Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/289/19 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.05.2019 року. Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницькому матеріали кримінального провадження № 0000125 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 21 версеня 2017 року, яким:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Злинка, Маловисківського району, Кіровоградської області, громадянин України, освіта середня-спеціальна, одружений, працює за цивільно-правовим договором з ТОВ ''УкраїнаМетТоргПлюс'', зареєстрований АДРЕСА_1 , проживає АДРЕСА_2 , на утриманні неповнолітня дитина, раніше не судимий
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом однорічного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Речовий доказ по справі автомобіль ''Volkswagen'' моделі ''Transporter'', реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, який на праві власності належить ОСОБА_6 визначено конфіскувати після вступу вироку в законну силу.

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:
У апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок змінити в частині призначеного покарання, а саме виключити з резолютивної частини вироку додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк два роки, а також конфіскацію речового доказу по справі, а саме автомобіля, який належить на праві власності ОСОБА_6 , в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Зазначає, що не оспорюючи фактичних обставин справи та доведеності своєї вини, вважає вирок суворим в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, а також конфіскування його автомобіля.

Свою вину визнає повністю, розкаюється. Зазначає, що розуміє, що не повинен був сідати за кермо у стані сп`яніння і дуже шкодує, що так трапилось, але так сталося, що у нього не було іншого вибору. Потерпілий до нього претензій не має, оскільки він оплатив операцію і матеріально допомагає йому під час реабілітації. Зазначає, що позбавлення водійських прав та конфіскація автомобіля позбавить його можливості заробляти. Також у нього на утриманні перебуває дружина та дитина.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винними за те, що він 2 травня 2017 року, у вечірній час, разом зі своїми знайомими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на автомобілі ''Volkswagen'' моделі ''Transporter'', реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, який на праві власності належить обвинуваченому, з метою відпочинку прибули до водоймища, що неподалік с. Бережинка, Новгородківського району, Кіровоградської області. Прибувши до місця відпочинку обвинувачений спільно з друзями відпочивали та розпивали алкогольні напої. Через декілька годин ОСОБА_6 разом зі своїми знайомими ОСОБА_8 , ОСОБА_9 вирішили повертатися додому. 3 травня 2017 року, близько 01 години, обвинувачений, в порушення вимог пункту 2.9 ''а'' Правил дорожнього руху України та пункту 3 частини 2 статті 16 Закону України ''Про дорожній рух'', перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується роздруківкою (квитанцією) ''Drager'' від 03.05.2017р. (прилад № AREF-0702, принтер № AREE-5053), в якій зазначено, що в організмі водія ОСОБА_6 наявно 2,03 промілле, що в рази перевищує дозволений рівень, сів за кермо власного автомобіля марки ''Volkswagen'' моделі ''Transporter'', реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску та розпочав рух польовою дорогою в напрямку автодороги Кропивницький-Кривий-Ріг-Запоріжжя. Виїхавши на автодорогу Кропивницький-Кривий-Ріг-Запоріжжя обвинувачений рухався в напрямку м. Кропивницький, де на 33 км даної автодороги, в порушення вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, не врахував установленої безпечної швидкості руху, дорожньої обстановки та будучи у стані алкогольного сп`яніння, не впоравшись з керуванням, допустив виїзд на смугу зустрічного руху та подальший з`їзд в кювет з лівої сторони дороги в напрямку руху до м. Кропивницький, тобто скоїв дорожньо-транспортну пригоду. Під час даної дорожньо-транспортної пригоди водій та пасажири, які були в салоні автомобіля, отримали тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості. Пасажир ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді: А) садно носа, садна обличчя, субконьюнктивальний крововилив правого ока, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень; Б) перелом кісток носа, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я; В) тяжка закрита хребтово-спинальна травма. Компресійно-оскольчатий перелом L2 (3 ступені) з абсолютним стенозом спино-мозкового каналу на цьому рівні, зміщення задньо-верхнього краю в порожнину спинно-мозкового каналу і компресією спинного мозку. Переломи поперечних відростків L2, 1 зправа, L2 зліва. Переломи тіл S3-S4 зі зміщенням кісткових фрагментів в порожнину тазу. Забій конусу кінського хвоста спинного мозку. Нижній легкий пара пароз. Порушення функцій тазових органів за типом затримки, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент спричинення, згідно висновку судової-медичної експертизи № 118 від 24.07.17р.

Заслухавши доповідача, думку прокурора у кримінальному провадженні, яка підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого лише в частині повернення речового доказу та доводи щодо незастосування до обвинуваченого додаткового покарання та заяву про звільнення від призначеного покарання на підставі ст.1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» просила залишити без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Обвинувачений ОСОБА_6 подав до суду клопотання, в якому просив провести розгляд його апеляційної скарги без його участі та зазначив, що свої вимоги підтримує в повному обсязі.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, які викладені у вироку. Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України вірно та апелянтом не оспорюються.
Що стосується призначення покарання, то відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Перевіряючи доводи обвинуваченого, викладені в апеляційній скарзі про незастосування щодо нього додаткового покарання внаслідок суворості такого покарання, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому, призначене покарання не повинно мати на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
У даному кримінальному провадженні, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено із порушенням визначених законом загальних засад.
Колегія суддів погоджується з встановленими судом першої інстанції обставинами, які впливають на вид і розмір покарання та вважає, що суд належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відносяться до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся, повністю визнав свою вину, позитивно характеризується за місцем роботи та нейтрально за місцем проживання, на спецобліках не перебуває, на утриманні має неповнолітню дитину, відшкодував шкоду потерпілому.
Обставиною, що пом`якшує покарання, судом визнано щире каяття.
Обставиною, що обтяжує покарання, визнано вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.
Судом першої інстанції в повній мірі дослідженні тяжкість вчиненого злочину, та усі обставини в достатньому об`ємі, які характеризують обвинуваченого, надана відповідна обґрунтована та вмотивована оцінка призначеного покарання, встановленого санкцією ч.2 ст.286 КК України.
Крім того, місцевий суд, врахувавши позитивні дані про особу обвинуваченого, той факт, що він повністю добровільно відшкодував матеріальну шкоду потерпілому, прийшов до висновків, що призначення реального покарання у вигляді позбавлення волі не буде відповідати сутності призначення покарання в даному конкретному випадку, та обґрунтовано зазначив про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, з чим погоджується і колегія суддів, оскільки перелічені обставини в їх сукупності вказують на достатність застосованого до ОСОБА_6 заходу примусу для виправлення обвинуваченого, попередження нових злочинів і ефективність застосування до обвинуваченого положень ст.ст. 75, 76 КК України.
На користь прийнятого рішення також свідчать позитивні характеристики особистості обвинуваченого за місцем проживання, останнім місцем роботи,відсутність претензій з боку потерпілого та висновок досудової доповіді, відповідно до якої у обвинуваченого ОСОБА_6 наявні позитивні ресурси для подальшого виправлення, відношення у сім`ї міцні, працює офіційно, наявні джерела доходів, активно співпрацював під час складання досудової доповіді, результати оцінки ризику вчинення повторного злочину відносно обвинуваченого показали середній ризик для безпеки суспільства, тому доцільно застосувати покарання альтернативне позбавленню волі.
Судова колегія звертає увагу, що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад, закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно зі ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а тому погоджується з тим, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого та досягнення інших цілей покарання без ізоляції ОСОБА_6 від суспільства, і правильно призначив йому покарання без його реального відбуття, обравши достатній розмір такого покарання в межах санкції закону України про кримінальну відповідальність, яке слід вважати законним та обґрунтованим.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
При вирішенні питання щодо правильності призначеного ОСОБА_6 оскаржуваним вироком покарання, судова колегія виходить з положень ст.ст. 50, 65 КК України і вважає, що призначене обвинуваченому покарання повністю відповідає вимогам ст.ст. 65-67 КК України, воно є достатнім та необхідним для його виправлення, відповідає принципу індивідуалізації покарання.
У відповідності до п. 21 постанови ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 р. у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Пунктом 20 зазначеної постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Стосовно доводів обвинуваченого щодо необхідності звільнення його від додаткового покарання, колегія суду вважає, що суд першої інстанції за наявності обставин щодо грубого порушення ПДР України та настання тяжких наслідків в результаті дій обвинуваченого, а саме завдання тяжких тілесних ушкоджень здоров`ю потерпілого, що є одним з найвищих цінностей суспільства та вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, що є неприпустимим та цинічним порушенням законодавства, та перш за все створює небезпеку не тільки для обвинуваченого, а й для інших учасників дорожнього руху та підвищує суспільну небезпеку вчиненого, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення його права керування транспортними засобами строком на два роки.

Тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Також судова колегія зауважує на позицію Верховного Суду, який в постанові від 19 березня 2019 року щодо ОСОБА_6 зазначив, що у разі доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину в тому ж обсязі та тих самих даних про особу, призначення засудженому покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами слід вважати неправильним і мяким.
З врахуванням всіх обставин колегія суддів приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування основного покарання та про звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та застосування щодо обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Водночас, колегія суддів, вважає посилання у вироку щодо конфіскації автомобіля обвинуваченого як речового доказу є необгрунтованим з огляду на таке.
Мотивувальна частина вироку не містить жодного мотиву ухвалення судом першої інстанції рішення про конфіскацію автомобіля як речового доказу.
Відповідно до ч.2 ст.59 КК України конфіскація майна може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.
За змістом кримінального закону, конфіскація майна є додатковим покаранням і може призначатися лише за умови, коли вона безпосередньо передбачена в санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України.
Враховуючи наведене, з огляду на те, що санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає лише покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, вказівка про конфіскацію автомобіля є необґрунтованою.

Щодо заяви обвинуваченого про звільнення від призначеного покарання на підставі ст.1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році», колегія суддів, зазначає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки суперечать вимогам чинному законодавству.
Так, відповідно до ст. 9 вищезазначеного Закону амністія не застосовується до осіб, яких засуджено за злочини за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів (частина друга статті 286 КК України 2001 р.).
Тому, заяву обвинуваченого ОСОБА_6 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Новогородківського районного суду Кіровоградської області від 21 вересня 2017 року щодо ОСОБА_6 змінити в частині вирішення долі речових доказів.
Речовий доказ по справі автомобіль ''Volkswagen Transporter'', номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, який належить на праві власності ОСОБА_6 - повернути власнику.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же самий строк з моменту вручення копії судового рішення.

СУДДІ (підписи):
З оригіналом згідно:
Суддя Кропивницького
апеляційного суду ОСОБА_2