Справа №127/1591/19
Провадження №1-кп/127/56/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення - прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.09.2018 р. за № 0003560, та 05.02.2019 р. за № 40000186 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середня спеціальна, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

24.10.2002 р. Першотравенським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі;

16.05.2007 р. Першотравенським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 190, ст. 395 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі;

20.01.2009 р. Першотравенським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі;

14.11.2013 р. Першотравенським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

22.09.2014 р. Першотравенським міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнився 24.07.2018 р. у зв`язку з відбуттям призначеного покарання,

у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 309 та частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , маючи умисел на незаконне придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, у невстановленому місці, в невстановлені дату та час, діючи умисно, всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» незаконно придбав психотропну речовину - амфетамін, яку зберігав при собі в сумочці (барсетці), без мети збуту.

В подальшому, 06.09.2018 р. близько 22:00 години, перебуваючи біля будинку № 115 по вул. Некрасова в м. Вінниці, ОСОБА_5 був помічений працівниками поліції. На запитання працівників поліції про наявність заборонених речовин ОСОБА_5 добровільно видав з сумочки (барсетки), коробку з-під сірників, всередині якої виявлено два фольгові згортки з порошкоподібною речовиною рожевого кольору амфетамін, загальна маса якого складає 0,8293 г.

Крім того, 05.02.2019 р. близько 17:00 год., перебуваючи на відкритій місцевості поблизу будинку № 48 по просп. Коцюбинського в м. Вінниці, ОСОБА_5 помітив раніше невідомого йому ОСОБА_4 , який розмовляв по мобільному телефону. В цей час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення майна ОСОБА_4 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, повторно, відкрито,усвідомлюючи, що за його діями спостерігають сторонні особи та потерпілий ОСОБА_4 , підбіг до останнього та шляхом ривка вирвав з його руки мобільний телефон марки «Samsung» моделі «G3» вартістю 1373,30 грн.

Після вказаних дій ОСОБА_5 з місця вчинення злочину зник та розпорядився викраденим на власний розсуд, чим заподіяв ОСОБА_4 матеріальну шкоду на вищезазначену суму.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав та суду пояснив, що вчинив їх за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що точну дату він не пам`ятає, він йшов у м. Вінниці в районі Будинку Офіцерів, розмовляв по телефону, ззаду до нього підбігли та вирвали мобільний телефон та втекли з ним. Він не побачив, хто саме вирвав мобільний телефон. Перехожі розповіли йому, як пройти до райвідділу, але по дорозі він зустрів патруль, якому розповів про ситуацію.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

-висновку експерта № 1762/1763/19-21 від 26.02.2019 р., згідно з яким ринкова вартість наданих на дослідження мобільного телефону марки «Самсунг», карти пам`яті з урахуванням зносу станом на 05.02.2019 р. складала 1373,30 грн.;

-протокол огляду місця події від 06.09.2018 р., відповідно до якого оглянуто прохід до Вінницької установи виконання покарань по вул. Некрасова між будинками № 115 та № 119, в ході огляду ОСОБА_5 добровільно видав з сумочки (барсетки), коробку з-під сірників, всередині якої виявлено два фольгові згортки з порошкоподібною речовиною рожевого кольору;

-висновок експерта № 1530 від 08.10.2018 р. згідно з яким надані на дослідження порошкоподібні речовини містять психотропну речовину, обіг якої заборонено амфетамін. Загальна маса амфетаміну складає 0,8293 г.

Аналізуючи показання обвинуваченого та потерпілого, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт незаконного придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту та відкритого заволодіння майном потерпілого. Зокрема, обвинувачений в судовому засіданні дав чіткі та послідовні показання щодо пред`явленого йому обвинувачення. Згідно з висновком проведеною у кримінальному провадженні судово-хімічною експертизою вилучені у обвинуваченого порошкоподібні речовини містять психотропну речовину амфетамін, на час вилучення дозволу не було. Крім того, показання обвинуваченого щодо заволодіння майном потерпілого узгоджуються з показаннями потерпілого в цій частині.

Таким чином, суд вважає, що в діях ОСОБА_5 наявні ознаки незаконного придбання, зберігання психотропних речовин. Суд також враховує, що згідно з роз`ясненнями, наданими в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Отже, з об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна. З об`єктивної сторони вчинення грабежу можливе у формі: відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж); відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж).

Суб`єктом грабежу може бути осудна особа, яка досягла 14 річного віку.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом.

Суд враховує, що у пункті 4 вищенаведеної постанови Пленуму роз`яснено, що крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні також було підтверджено наявність в діях ОСОБА_5 ознак ненасильницького грабежу.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого суд враховує, що згідно з приміткою 1 до статті 185 КК зазначено, що у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 309 КК випливає, що повторність у разі вчинення зазначеного злочину настає у разі вчинення будь-яких дій, передбачених диспозицією статті 309 КК, повторно чи особою, яка раніше вчинила один із злочинів, передбачених статтями 307, 308, 310, 317 цього Кодексу.

Згідно з наданими суду матеріалами кримінального провадження ОСОБА_5 був засуджений 22.09.2014 р. за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 186 КК, звільнився з місць відбування покарання 24.07.2018 р. у зв`язку з відбуттям призначеного покарання. Також з наданих суду матеріалів випливає, що 24.10.2002 р. ОСОБА_5 був засуджений за вчинення злочину, зокрема, передбаченого частиною першою статті 309 КК. Також судом встановлено, що подальші злочини ОСОБА_5 було вчинено в період не знятої і не погашеної судимості.

Згідно з частиною першою статті 32 КК повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Зі змісту частини першої статті 88 КК випливає, що особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. При цьому частиною другою зазначеної статті визначено, що с удимість має правове значення у разі вчинення нового злочину, а також в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно з приписами пункту 7 частини першої статті 89 КК такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за злочин середньої тяжкості, якщо вони протягом трьох років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину. При цьому пунктом 8 зазначеної правової норми за вчинення тяжкого злочину встановлено шестирічний строк погашення судимості з дня відбуття покарання. Крім того, частиною п`ятою статті 90 КК визначено, що у разі якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить злочин, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново.

Отже, суд враховує, що ОСОБА_5 був звільнений від відбування призначеного йому покарання 24.07.2018 р., тобто до закінчення строку погашення судимості вчинив нові злочини, а тому, суд вважає, що в його діях наявні ознаки повторності як щодо грабежу так і щодо незаконного поводження з психотропними речовинами.

З огляду на викладене суд вважає, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною другою статті 309 КК, за ознаками незаконного придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину повторно; а також частиною другою статті 186 КК за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину повторно.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
При цьому Верховним Судом зазначено, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав, надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих йому злочинів, вчинив злочин середньої тяжкості та тяжкий злочин, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, проте раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та вчинив злочин в період не знятої і не погашеної судимості протягом нетривалого періоду часу після звільнення.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Суд враховує роз`яснення, надані в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010 р., згідно з якими у разі якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 07.06.2018 р. (справа № 203/921/16-к).

Отже, вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину в період не знятої і не погашеної судимості згідно з приписами частини четвертої статті 67 КК не може бути враховане судом, як обставина, що обтяжує покарання обвинуваченого, оскільки остання передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію. Тому обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Таким чином, зважаючи на особу обвинуваченого, характер вчинених ним злочинів та його ставлення до вчиненого, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 26.04.2018 р. (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що обвинувачений вчинив умисний злочин середньої тяжкості та умисний тяжкий злочин в період не знятої і не погашеної судимості за вчинення умисних злочинів, зважаючи на обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, беручи до уваги те, що в ході судового розгляду кримінального провадження не було встановлено обставин, які б свідчили, що призначення обвинуваченому реального покарання було б явно не справедливим, а тому суд вважає, що підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК відсутні.

Питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 186 та частиною другою статті 309 Кримінального кодексу України, та призначити покарання:

- за частиною другою статті 186 КК у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі;

- за частиною другою статті 309 КК у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Згідно з приписами частини першої статті 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишити утримання під вартою, але не довше ніж до 19.05.2019 р.

Строк відбування покарання рахувати з 05.02.2019 р.

Арешт, накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.02.2019 р. на мобільний телефон марки «Samsung», моделі «GT N 71 00», чорного кольору IMEI: НОМЕР_1 , в якому наявна сім карта оператора стільникового зв`язку «Київстар», та карта пам`яті типу «microsd», ємкістю 8 ГБ, 4 картки стільникового зв`язку скасувати і зазначені речі, що передані на зберігання потерпілому залишити останньому.

Речові докази, що знаходяться в камері зберігання речових доказів ЛВП ВВП ГУНП у Вінницькій області знищити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 1573 (одну тисячу п`ятсот сімдесят три) грн. витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: