ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/7539/18 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2237/19 Суддя-доповідач ОСОБА_2 Категорія: ч.1 ст.263 КК України
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 03 травня 2019 року стосовно ОСОБА_8 ,-

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 03 травня 2019 року
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кяхта Бурятської АРСР, українця, громадянина України,
раніше не судимого, одруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину, пенсіонера, інваліда третьої групи, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_8 від покарання з випробуваням терміном на три роки та зобов`язано обвинуваченого, у відповідності до ст. 76 КК України, не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися в органи кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації.
Строк відбування покарання рахується з моменту оголошення вироку, зараховано у строк відбування покарання строк тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» №27 з 13 липня 2018 року по 11 січня 2019 року.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення вимог Розділу III. Придбання, зберігання, перевезення, облік і використання вибухових матеріалів» Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, яка затверджена Наказом МВС України №622 від 21 серпня 1998 року (з подальшими змінами та доповненнями), не маючи передбаченого законом дозволу, у невстановлений час та спосіб, придбав патрони калібру 7,62 мм в кількості 700 одиниць, дві ручні осколкові гранати Ф-1 та дві ручні осколкові гранати РГД-5, які в подальшому, діючи умисно, без передбаченого законом дозволу, знаходячись в приміщенні складу, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Пшенична, 7 в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де, продовжуючи свої злочинні дії, незаконно зберігав, з метою їх подальшого збуту та 23 травня 2018, близько 21 год. 00 хв. збув вищевказані боєприпаси та вибухові пристрої шляхом продажу за готівку у сумі 4 000 (чотири тисячі) гривень громадянину ОСОБА_9 .
Крім того, ОСОБА_8 , діючи повторно, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення вимог Розділу III. «Придбання, зберігання, перевезення, облік і використання вибухових матеріалів» Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, яка затверджена Наказом МВС України №622 від 21 серпня 1998 (з подальшими змінами та доповненнями), не маючи передбаченого законом дозволу, у невстановлений час та спосіб, придбав та перевіз до м. Харкова ручні протитанкові гранати РПГ-22 в кількості 8 одиниць, корпуси ручної гранати РГД-5 із маркуванням у кількості 4 одиниці, запали до ручних гранат УЗРГМ-2 у кількості 4 одиниці, карабін «СКС» калібру 7,62 мм, три пачки з 30 патронами калібру 5,45 мм; 29 патронів калібру 5,45 мм, запаяну металеву коробку (цинк) з патронами калібру 7,62 мм, які в подальшому, діючи умисно, без передбаченого законом дозволу, знаходячись в приміщенні гаражу № НОМЕР_1 гаражного кооперативу «Машинобудівник», який знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Алуштинська, 31-а, де, продовжуючи свої злочинні дії 13 липня 2018 року, близько 13 год. 30 хв., збув шляхом продажу за готівку у сумі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень громадянину ОСОБА_9 .
Також ОСОБА_8 , діючи повторно, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення вимог Розділу III. «Придбання, зберігання, перевезення, облік і використання вибухових матеріалів» Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, яка затверджена Наказом МВС України №622 від 21 серпня 1998 (з подальшими змінами та доповненнями), не маючи передбаченого законом дозволу, у невстановлений час та спосіб, придбав предмети, які за зовнішніми ознаками та конструктивними особливостями співпадають з корпусом ручної осколкової гранати РГД-5 та запал до ручних гранат типу УЗРГМ, та які за вибуховою категорією належать до обмежено-небезпечної та небезпечної відповідно, які в подальшому, діючи умисно, без передбаченого законом дозволу зберігав у власному автомобілі «Renault Trafic» білого кольору з д.н.з. НОМЕР_2 , до моменту їх вилучення в ході обшуку від 13.07.2018 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи правильність кваліфікації дій обвинуваченого та відповідність висновків суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, просить в частині призначення покарання вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 03 травня 2019 року стосовно ОСОБА_8 - скасувати, у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст.75 КК України, що потягло неправильне звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання, та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
Вимагав, в частині призначення покарання, постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 :
- за ч.1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без застосування положень ст. 75 КК України.
