справа № 495/7938/18
номер провадження 1-кп/495/433/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
про повернення обвинувального акту

11 грудня 2018 рокум.Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000467, внесеному 23 лютого 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 398 КК України, -

встановив:
На розгляд Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 398 КК України, а також цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої злочином.

Під час підготовчого судового засідання прокурор, потерпіла вважали за необхідне призначити обвинувальний акт до судового розгляду, доручити відповідному органу з питань пробації скласти та надати суду досудову доповідь відносно обвинуваченої, розглянути цивільний позов у кримінальному провадженні.

Захисник-адвокат в підготовчому судовому засіданні звернулася до суду з письмовим клопотанням, яке підтримала обвинувачена, проти якого заперечували прокурор, потерпіла, про повернення обвинувального акту прокурору, посилаючись на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. ст. 109, 110, 291 КПК України, а саме в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення, викладена лише частина змісту повідомлення про підозру, а також частина тих фактичних обставин, злочину у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 , текст формулювання обвинувачення фактично дублює текст викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, обвинувальний акт містить взаємовиключні положення, оскільки не зрозуміло статус потерпілої представник потерпілого чи захисник, обвинувальний акт складений поза межами строків досудового розслідування, доданий до обвинувального акту реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідає вимогам ст. 109 КПК України, а обвинуваченій не було вручено копію обвинувального акту з додатками.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, цивільний позов, дійшов до наступного висновку.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити зокрема такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. При цьому, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та правової кваліфікації кримінального правопорушення.

Аналіз ст. 291 КПК України свідчить про те, що обвинувальний акт має бути чітким, логічним, переконливим та мотивованим, у ньому відбиваються тільки конкретні, достовірно встановлені факти.

В силу п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Камасінскі проти Австрії» (рішення від 19 грудня 1989 року) та у справі «Абрамян проти Росії» (рішення від 09 жовтня 2008 року) зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд зазначив, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Отже, формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.
Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 23 лютого 2017 року приблизно о 12 год. 00 хв., більш точний час при проведенні досудового розслідування встановити не надалося можливим, знаходячись у приміщенні вестибюлю першого поверху Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, розташованого за адресою: вул.Військової слави, 27, м.Білгород-Дністровський Одеської області, на підґрунті особистої неповаги до ОСОБА_5 , котра є адвокатом, та на той час здійснювала послуги надання правової допомоги та правового захисту потерпілій стороні в судовому розгляді кримінального провадження за обвинуваченням сина ОСОБА_6 , підійшовши до ОСОБА_5 , усвідомлюючи та оцінюючи свої дії, умисно нанесла декілька ударів в область голови потерпілої, спричинивши їй тілесні ушкодження у виді синця задньої поверхні шиї, які відповідно до висновку експерта № 41 від 23 лютого 2017 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Такі дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 2 ст. 398 КК України, як умисне заподіяння захиснику легких тілесних ушкоджень у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив вчинення кримінального правопорушення.

Отже, ст. 91 КПК України встановлює обов`язкові обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо. Правова кваліфікація дій обвинуваченого в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі об`єктивної сторони, умислу. Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист.

З аналізу обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, вбачається відсутність викладення всіх обставин кримінального правопорушення, суперечність обставин вчинення злочину його остаточній кваліфікації.

Диспозицією ч. 2 ст. 398 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне заподіяння захиснику чи представнику особи легких тілесних ушкоджень у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги.

Потерпілими від зазначеного злочину можуть бути: захисник або їх близькі родичі.

Суб`єктивна сторона вказаного злочину характеризується прямим умислом. Обов`язковою ознакою умислу винного є усвідомлення ним соціального статусу потерпілого, а також зв`язку дій винного з діяльністю потерпілого, пов`язаною з наданням ним правової допомоги. Мотивами вчинення злочину можуть бути тільки два: бажання припинити певні дії захисника чи представника особи або помста за їх діяльність.

Суд звертає увагу, що формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті КК України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Судом встановлено, що в обвинувальному акті при викладі фактичних обставин, формулюванні обвинувачення взагалі не зазначено умисел злочину (прямий); мотив (бажання припинити певні дії, помста за діяльність); механізм нанесення тілесних ушкоджень взагалі не зазначений.

Отже, з аналізу викладених фактичних обставин кримінального правопорушення в обвинувальному акті, вбачається відсутність викладення всіх обставин кримінального правопорушення.

Обвинувачення, яке прокурор вважає встановленим, не містить відомостей щодо виду умислу та мети вчинення зазначеного злочину, взагалі не зазначений механізм нанесення тілесних ушкоджень, що не відповідає вимогам ст. 91 КПК України.

З аналізу обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, вбачається відсутність викладення всіх обставин кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, судом встановлено, що в обвинувальному акті не описана об`єктивна, а також суб`єктивна сторона злочину, що свідчить про неконкретне обвинувачення, у зв`язку з чим порушено право обвинуваченої на захист, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення і, безперечно, порушують право обвинуваченого на захист, яке гарантується кожній особі за приписами п. «с» ч. 3 ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», положення якої імплементовані у ст. 20 КПК України.
Також судом встановлено, що в обвинувальному акті викладені фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення у вчиненні обвинуваченою умисного заподіяння представнику потерпілого легких тілесних ушкоджень у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги, тобто злочину, передбаченого ч. 2 ст. 398 КК України.

Разом з цим, зі змісту обвинувального акту акта вбачається, що правова кваліфікація дії обвинуваченої не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення та формулюванню обвинувачення.

Зокрема, в обвинувальному акті зазначено, що дії ОСОБА_6 , які органом досудового розслідування кваліфіковані як умисне заподіяння захиснику легких тілесних ушкоджень у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги, полягали в тому, що вона заподіяла представнику потерпілого легкі тілесні ушкодження.

Даний факт свідчить про те, що орган досудового розслідування, сформулювавши обвинувачення та зазначивши правову кваліфікацію дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 398 КК України, як умисне заподіяння захиснику легких тілесних ушкоджень у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги, одночасно виклавши формулювання обвинувачення фактично за умисне заподіяння представнику потерпілого легких тілесних ушкоджень у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги, в дійсності позбавив обвинувачену, та більш того суд, який повинен розглядати цей обвинувальний акт, розуміння вчинення якого злочину інкримінується обвинуваченим, що суперечить вимогам КПК України.

Крім того, судом встановлено, що всупереч вимог частин 2, 4 ст. 291 КПК України в обвинувальному акті містяться посилання на висновок експерта № 41 від 23 лютого 2018 року, котрий є в розпорядженні органу досудового розслідування та який, до початку судового розгляду кримінального провадження по суті, розкриває сутність означених доказів обвинувачення, що фактично ставить сторону захисту у нерівноправне у зрівнянні зі стороною обвинувачення становище та суперечить принципам рівноправності та змагальності сторін під час судового розгляду.
Суд прийшов до висновку, що всупереч вимогам ст. 291 КПК України обвинувальний акт не містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та формулювання обвинувачення.

Відсутність визначення конкретних обставин вчинення злочину, тобто відсутність обов`язкових елементів складу інкримінованого ОСОБА_6 злочину, обумовлює неможливість ефективного захисту від обвинувачення та перешкоджає суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

У всякому разі, не вдаючись до аналізу доказовості фактичних обставин події, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_6 висунуте неконкретне обвинувачення, чим порушено її право на захист.

Суд вважає, що вказані недоліки унеможливлюють якісно і в повній мірі здійснити судовий розгляд за правилами ст. 337 КПК України, оскільки судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а вищенаведене є обставинами що перешкоджають судовому розгляду даного обвинувального акту. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 374 КПК України та згідно роз`яснень, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990р. № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003р. № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 КПК України. Засуджений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину, тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставини, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання. Вказані вимоги не можуть бути виконані судом, виходячи з наданого до суду обвинувального акту.
Наведені обставини свідчать про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам закону, що з урахуванням положень ст. ст. 2, 7, ч. 6 ст. 9, ст. ст. 21, 22, ст. 291 КПК України визнається судом істотним порушенням вимог КПК України, яке фактично нівелює принципи безсторонності, об`єктивності та неупередженості суду до початку судового розгляду та унеможливлює призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, та з урахуванням положень п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, є підставою для повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків.

Суд не бере до уваги твердження захисника-адвоката про повернення обвинувального акту прокурору у зв`язку з недоліками реєстру матеріалів досудового розслідування, оскільки ст. ст. 291, 314 КПК України, передбачено повернення обвинувального акту за його недоліками, а не за недоліками реєстру матеріалів досудового розслідування, так як останній є додатком до обвинувального акту, а не самим обвинувальним актом. Також суд не бере до уваги твердження захисника-адвоката, що обвинувальний акт складено після завершення строку досудового розслідування, оскільки відповідно до ст. ст. 290, 291 КПК України обвинувальний акт складається після завершення досудового розслідування, а, отже, його складання не потребує продовження строку досудового розслідування, оскільки воно вже завершено.

У зв`язку з тим, що виявлені недоліки обвинувального акту відносно ОСОБА_6 , суд прийшов до висновку, що цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, підлягає поверненню, так як судом не вирішуються питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду обвинувального акту.

Керуючись ст. ст. 314, 337, 369-372, 376 КПК України, суд, -
ухвалив:
Клопотання захисника-адвоката ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 398 КК України, повернути прокурору, який затвердив обвинувальний акт, для усунення виявлених недоліків протягом розумного строку з дня набрання законної сили ухвалою суду про повернення обвинувального акту та отримання обвинувального акту для усунення його недоліків.
Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої злочином, - повернути.

Копію наявної ухвали суду негайно направити прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом Одеської області.

Суддя
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду ОСОБА_1 .