Постанова

Іменем України
13 грудня 2018 р.

м. Київ
справа № 755/9100/16-к
провадження № 51-4520км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005020, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Тарасівка Києво-Святошинського району Київської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 20.09.2016 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання, призначеного за цим вироком та покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20.09.2016 року, ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і на нього покладено відповідні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Цим же вироком також засуджено ОСОБА_8 щодо якого касаційні скарги не подані.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 08 квітня 2016 року об 11.00 год, за попередньою змовою групою осіб, маючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, повторно проник до квартири АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав майно ОСОБА_9 , спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на суму 28947,92 грн.
За апеляційними скаргами прокурорів, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано Апеляційним судом м. Києва та постановлено новий від 14 березня 2017 року. За цим вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 20.09.2016 року ухвалено виконувати самостійно. У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх доводів указує, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 404 КПК України вийшов за межі своїх повноважень і погіршив становище засудженого. Окрім того, вирок постановлений у порушення вимог ст. 420 КПК України. Не погоджується з висновком апеляційного суду щодо ухвалення рішення про самостійне виконання вироку Деснянського районного суду м. Києва від 20.09.2016 року, а також щодо скасування вироку в частині звільнення ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України. Вважає, що призначене засудженому судом апеляційної інстанції покарання є суворим. Стверджує, що апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва, яка була подана поза межами строків без вирішення питання про його поновлення.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційна скарга є необґрунтованою та просила її залишити без задоволення.

Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України у касаційній скарзі захисника не оспорюється.
Посилання в касаційній скарзі захисника на те, що вирок апеляційного суду постановлений з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону не заслуговують на увагу.
Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Водночас за приписами 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

При перевірці матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд дотримався цих вимог Закону.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурори, не погоджуючись з рішенням місцевого суду подали апеляції, в яких указували на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: ч. 4 ст. 70 КК України, а також безпідставного застосування положень ст. 75 КК України, внаслідок чого ОСОБА_7 було призначене м`яке покарання, а тому порушували питання про скасування вироку місцевого суду та ухвалення нового.
За апеляційними скаргами прокурорів суд 2-ї інстанції скасував вирок місцевого суду в частині застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України та в частині звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Підстав вважати, що апеляційний суд вийшов за межі вимог апеляційних скарг, немає.
Доводи касаційної скарги, що апеляційний суд дійшов до безпідставного висновку щодо ухвалення рішення про самостійне виконання вироку Деснянського районного суду м. Києва від 20.09.2016 року, не заслуговують на увагу.
При перевірці матеріалів кримінального провадження встановлено, що місцевим судом при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання було порушено вимоги ч. 4 ст. 70 КК України та не враховано роз`яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, відповідно до яких у випадках, коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинання, часткового та повного складання призначених покарань не допускається; за таких обставин кожний вирок виконується самостійно.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 було засуджено вироком Деснянського районного суду м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК України, за який він засуджений вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року до позбавлення волі, тобто до покарання, яке належить відбувати реально, він скоїв 8 квітня 2016 року, тобто до засудження за попереднім вироком.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов до правильного висновку про те, що при призначенні покарання ОСОБА_7 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України суд не повинен був застосовувати принцип часткового складання покарань, оскільки вони підлягали виконанню самостійно.
Щодо доводів касаційної скарги про несправедливість призначеного апеляційним судом покарання, колегія суддів вважає їх неспроможними.
Так, згідно зі ст. 65 КК України при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Ухвалюючи свій вирок у частині призначення засудженому покарання, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й усі інші обставини, які мають правове значення, та погодився з видом і розміром покарання, яке обрано засудженому, однак дійшов обґрунтованого висновку про безпідставне звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК України, що призвело до м`якості заходу примусу, незабезпечення досягнення його мети.
Апеляційний суд указав, що при призначенні покарання судом першої інстанції враховано тяжкість злочину, дані про особу засудженого та пом`якшуючі покарання обставини.
Разом із тим, апеляційний суд правильно зазначив, що місцевим судом не надано належної оцінки тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно до ст. 12 КК України є тяжким, даним про особу винного, який раніше вчинив корисний злочин проти власності, характеризується посередньо, не був працевлаштованим, не відшкодував шкоду потерпілому.
Отже, з урахуванням усіх обставин справи, даних про особу винного, суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу в межах апеляційних скарг прокурорів та своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції від суспільства.
Призначене ОСОБА_7 апеляційним судом покарання в мінімальній межі санкції статті обвинувачення з реальним його відбуванням є законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню винного та попередженню вчинення ним нових правопорушень.

Отже, правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Що стосується доводів скарги про те, що апеляційний суд розглянув апеляцію заступника прокурора м. Києва ОСОБА_10 , яка була подана поза межами строків на апеляційне оскарження без вирішення питання про його поновлення, то колегія суддів дійшла до наступного висновку.
Як убачається з матеріалів провадження, на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 були подані апеляційні скарги першим заступником прокурора м. Києва та заступником прокурора м. Києва, які висловлювали аналогічні доводи щодо незгоди з постановленим вироком. Першим заступником прокурора м. Києва апеляційна скарга була подана 12.01.2017 року, в межах строку на апеляційне оскарження, а заступником прокурора м. Києва 24.01.2017 року.
За тих обставин, що прокурори в своїх апеляціях висловлювали аналогічні доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: ч. 4 ст. 70 КК України, а також безпідставного застосування положень та ст. 75 КК України,внаслідок чого було ОСОБА_7 призначено м`яке покарання, тому на думку колегії суддів, розгляд апеляційної скарги заступника прокурора м. Києва ОСОБА_10 без вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження не є тим порушенням яке могло вплинути на законність та обґрунтованість постановленого судового рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено, а тому касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 434, 436, 441 КПК України, п. 15 «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Верховний Суд
у х в а л и в:
Вирок Апеляційного суду м. Києва від 14 березня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_11 ОСОБА_2 ОСОБА_3