Справа № 463/4705/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/699/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №001717 від 30.06.2018 року про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Зашковичі Городоцького району Львівьскої області, українки, громадянки України, раніше судимої вироком Личаківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2011 року,-

за ч.1 ст. 121 КК України,

за апеляційними скаргами заступника прокурора Львівської області ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2018 року щодо ОСОБА_6 , -

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

встановила:

цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та застосовуючи ст. 69 КК України призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою з 03 липня 2018 року.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до вступу вироку в законну силу залишено без змін - взяття під варту.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 30 червня 2018 року близько 01 год. 00 хв., перебуваючи, у приміщенні квартири АДРЕСА_1 , умисно, на грунті особистих неприязних відносин, нанесла ножем 2 проникаючі поранення грудної клітки, 6 проникаючих поранень черевної порожнини, що супроводжувались внутрішньочеревною кровотечею, які відносяться до тяжких тілесних ушкодження, а також тілесні ушкодження у виді рани на правому стегні ОСОБА_10 .

На вирок суду заступник прокурора Львівської області ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок скасувати у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 69 КК України, невідповідністю призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції, приймаючи зазначене рішення, не дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального законів, не врахував у повній мірі і не надав об`єктивної та всебічної оцінки всім обставинам, які мають значення для призначення особі покарання, а саме ступеню тяжкості, обставинам вчинення злочину і даним про особу обвинуваченого, належних і достатніх мотивів застосування ст. 69 КК України не навів. Суд не розмежував і не вказав, які саме обставини справи і дані про особу є такими, що пом`якшують покарання, а які з них такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а відтак рішення про застосування ст. 69 КК У країни не можна вважати обґрунтованим та вмотивованим.

Зазначає, що сукупність обставин, що характеризують злочин, свідчить про його підвищену суспільну небезпеку ще з огляду на те, що обвинувачена ОСОБА_6 , як вбачається з її власних показань та показань потерпілого ОСОБА_10 , 30.06.2018 вживала алкогольні напої та перебувала в стані алкогольного сп`янінням. Також, потерпілим в ході судового розгляду надано показання, з яких встановлено, що після нанесення йому обвинуваченою удару ножем у ділянку тулуба, він втратив свідомість, до тями прийшов через декілька днів у лікарні. Незважаючи на те, що потерпілий уже після першого удару ножем втратив свідомість, відтак жодної загрози для життя та здоров`я обвинуваченої не становив, остання після цього нанесла йому ще 7 проникаючих поранень.

Судом не надано жодної оцінки тому, що ОСОБА_6 неодноразово судима за умисні злочини проти життя та здоров`я особи, востаннє 03.11.2011 вироком Личаківського районного суду м. Львова за ч. 2 ст. 121 КК України протягом короткого періоду після відбуття реального покарання за цих вироком, маючи непогашену судимість за злочин, передбачений ч.2 ст. 121 КК України, знову вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України.

Наведені обставини у їх сукупності виключно негатив характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_6 , передусім з точки зору її суспільної небезпечності для інших осіб, жодним чином не свідчать про істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого нею злочину, а навпаки про його підвищену суспільну небезпеку з огляду на неодноразове вчинення злочинів проти життя та здоров`я осіб, спосіб, характер вчиненого діяння тяжкість наслідків.

Враховуючи те, що попередня судимість ОСОБА_6 за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 03.11.2011, яким її засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до 9 років позбавлення волі та 05.04.2017 звільнено умовно - достроково, відповідно до ст. 89 КК України не погашена, має місце рецидив злочинів, що є обставиною, яка обтяжує покарання згідно з ч.1 ст.67 КК України.

Звертає увагу, що з показань обвинуваченої ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_10 вбачається, що в день вчинення злочину 30.06.2018 вони вживали алкогольні напої та перебували у нетверезому стані. Однак судом показання вказаних осіб не враховані, натомість у вироку зазначено, що перебування обвинуваченої у стані алкогольного сп`яніння до уваги не береться, оскільки документальне підтвердження цього відсутнє. Зазначені обставини встановлені, однак судом при застосуванні ст. 69 КК України безпідставно не враховані, що призвело до необгрунтованого призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Наголошує, що у вироку судом зазначено одні і ті ж обставини як пом`якшуючі, і як такі, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину - тобто судом їх не розмежовано. Окрім цього, всупереч вимогам ст. 69 КК України, судом взагалі не враховано при її застосуванні даних про особу обвинуваченої.

Стверджує, що судом не вказано, яким чином наведені ним пом`якшуючі покарання обставини разом з даними про особу ОСОБА_6 , виходячи з індивідуальних особливостей вчинення кримінального правопорушення та категорії посягання на охоронювані права і свободи осіб, істотно знижують ступінь його тяжкості, а також перебувають в такому співвідношенні одна з одною, щоб можна було впевнено стверджувати про доцільність призначення їй покарання нижче від найнижчої межі, визначеної у санкції ч.1 ст.121 КК України.

На вирок суду подав апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченої ОСОБА_6 в якій просить змінити вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13.11.2018 р. у справі № 463/4705/18, призначивши ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом не враховано як пом`якшуючу обставину те, що потерпілий примирився з обвинуваченою, заявив, що жодних претензій до неї не має просто просив її суворо не карати в судових дебатах повністю погодився із захисником обвинуваченої і просив призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.

Звертає увагу, що суд не врахував як ознаку особи обвинуваченої те, що на момент вчинення злочину вона спільно проживала з потерпілим однією сім`єю в його квартирі, була його цивільною дружиною.

Наголошує, що суд першої інстанції також жодним чином не мотивував, чому він вирішив обрати покарання саме в розмірі 4-ох років позбавлення волі, а не, наприклад, 3-ох чи 2-ох, як просив захисник і потерпілий.

Вважає, що вказані обставини у своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і давали суду можливість призначити менш суворе покарання, ніж 4 роки позбавлення волі. Як наслідок, покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 захисник ОСОБА_8 подав заперечення в яких просить в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити. На думку захисника в даному випадку відсутній рецидив злочину та повторність, оскільки обвинуваченою було вчинено два злочини, які передбачені різними частинами однієї статті, що за відсутності прямої вказівки на це у тексті КК України не охоплюється законодавчим визначенням повторності злочинів. Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, а також, що ця обставина не значиться в обвинувальному акті як така, що обтяжує покарання. У зв`язку із цим, суд першої інстанції цілком закономірно, не врахував вказану обставину. Наголошує, що обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, це одні і ті ж обставини, суд не зобов`язаний був їх розмежовувати. Тому зауваження прокурора з цього приводу вважаємо недоречним. Зазначає, що зі змісту ст. 69 КК України слідує, що ступінь тяжкості вчиненого злочину можуть істотно знижувати лише обставини, що пом`якшують покарання, а не особа винного.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області, а апеляційну скаргу захисника заперечив, захисника та обвинувачену, які підтримали апеляційну скаргу захисника, а апеляційну скаргу прокурора заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника не підлягають до задоволення, з наступних підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено, кваліфікація її дій за ч. 1 ст121 КК України у апеляційних скаргах не оспорюються і судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Що стосується доводів прокурора про безпідставне призначення обвинуваченій ОСОБА_6 покарання нижче від найнижчої межі, неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 69 КК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки згідно роз`яснень наведених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині; вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та яке б запобігло вчиненню нею нових злочинів.

Згідно вимог ч. 1 ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за цей злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Змістом ст. 66 КК України передбачено невичерпний перелік обставин, які пом`якшують покарання, зокрема, частиною 2 зазначеної статті цього Кодексу передбачено, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Так, з мотивувальної частини вироку, вбачається, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про застосування положень ст. 69 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та обставини, що обтяжують покарання, а саме вчинення обвинуваченою злочину повторно, особу обвинуваченої, те що обвинувачена раніше притягувалася до кримінальної відповідальності, на обліках у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває.

Крім цього, судом взято до уваги обставину, що пом`якшує покарання, як це передбачено ч.2 ст. 66 КК України, що причиною конфлікту були дії потерпілого, який наніс один удар долонею руки в ділянку обличчя обвинуваченій, намагався продовжити свої дії, у зв`язку із чим обвинувачена вчинила дії, передбачені ч.1 ст. 121 КК України. При цьому, враховано, що обвинувачена особисто викликала на місце вчинення злочину, працівників поліції та швидку допомогу, завдяки чому вдалось врятувати життя потерпілого.

Вказані обставини в їх сукупності, обґрунтовано визнано судом такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відтак покликання прокурора в апеляційній скарзі з цього приводу є безпідставними.

Стосовно доводів прокурора про перебування обвинуваченої ОСОБА_6 під час вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, то на переконання колегії суддів, суд першої інстанції слушно вказав про відсутність документального підтвердження перебування останньої під час вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та вірно вказав, що така обтяжуюча покарання обставина, щодо вчинення злочину особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння в обвинувальному акті не вказана.

Ті обставини, на які в апеляційних скаргах покликаються апелянти, як на підстави скасування вироку, повністю враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, яке є справедливим і за своїм видом, і за розміром.

Оцінивши наведене, колегія суддів, вважає, що покарання призначене ОСОБА_6 відповідно до вимог ст. 65 КК України, із забезпеченням принципу індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів та підстав його вважати таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченої немає.

Крім цього, що стосується доводів захисника викладених в апеляційній скарзі про відсутність обставини, яка обтяжує покарання, а саме вчинення злочину повторно, то такі є безпідставними, оскільки, колегією суддів встановлено, що вироком Личаківського районного суду від 03.11.2011 року ОСОБА_6 визнано винною та засуджено за ч.2 ст. 121 КК України, а згідно положень ч.1 ст. 32 КК України повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційні скарги заступника прокурора Львівської області ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2018 року без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий час з часу вручення копії ухвали.

.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4