Постанова
іменем України
12 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 344/4486/14-к
провадження № 51-325км19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2018 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000846, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області

від 30 травня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років з конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією майна, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років з конфіскацією майна.
Строк відбуття покарання ОСОБА_8 визначено обчислювати з моменту затримання з 3 березня 2014 року.
Зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення: на підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року

№ 838-VIII з 3 березня 2014 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України від 18 травня 2017 року

№ 2046-VIII з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Цим же вироком ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 324 384 грн на відшкодування матеріальної та 150 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Крім того, вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 змінено в частині призначеного покарання. Визнано ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК та призначено йому покарання: за ч. 3 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією всього майна; за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією всього майна, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією всього майна.
Строк відбуття покарання ОСОБА_8 визначено обчислювати з моменту затримання з 3 березня 2014 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII зараховано ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 3 березня 2014 року по 24 жовтня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за розбій, спрямований на заволодіння майном у особливо великих розмірах, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, та незакінчений замах на умисне вбивство з корисливих мотивів, вчинені за таких обставин.
2 липня 2007 року приблизно о 16-ій год 25 хв. ОСОБА_7 , знаходячись в пункті обміну валют магазину «Оріон», розташованого у ТК «Меркурій» по вул. Галицькій, 40 в м. Івано-Франківську, повернув гроші в сумі 8000 доларів США своєму знайомомуОСОБА_9 , які той поклав у поліетиленовий пакет чорного кольору з написом «Воss» та зберігав при собі.
Після цього ОСОБА_9 висунув ОСОБА_7 категоричну вимогу повернути йому решту частини боргу в сумі 1800 доларів США. В цей час ОСОБА_7 з метою неповернення решти боргута заволодіння раніше повернутими потерпілому грошима та іншим майном вирішив напасти у безлюдному місці на ОСОБА_9 та позбавити його життя. З цією метою він озброївся невстановленим колото-ріжучим предметом типу ножа.
2 липня 2007 року приблизно о 16-ій год 30 хв. ОСОБА_7 з метою реалізації свого злочинного умислу під надуманим приводом отримання грошей від своїх знайомих у сумі 1800 доларів США та повернення їх потерпілому запропонував ОСОБА_9 зайти в під`їзд будинку АДРЕСА_2 , де нібито мала відбуватись передача грошей. Потерпілий,котрий мав при собі поліетиленовий пакет з написом «Воss» із грошима в сумі 14200 євро і 30000 грн власних коштів, а також 8000 доларів США, які повернувОСОБА_7 , з цим погодився.
Перебуваючи у під`їзді будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, з метою вчинення розбою та умисного вбивства потерпілого з корисливих мотивів колото-ріжучим предметом типу ножа правою рукою умисно завдавОСОБА_9 чотирицілеспрямовані удари в життєво важливі ділянки

тіла шию та грудну клітку, однак довести свій злочинний намір до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі, так як потерпілому вдалося втекти з місця події, а в подальшому ОСОБА_9 було надано своєчасну медичну допомогу.
Під час нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 заволодів поліетиленовим пакетом з грошима, які належали потерпілому.
За таких обставин ОСОБА_7 своїми злочинними діями спричинив потерпілому ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення, у вигляді проникаючої колото-різаної рани в ділянці грудної клітки зліва з ушкодженням перикарду, що супроводжувалась лівобічним гемопневмотораксом, та різаної рани шиї з ушкодженням перстневидного хряща, що проникала в порожнину трахеї, заволодівши грошима потерпілого на загальну суму 166 763 грн 89 коп., чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду в особливо великих розмірах.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок суворості, просить судові рішення щодо ОСОБА_7 скасувати і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Вважає, що всупереч вимогам ч. 3 ст. 415 КПК при новому розгляді в суді першої інстанції не виконано вказівок апеляційного суду, яким скасовано попередній вирок, зокрема, не допитано свідка ОСОБА_10 . Посилається на порушення судами приписів п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК щодо обов`язкового встановлення шкоди експертним шляхом. Вказує на неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 , оскільки вважає, що в діях її підзахисного відсутній прямий умисел на позбавлення життя потерпілого. На думку захисника, при призначенні ОСОБА_7 покарання судом не було враховано відсутність будь-яких тяжких наслідків для здоров`я потерпілого, а також безпідставно взято до уваги те, що ОСОБА_7 переховувався від органів досудового розслідування.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необґрунтованою та просив залишити її без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_7 без зміни.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 , яка просила задовольнити касаційну скаргу, прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, як зазначено у ст. 438 КПК, є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин та підтверджений доказами, які досліджено та оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК.
Обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_7 у вчиненні вказаних злочинів, суд у вироку послався на показання потерпілого ОСОБА_9 , який зазначив, що зі ОСОБА_7 давно знайомий, здійснював з ним валютні операції в обміннику, де той працював. На роботі, а саме в «Приватбанку» мав власні кошти, бо хотів купити автомобіль. 02 липня 2007 року приблизно о 1112 год на прохання ОСОБА_7 позичив йому 1800 доларів США за умови повернення до 16-ої год в цей же день. А того ж дня приблизно о 15-ій год зустрівся з ОСОБА_7 , який повернув йому 8000 доларів США, позичених напередодні, а для отримання 1800 доларів США запропонував піти з ним до під`їзду на вул. Дністровській, де останньому повинні передати гроші і він йому поверне борг. На пропозицію погодився і разом з ОСОБА_7 пішов на вул. Дністровську. При цьому, крім 8000 доларів США, повернених ОСОБА_7 , мав з собою власні кошти, а саме 14200 євро і 30000 грн, з якими здійснював того ж дня валютні операції. Коли зайшли у під`їзд, ОСОБА_7 до нього різко повернувся і завдав приблизно чотири удари гострим предметом, подібним на ніж, у грудну клітку та шию. Далі він відштовхнув ОСОБА_7 , телефон і пакет з грошима, які тримав у руках, впали і йому вдалося втекти. Після цього зміг повернутися до місця своєї роботи, яке знаходилося на відстані 200 метрів, звідки його відразу службовим автомобілем відвезли до лікарні.
Вказані показання потерпілого суд визнав достовірними, зазначивши, що вони підтверджуються іншими доказами, безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_11 , яка бачила людину, котра виходила з пакетом з під`їзду на вул. Дністровській, свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які зазначили, що ОСОБА_9 прийшов до банку, де працював, увесь в крові, тримався за шию. Зрозумівши, що зволікати не можна, ОСОБА_9 відвезли до лікарні; даними, що містились у протоколах огляду місця події, протоколах проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_11 .
Крім того, за даними висновку експерта № 1241 у ОСОБА_9 виявлено тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення, у вигляді проникаючої колото-різаної рани в ділянці грудної клітки зліва з ушкодженням перикарду, що супроводжувалась лівобічним гемопневмотораксом, та різаної рани шиї з ушкодженням перстневидного хряща, що проникала в порожнину трахеї, які утворились від дії плоского колючо-ріжучого предмета типу ножа і можуть відповідати терміну, зазначеному в постанові.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину не визнав і вказував про непричетність до скоєння злочинів, суд належно перевірив та обґрунтовано визнав їх безпідставними з огляду на показання потерпілого ОСОБА_9 про вчинення злочинів щодо нього саме ОСОБА_7 .
Водночас, у матеріалах провадження відсутні будь-які дані, які б вказували на наявність у потерпілого підстав для обмови ОСОБА_7 , що підтвердив сам обвинувачений, зазначивши, що в нього з ОСОБА_9 не було неприязних відносин.
Безпідставними колегія суддів вважає і доводи захисника ОСОБА_6 про відсутність у діях ОСОБА_7 прямого умислу на позбавлення потерпілого життя.
Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Отже, замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.
При розмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Як установлено судом, з метою заволодіння чужим майном ОСОБА_7 завдав потерпілому колото-ріжучим предметом типу ножачотири цілеспрямовані удари в життєво важливі ділянки тіла шию та грудну клітку, проте ОСОБА_9 відштовхнув від себе ОСОБА_7 та втік, а потім йому своєчасно було надано медичну допомогу.
Отже, характер і динамічність дій ОСОБА_7 , поведінка його під час вчинення злочинів, обране ним знаряддя злочину колото-ріжучий предмет типу ножа, завдання чотирьох цілеспрямованих ударів у життєво важливі органи потерпілого свідчать про те, що ОСОБА_7 діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілого, однак довести свій злочинний намір до кінця не зміг з причин, що не залежали від його волі.
Доводи захисника ОСОБА_6 про те, що в суді не був допитаний свідок ОСОБА_10 та не було забезпечено право ОСОБА_7 на допит свідка обвинувачення, є безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, впродовж судового провадження суд вживав необхідних процесуальних заходів для виклику свідка ОСОБА_10 , але останній відмовився повідомити місце свого перебування.
У ході судового розгляду, як слідує з аудіозапису судового засідання від 24 квітня 2018 року, прокурор не наполягав на допиті ОСОБА_10 , свідка обвинувачення, а обвинувачений та захисник з цього питання не заперечували.
Водночас, у зв`язку з тим, що свідок ОСОБА_10 не допитувався у судовому засіданні та не підтвердив свої показання, надані в ході досудового розслідування, суд визнав дані, що містилися у протоколі проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_10 , неналежним та недопустимим доказом.
Відповідно до ч. 1 ст. 242 КПК експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст. 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Обвинувачувався ОСОБА_7 та був засуджений за те, що він шляхом розбою заволодів чужим майном в особливо великих розмірах, а саме, грошима в сумі 14200 євро та 8000 доларів США, що за курсом НБУ (за даними довідки УНБУ в Івано-Франківській області № 13-009/918) становить відповідно 96363 грн 89 коп. та 40400 грн, а також 30000 грн, таким чином на загальну суму 166763 грн 89 коп.
Отже, встановлення розміру викраденого майна, предметом якого були гроші, не потребувало спеціальних знань, а тому доводи захисника про порушення вимог п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК, оскільки шкоду не було встановлено експертним шляхом, є необґрунтованими.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд дослідив всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, оцінив докази з точки зору належності, допустимості та достовірності та у відповідності до вимог ст. 374 КПК навів у вироку докази, на підтвердження встановлених обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
А тому доводи захисника ОСОБА_6 про неврахування при новому розгляді в суді першої інстанції вимог ч. 3 ст. 415 КПК є безпідставними.
Отже, вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КПК та є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК кваліфіковано судом правильно.

Також безпідставнимиєй доводи захисника про суворість призначеного ОСОБА_7 покарання.
Вказані доводи за своїм змістом стосуються питання призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Статтями 50і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які згідно зі ст. 12 КК віднесено до злочинів особливо тяжких, особу винного, котрий раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку лікаря нарколога та психіатра не перебуває, не працює, характеризується за місцем проживання нейтрально, думку потерпілого про призначення йому суворого покарання, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

З огляду на наявність у матеріалах провадження відомостей про те, що ОСОБА_7 переховувався від органів досудового розслідування, при призначенні йому покарання судом правильно було зазначено про цей факт та враховано в сукупності з іншими даними про особу обвинуваченого.
Крім того, при перевірці вироку в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції, виходячи з приписів ч. 2 ст. 416 КПК, пом`якшив ОСОБА_7 покарання, таким чином усунув допущену місцевим судом помилку.
Відтак призначене апеляційним судом ОСОБА_7 основне покарання за ч. 3 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК у виді десяти років позбавлення волі відповідає приписам ст. 68 КК, якими визначено, що за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Безпідставними, на думку колегії суддів, слід визнати й доводи захисника про те, що суд мав би врахувати відсутність будь-яких тяжких наслідків для здоров`я потерпілого, оскільки діями ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення, внаслідок чого він переніс як фізичну біль, так і психологічні страждання в зв`язку з погіршенням здоров`я.
Отже, призначене апеляційним судом ОСОБА_7 покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50і 65 КК, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.
А тому для пом`якшення призначеного йому покарання, на думку колегії суддів, підстав немає.
Суд апеляційної інстанції перевірив всі доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , зазначивши мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали, положення закону, якими керувався, а також указав підстави прийнятого рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судових рішень, не встановлено.
Враховуючи зазначене, касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441442 КПК України, Суд

у х в а л и в:
Вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 травня 2018 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 рокущодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3