В решті вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 03 травня 2019 року залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує, що суд, при призначенні покарання ОСОБА_8 , не мотивував своє рішення щодо можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням та не в повному обсязі врахував суспільну небезпеку злочину, а також наслідки, які б могли настати у випадку використання вказаної зброї та боєприпасів за призначенням.
Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; а також пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок, у відповідності до вимог ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Фактичні обставини справи, кваліфікація дій обвинуваченого та його винуватість у вчиненні злочину сторонами не оспорюються, внаслідок чого суд апеляційної інстанції, у відповідності зі ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє.
Оскільки прокурор у своїй апеляційній скарзі не оспорював правильність кваліфікації дій обвинуваченого та відповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, тобто вважав вирок в цій частині правильним, колегія суддів не вбачає процесуальної необхідності вдруге визнавати ОСОБА_8 винним, що обумовлює часткове задоволення апеляційних вимог прокурора.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання
ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням доводів апеляційної скарги прокурора, фактичних обставин справи, а також змісту вироку, - не в повній мірі виконав вимоги матеріального закону.
Зокрема, згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.
Призначаючи ОСОБА_8 вид та розмір покарання, суд першої інстанції врахував та послався у мотивувальній частині вироку на ступінь тяжкості вчиненого злочину; обставину, що пом`якшує покарання, якою суд визнав щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Крім того, вирішуючи питання про призначення покарання, суд посилався на відомості про особу обвинуваченого.
Згідно відомостей, що є наявними у матеріалах кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий, пенсіонер, інвалід третьої групи, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, працює сторожем в СК «Бригантина», є членом ГО «Луганська обласна спілка учасників бойових дій та АТО «УВО».
Разом з тим, колегія суддів погоджується з апеляційними доводами прокурора щодо м`якості покарання внаслідок безпідставного та необґрунтованого звільнення від його відбування з випробуванням, оскільки судом недостатньо враховано фактичні обставини кримінального провадження, а саме те, що ОСОБА_8 вчинив три епізоди умисного тяжкого злочину ( у тому числі два із них з корисливих мотивів, тобто з метою особистого збагачення), а також те, що обвинувачений здійснив збут цілого арсеналу бойових припасів, а саме: гранатомети РПГ-22 в кількості 8 одиниць, ручні гранати Ф-1, в кількості 2 одиниці, карабін, «СКС» калібру 7,62 мм, патрони калібрів 7,62 мм та 5,45 мм загальною кількістю 1500 штук. При цьому злочинні дії обвинуваченого були припинені за обставин, що не залежали від його волі, оскільки автомобіль під керуванням ОСОБА_8 було зупинено працівниками правоохоронних органів.
Також, колегія суддів погоджується зі слушністю апеляційних доводів прокурора стосовно безпідставності та необґрунтованості застосування судом норм ст. 75 КК України. Так, прокурор вказав, що ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років, але звільнений від відбування покарання з випробуванням, мотивувавши це лише відсутністю судимості, незнаходження на обліках у лікарів нарколога та психіатра. Також, прокурор зазначає, що судом недостатньо враховані ті обставини, що вчинений злочин є умисним, посягає на відносини у сфері громадської безпеки, а також безпеки, що пов`язана з контрольованим обігом вогнепальної зброї, ручних гранат та бойових припасів, у зв`язку з чим становить підвищену суспільну небезпеку.
Отже, виходячи з вищевикладеного, приймаючи до уваги фактичні обставини вчинення злочину ОСОБА_8 , колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції безпідставно призначив обвинуваченому покарання із застосуванням норм ст. 75 КК України.
Крім того, виходячи з вимог матеріального та процесуального закону в абз.2 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» звертається увага суддів на те, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
При цьому, суд першої інстанції в своєму вироку не навів обґрунтованих висновків, які саме підстави свідчать про можливість виправлення ОСОБА_8 при звільненні від відбування призначеного покарання, обмежившись лише формальним твердженням про те, що обвинувачений повинен нести покарання, не пов`язане з позбавленням волі, оскільки його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, можливе без ізоляції від суспільства ( а.с.257 том 2 мотивувальна частина вироку). Вочевидь, зміст цього висновку суду вказує на невмотивованість оскаржуваного судового рішення та невідповідність його вимогам ст.ст.370, 374 КПК України.
Отже, суд першої інстанції зробив висновок про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покаранням, з застосуванням ст.75 КК України, враховуючи лише дані про його особу та обставину, що пом`якшує покарання.
Але суд врахував одні і ті ж самі обставини, як при призначенні покарання, тобто його виду та розміру, так і для вирішення питання про можливість звільнення ОСОБА_8 від його відбування з випробуванням. Зазначене свідчить про неналежну обґрунтованість та вмотивованість рішення суду першої інстанції щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, про що слушно вказував прокурор в своїх апеляційних доводах.
Колегія суддів, також бере до уваги те, що ОСОБА_8 , вчинив три епізоди злочинної діяльності, що вірно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.1 ст.263 КК України. Вказаний злочин, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким та в умовах сьогодення становить підвищену суспільну небезпеку внаслідок того, що предметом цього злочину є бойова зброя та бойові припаси різних видів.
Зі змісту вироку вбачається (арк. 256 вирок передостанній абцаз, том 2), суд, досліджуючи докази, надавав критичну оцінку доводам обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, зазначеними у письмовому клопотанні (том 2, а.с 242-243), щодо оспорювання доказів сторони обвинувачення, посилаючись на те, що такі твердження сторони захисту є надуманими. Крім того, як слушно пояснював прокурор під час апеляційного розгляду і це підтверджується відомостями, що зафіксовані на звукозаписі судового засідання, ОСОБА_8 в суді першої інстанції визнавав свою винуватість в інкримінованому йому злочині частково, в наслідок чого суд першої інстанції досліджував всі докази сторони обвинувачення і лише після їх повного дослідження , обвинувачений, розуміючи наявність об`єктивно дослідженої сукупності доказів, які свідчили на користь обгрунтованості обвинувачення - визнав себе винним.
Більш того, як вбачається зі змісту формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а також зі змісту обвинувального акту, ОСОБА_8 «…. У невстановлений час та спосіб придбав патрони, ручні осколкові гранати, запали до них, карабін «СКС», які в подальшому, діючи умисно, збув….».
Вказані відомості та обставини, вочевидь свідчать про відсутність щирого каяття ОСОБА_8 під час судового розгляду, оскільки залишилося нез`ясованим обставини та спосіб придбання ним бойової зброї та бойових припасів різних видів, що вказує на помилковість висновків суду щодо встановлення такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття. За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що обвинувачений лише визнав себе винним у вчиненні злочину, що фактично не дає підстав вважати про наявність щирого каяття, враховуючи його процесуальну поведінку та ставлення до пред`явленого обвинувачення.
Разом з цим, колегія суддів, дотримуючись ч. 2 ст. 66 КК України, вбачає наявність та визнає обставиною, що пом`якшує покарання визнання вини ОСОБА_8 під час судового розгляду, але ця обставина не свідчить про щире каяття обвинуваченого або активне сприяння розкриттю злочину.
Поряд з цим, колегія суддів, на підставі п. 1 ч.1 та ч. 4 ст. 67 КК України, визнає обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину повторно, оскільки згідно формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_8 вчинював декілька епізодів злочинної діяльності, які кваліфіковано судом за ч. 1 ст. 263 КК України (том 3, а.с 246-247 - вирок)
Що стосується визнання ОСОБА_8 своєї вини, то це саме по собі, при наявності вищевказаних обставин, на думку колегії суддів, не є підставою для застосування ст.75 КК України і звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Враховуючи тяжкість вчиненого злочину, фактичні обставини кримінального провадження та відомості про особу обвинуваченого, підстав для застосування щодо ОСОБА_8 звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України відсутні.
Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак така дискреція повинна застосовуватися лише в межах установлених законом. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановленням рішення.
Відповідно до статті 75 КК України, обов`язковим є врахування даних, які характеризують особу винного, при вирішенні питання, чи є можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, і під час ухвалення рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд має навести переконливі аргументи, що ґрунтуються на конкретних обставинах справи. Цих вимог закону суд першої інстанції належно не виконав.
Отже, колегія суддів вважає необґрунтованим та невмотивованим звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені покарання з випробуванням, суд не повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 50, 65 КК України, а саме внаслідок необхідності дотримання принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання.
Поряд з цим, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого.
При цьому належить врахувати, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, тобто судове рішення повинно виконувати функцію особистої та загальної превенції.
Під час апеляційного розгляду стороною захисту не надано будь-яких даних про особу обвинуваченого, які б могли свідчити про безпідставність та суб`єктивність апеляційних доводів прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_8 покарання та неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Наявність характеристики за підписом дільничного офіцера поліції ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_8 не порушує громадського порядку і що не має компрометуючої інформації стосовно нього, а також довідка про працевлаштування сторожем в СК «Бригантина» істотно не зменшують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину. Посилання обвинуваченого та захисника на необхідність подальшого лікування після отриманої в минулому травми, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки питання щодо неможливості відбування покарання умовах ізоляції від суспільства в наслідок хворобливого стану здоров`я - належить вирішувати в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 84 КК України. При цьому належить врахувати, що висновок органу пробації про те, що виправлення ОСОБА_8 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк не є визначальним для суду в даному, конкретному випадку, виходячи з тяжкості вчиненого злочину та його підвищеної суспільної небезпеки, які вочевидь органом пробації не враховувалися. За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора щодо призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в умовах його реального відбуття, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.
При цьому колегія суддів враховує, що наявність певних соціальний зв`язків обвинуваченого та стан його здоров`я не стали стримуючим фактором від вчинення умисного тяжкого злочину, передбаченого ч. 1ст. 263 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.420 КПК України, необхідність застосування більш суворого покарання та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покаранням є підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.
З огляду на викладене, враховуючи вищенаведені відомості про особу обвинуваченого, фактичні обставини кримінального провадження та тяжкість вчиненого злочину, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого визнання вини під час судового розгляду та обставини, що обтяжує покарання вчинення злочину повторно, колегія суддів дійшла висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та інші більш м`які види покарань не стануть дієвими для досягнення мети щодо його виправлення, а тому вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч.1 ст.263 КК України, на строк 5 (п`ять) років.
З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено достатніх підстав для застосування норм ст.ст. 69, 69-1, 75 КК України стосовно призначеного ОСОБА_8 покарання.

Отже, дотримуючись вимог, передбачених ст. 50 та ч. 2 ст. 65 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що без призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк в умовах ізоляції від суспільства, - виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів є неможливим, а не призначення цього виду покарання не слугуватиме загальним принципам особистої та загальної превенції.
На думку колегії суддів, такий вид та розмір покарання є справедливим і при його реальному відбуванні сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів.
Керуючись ст.ст. 404, 405, п. 3 ч. 1 ст. 407, 418, п.п. 2,4 ч. 1 ст. 420, 371, 373, 374 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 03 травня 2019 року в частині призначеного ОСОБА_8 покарання - скасувати.
Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рахувати з дня фактичного звернення вироку до виконання, зарахувавши в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення, тобто строк тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» №27 з 13 липня 2018 року по 11 січня 2019 року, на підставі ст. 72 ч. 5 КК України, із співвідношення одному дню тримання під вартою відповідає один день позбавлення волі.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_8 - в той самий строк з дня отримання ним копії судового рішення.

Судді

________________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4