрунтованим і відповідає дійсним обставинам провадження.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку накладення арешту з метою забезпечення збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на викладене при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
На переконання колегії суддів, слідчий надав достатні і належні докази тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя у відповідності до ст.94 КПК України, належним чином оцінив їх з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
Так установлено, що згідно відомостей, внесених до ЄРДР 28 жовтня 2016 року за № 0006924, з 18 січня 2012 року по 18 серпня 2015 року невстановлені особи, діючи з єдиним умислом, спрямованим на заволодіння чужим майном, перебуваючи на території м. Хмельницького, шляхом обману, під приводом зміни проектної та дозвільної документації на житлові будинки №33/2 по вул. Львівське шосе та вул. Інститутська, 6Б у м. Хмельницькому, заволоділи коштами власників квартир вказаних багатоповерхових будинків на загальну суму 123 575 грн, чим завдали потерпілим шкоди у великих розмірах.

Так, службовими особами КП «Цивільжитлобуд» укладено договори пайової участі із фізичними особами, предметом яких було будівництво та здача в експлуатацію приміщень багатоквартирних будинків за вказаною адресою. Проте, після здачі будинку в експлуатацію службовими особами КП «Цивільжитлобуд» складались та пропонувались пайовикам до підписання додаткові угоди до основного договору під приводом зміни проектної та дозвільної експлуатації, проведено зміну нумерації квартир та основні договори у власників вилучались, натомість видавались інші договори, де зазначались інша сума до сплати.

Такі дії кваліфіковані за ч.3 ст.190 КК України.

09 жовтня 2019 року до заступника начальника управління другого відділу розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС у Хмельницькій області ОСОБА_9 надійшло клопотання потерпілого ОСОБА_7 , який є інвестором будівництва будинку за вказаною адресою про збереження майна (квартири АДРЕСА_2 ), визнання речовим доказом та накладення арешту на майно потерпілого з підстав погроз на його адресу керівника КП «Цивільжитлобуд» ОСОБА_10 у розірванні договору купівлі-продажу цієї квартири із подальшим її продажем.

Потерпілий ОСОБА_7 стверджував, що в період з жовтня 2010 по листопад 2011 року ним за вищевказану квартиру сплачено грошові кошти в сумі 207 400 грн та виконав свої зобов`язання за договором. Тому вважав, що погрози керівника КП «Цивільжитлобуд» ОСОБА_10 у розірванні договору купівлі-продажу є підставою для накладення арешту на квартиру з метою запобігти її відчуженню.

Відповідно до договору від 13 жовтня 2010 року, укладеного між КП «Цивільжитлобуд» та ОСОБА_7 , підприємство організовує, замовляє та виконує за рахунок громадянина комплекс робіт по будівництву квартири АДРЕСА_3 .

Тому згідно вимог вказаного договору потерпілий ОСОБА_7 вніс кошти в сумі 207 400 грн на розрахунковий рахунок КП «Цивільжитлобуд» згідно графіків черговості платежів 20.10.2010 в сумі 82 960 грн., 01.03.2011 року в сумі 41 480 грн., 01.06.2011 року в сумі 41 480 грн., 01.11.2011 року в сумі 41 480 грн., тобто провів повний розрахунок. Проте до цього часу КП «Цивільжитлобуд» необхідні документи на зазначений об`єкт нерухомості для реєстрації його права власності не передало, натомість листами від 17.06.2015, 25.10.2018 02.102019 року щоразу повідомляє про необхідність доплати різних сум коштів для проведення нібито остаточного розрахунку.

Постановою слідчого від 10 жовтня 2019 року квартира АДРЕСА_2 , за яку потерпілий ОСОБА_7 перерахував на адресу КП «Цивільжитлобуд» кошти в сумі 207 400 грн., визнана речовим доказом.

Потерпілий ОСОБА_7 в апеляційному суді підтвердив зазначені обставини та наполягав на накладенні арешту на спірну квартиру, усвідомлюючи наслідки такого заходу забезпечення кримінального провадження. Уважав, що ним в повному обсязі та своєчасно виконані обов`язки за договором, проте КП «Цивільжитлобуд» не надало йому документів, необхідних для оформлення права власності. Вимоги КП «Цивільжитлобуд» про внесення додаткових коштів уважає незаконними і вони обумовлені невиконанням підприємством умов договору про своєчасне будівництво будинку, а погрози щодо розірвання договору купівлі-продажу цієї квартири із подальшим її продажем він сприймає як реальні, внаслідок чого йому можуть бути заподіяні значні збитки.

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Ураховуючи викладене, а також те, що зазначена квартира визнана речовим доказом і існує реальна загроза її втрати для потерпілого, слідчий суддя дійшов переконливого висновку про необхідність накладення арешту шляхом тимчасового позбавлення права на її відчуження, розпорядження та користування з метою забезпечення речового доказу, запобігання можливості його знищення або відчуження.
Апеляційний суд зауважує, що заборони для накладення саме арешту на квартиру немає, бо в ній ніхто не проживає, позаяк апелянт не аргументував, які наслідки арешту майна для КП «Цивільжитлобуд».

Водночас незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати або пошкодження такого майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що відсутні законні підстави для накладення арешту та порушені строки розгляду клопотання слідчого є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження.
Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст.172 КПК України клопотання слідчого про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатись без повідомлення, зокрема, іншого власника майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
На переконання колегії суддів, слідчий надав достатні і належні докази тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя відповідно до ст.94 КПК України належним чином оцінив їх з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення про арешт майна.
Отже, підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.407, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:
Ухвалу слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2019 року про накладення арешту ( із забороною відчуження та користування) на квартиру АДРЕСА_3 , з метою збереження речового доказу, запобігання можливості його знищення або відчуження, залишити без змін, а апеляційну скаргу представника КП «Цивільжитлобуд» без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її постановлення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: