Провадження № 1-кп/760/899/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(вступна та резолютивна частина)
08.02.2019 року Солом`янський районний суд м. Києва
в складі: головуючого - судді: ОСОБА_1
при секретарі: ОСОБА_2
розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у відкритому судовому засіданні, питання про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України , що зареєстроване до ЄРДР 23.06.2017 року за № 0007102,-

за участю: прокурора : ОСОБА_4
захисника: ОСОБА_5
обвинуваченого: ОСОБА_3
В С Т А Н О В И В :
В провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження, що зареєстроване в ЄРДР 23.06.2017 року за № 0007102 за фактом вчинення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14.09.2017 року обвинуваченому ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Останній раз ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.12.2019 року ОСОБА_3 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 17.02.2019 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою, скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Прокурор просить продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, так як не відпали ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Захисник та обвинувачений просять змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Обґрунтовуючи свої клопотання, захисник вказує на те, що ОСОБА_3 вже дуже довгиц час перебуває під вартою, а прокурором не забезпечена явка свідків в судове засідання, крім того, він не має наміру переховуватись від суду, впливати на свідків, позбавлений можливості знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обстави справи, так як всі речові докази які мають суттєве значення були вилучені та їх доля вирішена відповідно до вимог законодавства.

Окрім того, обвинувачений не має необхідності перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вчиняти нове кримінальне правопорушення, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має постійне місце проживання та реєстрації в м. Києві , має на утриманні дитину, до затримання працівниками поліції працював неофіційно. Вважає, що ризики на які без обґрунтувань послався прокурор, відсутні.

Обвинувачений просив змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Прокурор заперечував щодо застосування до обвинуваченого запобіжних заходів більш м`яких ніж тримання під вартою.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, і принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ст.8 КПК України).

Відповідно до вимог діючого законодавства тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України (ст.183 КПК України).

До засудження звинувачений повинен вважатися невинним, і мета такого положення полягає передусім у забезпеченні «умовного звільнення», якщо продовження його затримання більше не є обґрунтованим, при цьому, суд враховує, що збереження обґрунтованої підозри у тому, що заарештована особа вчинила злочин, є обов`язковою умовою законності продовження тримання під вартою, але з перебігом певного часу цього недостатньо і суд має встановити, чи продовжують існувати інші підстави, наведені суду, виправдовувати позбавлення волі.

Таким чином, національні суди зобов`язані переглядати правомірність попереднього ув`язнення осіб, які чекають суду, з метою забезпечення їх звільнення, коли обставини більше не виправдовують продовження тримання під вартою, і, питання розумності терміну тримання під вартою не може бути оцінено абстрактно і повинно оцінюватися в кожному випадку відповідно до його особливостей, бо немає встановлених строків, застосованих до кожної справи (Маккей проти Сполученого Королівства).

Обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою (Ідалов проти Росії §140).

При цьому, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу.

Зокрема, у справі "Волосюк проти України" ("SergeyVolosyuk v. Ukraine", рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини наголосив, "саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під варто. Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі впливом певного часу ця умова перестає бути достатньо.

Крім того, відповідно до ст.5 п.3 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на «розгляд судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження», а й передбачає, що «звільнення може бути обумовлено гарантіями з`явитися на судове засідання» (п.37, п.38).

І, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" (Letellie v France, рішення від 26 червня 1991 року)"особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які роблять виправданим попереднє затримання, принаймі протягом певного часу. За виняткових обставин цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є достатні підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути "формою очікування" обвинувального вироку" (п.51).

Разом з тим, у контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини, суд вважає що доводи прокурора відносно того, що лише подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою може забезпечити належну процесуальну поведінку останнього, на даний час не можна вважати належно обґрунтованим, оскільки з огляду на рішення Європейського суду, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку (Панченко проти Росії § 106), і зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Ноймайстер проти Австрії §10), і вагомість наявних доказів не може служити виправданням тривалого тримання під вартою (Дереджі проти Туреччини §38), відсутність роботи або сімї не дає підстав вважати, що особа схильна до повторного вчинення злочинів (Сулаоя против Єстонії§ 64).

Суд також виходить із правової позиції Європейського суду з прав людини, а саме те, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Однак, сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункти 80-81, рішення від 26 липня 2001 року).

Отже, прокурором не доведено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою є недостатнім для запобігання ризикам, на які він посилається. Так, при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (п. 137 рішення ЄСПЛ у справі «Невмержицький проти України», п. 80 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України»).

Суд звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_3 тримається під вартою з 14.09.2017 року, що становить 1 рік 4 місяці.

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_3 , раніше не судимий в силу ст..89 КК України, має постійне місце проживання за адресою : АДРЕСА_1 , має міцні соціальні зв`язки, одружений та має дитину.

За викладених обставин, суд вбачає достатні підстави для зміни ОСОБА_3 запобіжного заходу на домашній арешт в нічний час доби, що буде пропорційним, помірним та таким, що не становитиме надмірний тягар, не суперечитиме КПК України, оскільки саме даний запобіжний захід дасть можливість уникнути встановлених судом ризиків та забезпечить виконання покладених обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Отже, суд вважає, що в результаті застосування даного запобіжного заходу буде забезпечена належна поведінка обвинуваченого ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 177, 178, 194, 196, 198, 331 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :
Змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з тримання під вартою на домашній арешт в період часу з 20.00 год. до 07.00 год. наступної доби, заборонивши йому з 20.00 год. до 07.00 години наступної доби залишати місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 60 днів, тобто до 08.04.2019 року включно

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 наступні обов`язки:
- прибувати до суду за кожним їхнім викликом;

- з 21.00 год. до 07.00 год. наступної доби не відлучатися без дозволу суду, із місця своєї реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та /або роботи;

- утримуватись від спілкування з потерпілим та свідками у даному кримінальному провадженні.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти в залі суду,негайно.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , що у разі невиконання покладених на нього обов`язків,до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід, а також накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Виконання даної ухвали покласти на Деснянське УП ГУ НП у місті Києві.
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 9 м. Києва ОСОБА_6 .

Строк дії ухвали до 08.04.2019 року включно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: