Провадження № 1-кп/331/16/2019
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 березня 2019 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запоріжжя у залі суду кримінальне провадження № 0002347 від 09.07.2015 року з обвинувальним актом у відношенні обвинуваченого

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Приморськ Запорізької області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, неодруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працюючого на посаді водія автобуса ТОВ «Автосіч», зареєстрованого та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

09 липня 2015, приблизно о 19.10 годин, ОСОБА_3 , знаходячись на перехресті вул. Кірова та пр. Леніна в м. Запоріжжя, під час раптово виниклої сварки з раніше йому не знайомим потерпілим ОСОБА_9 на ґрунті особистих неприязних відносин через звинувачення його у створенні аварійної ситуації на проїжджій частині біля зупинки громадського транспорту «вул. Анголенко», діючи зі злочинною недбалістю, не передбачаючи можливого спричинення тілесних ушкоджень, хоча міг і повинен був їх передбачати, завдав ОСОБА_9 один удар кулаком лівої руки та один удар кулаком правої руки по обличчю, від яких ОСОБА_9 впав на асфальт правою стороною корпусу тіла, отримавши при цьому закриті переломи кісток правої гомілки у нижній третині з вивихом стопи назад, закритий перелом верхньої третини правої плечової кістки, що кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості, що не є небезпечне для життя, але таке, що спричинило за собою тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня.
Обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочині не визнав та пояснив, що 09.07.2015 року він працював за маршрутом водієм автобусу та здійснював рейс із м.Запоріжжя до с. Григорівка. Починаючи рух із зупинки «вул.. Базарна», він увімкнув сигнал повороту та виїхав на смугу для руху. Тут він почув звук сигналу та побачив, як автомобіль Ланос йому сигналить, а потім наздоганяє його автобус та у відкрите вікно пасажир автомобіля починає махати руками , щось кричить із вимогою зупинитися. Перед світлофором ОСОБА_11 зайняв його смугу для руху, зменшуючи швидкість , перешкоджаючи йому вільно рухатись. Тоді він вирішив зупинитися, припускаючи, що ОСОБА_11 продовжить рух і конфлікт завершиться, але водій ОСОБА_11 також зупинився на певній відстані спереду від нього, із автомобіля вийшов пасажир та пішов у бік його автобуса. Він також вирішив вийти і став біля дверей водія автобуса. У цей момент чоловік наблизився до нього і одночасно замахнувся рукою у його бік, після чого втратив рівновагу та впав на асфальт на правий бік та сказав: «Кажется, я сломал ногу». Тут до них підбіг водій ОСОБА_11 та одразу став голосно кричати та висловлювати обурення. Він вирішив не продовжувати участь у подіях, сів за кермо автобуса та намагався розпочати рух, але водій ОСОБА_11 йому перешкоджав, стоячи перед автобусом на дорозі. Об`їхавши чоловіка, він продовжив рух за маршрутом. Пам`ятає, що потерпілий після падіння переліз на газон із проїзної частини, надати йому допомогу не просив, перебував на місці разом зі знайомими, тому він не вважав необхідним надавати йому допомогу. Цивільний позов не визнав у повному обсязі, наполягаючи на тому, що потерпілому ніяких ударів він не наносив. Останній самостійно впав на асфальт т.я. був у стані алкогольного сп`яніння та не втримав рівновагу на дорозі із схилом та впав через власну необачність. Від застосування Закону України «Про амністію» відмовився.

Не дивлячись на невизнання своєї провини винуватість ОСОБА_3 у вчинені вказаного кримінального правопорушення підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами.

Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 суду пояснив, що 09.07.2015 року він їхав разом зі своїми знайомими в автомобілі Ланос по пр.. Соборному у м. Запоріжжі, за кермом був його племінник ОСОБА_12 . У місці зупинки громадського транспорту «Вул. Базарна» вони потрапили в аварійну ситуацію через різкий виїзд на проїзну частину маршрутного автобуса із зупинки. ОСОБА_12 посигналив водію автобуса, а через декілька метрів вони зупинились, оскільки водій маршрутки моргав фарами. Тоді він вийшов із салону та пішов до водія автобуса, щоб з`ясувати ситуацію Підійшовши до водія, останній без будь-яких слів та пояснень несподівано наніс йому удар рукою в обличчя, він якого він не втримав рівновагу та впав на правий бік, відчувши біль у руці та нозі. Водій намагався поїхати, однак його знайомі його зупиняли, але не змогли втримати до приїзду поліції. Після подій він лікувався на стаціонарі, не міг вставати з ліжка та ходити, після всіх подій він зміг вийти на роботу лише 25.12.2015 року, що значно погіршило його звичний уклад життя та вплинуло на його матеріальний стан, оскільки він повинен був витрачати гроші на лікування та реабілітацію після перелому. Крім того, він переніс три оперативних втручання через ускладнення перелому, йому встановлювали металічні конструкції у кістки для загоювання, через що він відчував сильний біль. Просив стягнути із обвинуваченого на його користь матеріальну шкоду у розмірі 11301,6 грн та моральну шкоду у розмірі 30000 грн. Наполягав на тому, що він не наносив удари ОСОБА_3 , а підійшов та лише встиг почати розмову, як водій маршрутки наніс йому два удари в обличчя, від яких у нього була розбита губа. Дійсно, у той день він вживав алкоголь (пиво), але у стані сп`яніння не перебував.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що 09.07.2015 року він їхав на автомобілі Ланос разом із дядьком ОСОБА_9 та своїм знайомим. Проїзжаючи повз зупинку «Вул. Базарна» на його смугу для руху виїхало маршрутне таксі та перекрило йому рух «підрізало», внаслідок чого він був вимушений виїхати на зустрічну смугу для руху для уникнення зіткнення. Обурившись такою поведінкою водія, він став сигналити останньому, водій маршрутки сигналив у відповідь. Тоді проїхавши певну відстань вперед за світлофором вони зупинилися, а ОСОБА_9 вийшов із автомобіля та пішов до водія маршрутки. У дзеркало заднього виду він побачив, як водій маршрутки наніс ОСОБА_9 два удари в обличчя, від яких дядько впав на асфальт. Підбігши до автобусу, він побачив, що ОСОБА_9 не може встати через біль у нозі та руці, тому став звинувачувати водія у неправомірній поведінці та вимагати залишитися на місці до приїзду поліції, однак останній не реагував на його вимоги, сів в автобус та поїхав.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що 09.07.2015 року вона супроводжувала дітей з літнього табору, вони сіли в автобус на зупинці «Вул. Анголенко», після чого автобус почав рух, коли вона почула звук автомобільного сигналу, далі у вікно побачила, що поруч із автобусом рухається автомобіль , пасажир якого визирає з вікна та щось каже водію маршрутки. Через деякий час автомобіль зупиняється, з нього виходить пасажир та підходить до автобусу, який також зупинився, але на певній відстані. Водій автобуса також вийшов із салону та між ними відбувся якийсь конфлікт, однак що саме, вона не бачила, т.я. із автобуса не виходила. Далі водій автобуса намагався продовжити рух, але його не пускали знайомі пасажира. Вже потім від інших пасажирів вона дізналась, що конфлікт стався через те, що автобус ніби-то «підрізав» легковик. Самого факту бійки або нанесення ударів будь-кому вона не бачила.

Допитаний у суді у якості свідка ОСОБА_14 пояснив, що 09.07.2015 року він перебував у салоні маршрутного таксі та пам`ятає, що у той момент, коли автобус став виїзжати з зупинки «Вул. Анголенко», інший автомобіль став йому сигналити, далі вони продожили рух, але Ланос синього кольору намагався їх наздогнати та «підрізати». Через певну відстань автомобілі зупинилися, а пасажир ОСОБА_11 підійшов до водія автобуса та замахнувся на нього. В цей момент водій автобуса зміг відхилитися від удару, виставивши руку, внаслідок чого пасажир не втримав рівновагу та впав на асфальт. Далі до автобусу підбігли знайомі цього пасажира та тривалий час перешкоджали автобусу продовжити рух, скандалили та кричали, однак водій зміг об`їхати людей, та вони продовжили рух за маршрутом.

Крім того винуватість ОСОБА_3 у скоєні інкримінованому йому кримінального правопорушенні підтверджується оголошеними та дослідженими у судовому засіданні доказами:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 09.07.2015 року, згідно якого ОСОБА_9 просить притягнути до відповідальності невідомого чоловіка, який спричинив йому тілесні ушкодження 09.07.2015 року;

- висновком експерта № 4715 від 20.11.2015 року, згідно якого виявлені у ОСОБА_9 закритий перелом кісток правої гомілки у нижній третині з вивихом стопи назад, закритий перелом верхньої третини правої плечової кістки кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, які не є небезпечними для життя, але потягли за собою тривалий розлад здоров`я більше 21 дня, могли утворитися від дії тупого предмету, давність утворення не суперечить строку, вказаному у матеріалах справи.;

- висновком експерта № 4716Д від 20.11.2015 року, згідно якого враховуючи локалізацію виявлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 експерт вважає, що йому було спричинено не менше двох травматичних впливів, не виключається можливість утворення тілесних ушкоджень при однократному падінні з висоти власного зросту на плоску тупу поверхню;

Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_15 пояснив, що обстеження потерпілого ОСОБА_9 проводилось через певний час після подій, за основу були взяті медичні документи, виявлено пошкодження правої гомілки та правого плеча. Зазначив, що така категорія травм з медичної точки зору повинна супроводжуватися й іншими пошкодженнями, виявлені два переломи є різними за структурою, тому не могли одночасно виникнути при падінні, однак для надання більш точного висновку необхідно дослідження додаткових медичних документів (дисків із КТ дослідженням) та відеозапису ймовірного механізму завдання ударів та падіння.

- висновком додаткової експертизи № 425/к від 03.01.2018 року, згідно якого враховуючи матеріали стенограми відеозапису подій, не виключається можливість виникнення травми правої гомілки у потерпілого ОСОБА_9 в умовах підгортання стопи назовні, коли він робив крок вперед та ліворуч і послідуючою травмою правого плечового суглобу від послідуючого падіння на праву сторону тіла, будь-яких даних, які дозволяють висловитися про додаткове прискорення від удару в обличчя, прискорення внаслідок неутримання рівноваги чи підгортання стопи після поштовху іншою особою, при проведенні експертизи відсутні.

З продемонстрованого у судовому засіданні відеозапису з відео регістратора вбачається, що автомобіль, на якому встановлений відео реєстратор, рухається по проїзній частині та на певній швидкості наближається до перехрестя вул.. Кірова та пр.. Соборний. Видно, що на протилежній стороні проїзної частини стоїть припаркований автобус, біля автобусу знаходиться один чоловік ( ОСОБА_3 ). Далі о 19:06:58 потерпілий ОСОБА_9 підходить впритул до обвинуваченого та замахується правою рукою у бік останнього. Обвинувачений робить крок назад, після чого потерпілий проводить рукою у повітрі та робить один крок вперед та ліворуч для втримання рівноваги. Далі обвинувачений має фізичний контакт із потерпілим, деталі якого на відео невідобразились через далеку відстань та низьку якість відеозапису, після чого потерпілий падає на праву сторону тіла на асфальт, спираючись на праву руку, далі займає сидяче положення та тримається за праву ногу руками.

З відеозапису відео реєстратора, встановлено в автобусі, яким керував ОСОБА_3 , вбачається, що на відео зафіксовано момент початку руху автобусу з зупинки «Вул. Анголенко», далі автобус перестроюється у праву смугу, а його випереджає автомобіль Ланос, із якого визирає пасажир, махає руками та щось каже (звуку немає). Автобус продовжує рух за цим автомобілем, через декілька метрів він зупиняється, автомобіль Ланос також зупиняє рух попереду, з нього виходить чоловік з пасажирського сидіння (встановлено, що це ОСОБА_9 ) та направляється у бік автобусу. Через 10 секунд із автомобіля Ланос виходить водій та біжить у бік автобусу, потім повертається, бере телефон та починає телефонувати. В цей момент автобус розпочинає рух заднім ходом, перед автобусом на проїзній частині сидить ОСОБА_9 , водій автомобіля Ланос стоїть перед автобусом та перешкоджає йому рух, однак той об`їзжає чоловіка та їде далі по проїзній частині.

Аналіз двох відеозаписів та пояснень потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 дає підстави суду прийти до висновку про те, що дійсно ОСОБА_9 підійшов до ОСОБА_3 та замахнувся рукою з метою нанести останньому удар в обличчя, однак ОСОБА_3 , зміг ухилитися від удару та одразу після чого наніс удар в обличчя потерпілому у відповідь, від якого останній не втримав рівновагу та впав на праву сторону тіла.

При цьому, доводи обвинуваченого про те, що він не наносив удар ОСОБА_9 суд відкидає, оскільки вони спростовуються поясненнями двох осіб, наведеними вище в частині однозначної вказівки на те, що ОСОБА_3 наніс удар потерпілому в обличчя, а також відеозаписом, на якому зафіксовано, що ОСОБА_3 мав фізичний контакт із потерпілим у відповідь на намагання останнього нанести йому удар також. Посилання на те, що ці обставини не підтверджені достовірними відомостями, такими як висновок експерта, оскільки експертом не було виявлено у потерпілого ніяких тілесних ушкоджень на обличчі, суд вважає такими, що не впливають на вірне вирішення справи по суті з огляду на те, що первісне обстеження ОСОБА_9 експертом проводилось 17.08.2015 року тобто у період більше одного місяця після подій, тому тілесні ушкодження на обличчі потерпілого могли не залишитися через сплив значного періоду часу, тому і не були відображені експертом.

Перевіряючи доводи захисника про те, що ОСОБА_3 перебував в обстановці захисту від неправомірного посягання на його життя з боку потерпілого, суд враховує, що згідно з ч. 3 ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було перевищення меж необхідної оборони.

Отже, виходячи з наведеного, право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, визначених законом. Згідно з положеннями ст. 36 КК ці умови полягають у такому:

1) оборона визнається необхідною лише у випадку, якщо дії, що становлять її зміст, вчинено з метою захисту охоронюваних законом: а) прав та інтересів особи, яка захищається; б) прав та інтересів іншої особи (фізичної чи юридичної); в) суспільних інтересів; г) інтересів держави;

2) оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК;

3) за загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною - право на неї втрачається після того, як посягання було припинено або закінчено, і необхідність застосування засобів захисту відпала;

4) посягання має бути реальним, а не існувати лише в уяві того, хто захищається;

5) шкода при необхідній обороні може бути заподіяна тільки тому, хто посягає;

6) при необхідній обороні допускається заподіяння лише такої шкоди, яка є необхідною і достатньою в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Як встановлено у судовому засіданні після зупинки як автобуса та і автомобіля Ланос ОСОБА_3 , вийшов з місця водія та став біля автобусу, а потерпілий ОСОБА_9 у цей момент підходить до ОСОБА_3 , при цьому ніяких дій (агресії або інше) у поведінці ОСОБА_9 не спостерігається, він наближається до обвинуваченого звичним кроком. Дійсно, у подальшому ОСОБА_9 замахується у бік обвинуваченого рукою, але останній ухиляється від удару та одразу без будь-якого розриву у часі наносить влучний удар потерпілому, від якого той падає. За таких обставин, враховуючи, що цим подіям передувала конфліктна ситуація між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 з приводу недотримання водієм автобуса Правил дорожнього руху України, що могло стати причиною виникнення неприязнених відносин до ОСОБА_9 , враховуючи намагання потерпілого ОСОБА_9 заподіяти тілесні ушкодження обвинуваченому, які останній зміг відвернути у межах допустимої поведінки, суд розцінює нанесення удару потерпілому у відповідь як намагання помститися за безпідставні звинувачення, та не може вважати обстановку, що склалась, такою, що вимагала захисту від суспільно небезпечного посягання, оскільки дії обвинуваченого мали інші мотиви ніж захист.

В той же час наслідки, які настали, у вигляді двох переломів від падіння потерпілого на асфальт, вочевидь, не охоплювалися умислом ОСОБА_3 , оскільки він їх не передбачав, хоча повинен був і міг передбачити, тому підстав для зміни кваліфікації дій обвинуваченого немає.

Таким чином, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_3 за ст. 128 КК України як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання, обставини.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 вчинив нетяжкий необережний злочин, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , працює офіційно водієм ТОВ «Автопредприятие «Авто-Сич», за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням вчиненого та відомостей про особу обвинуваченого, беручи до уваги той факт, що вчинене обвинуваченим суспільно небезпечне діяння не потягло тяжких наслідків, суд приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у вигляді громадських робіт, що буде відповідати принципам та меті його призначення.
У судовому засіданні судом були встановлені підстави для звільнення ОСОБА_3 від покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», однак обвинувачений відмовився від його застосування щодо себе.
В той же час, відповідно до ст.. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі , 2) три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі. Відповідно до ст.. 12 КК України даний злочин відноситься до злочинів невеликої тяжкості, який було вчинено 09.07.2015 року, станом на сьогодні з моменту вчиненні злочину пройшло більше трьох років, що свідчить про те, що строки давності притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності сплили. Відповідно до ч.5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Таким чином, аналізуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 підлягає звільненню від покарання на підставі ст.. 49 КК України у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Потерпілим ОСОБА_9 заявлений цивільний позов про стягнення 11301,6 гривень відшкодування матеріальної шкоди, та 30 000 гривень відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу у розмірі 1300 грн.

Розглядаючи цивільний позов, заявлений потерпілим, суд приходить до висновку, що цивільний позов у частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння,

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У судовому засіданні встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 після отриманих травм декілька разів знаходився на стаціонарному лікуванні: з 09.07.2015 року до 10.07.2015 року, з 13.07.2015 року до 06.08.2015 року, а також з 29.09.2015 року до 08.10.2015 року, з 04.04.2016 року до 07.04.2016 року, та у подальшому на амбулаторному лікуванні, однак лікарняних листів та виписок із амбулаторної карти суду не надано.

За період лікування на стаціонарі потерпілим було витрачено 9176,49 грн, які підтверджуються наданими чеками за це період. При цьому, суд вважає необґрунтованими витрати у загальному розмірі 357,58 грн., які витрачені на придбання продуктів харчування, що не пов`язано із посиленим або спеціальним харчуванням внаслідок травм, а також сума у розмірі 1767,53 грн., оскільки зазначені в чеках товари придбавались у інший період, аніж період лікування ОСОБА_9 , тому підстав вважати їх обгрунтованими та такими, що підлягають стягненню, немає.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Як на спричинення обвинуваченим потерпілому моральної шкоди, останній посилається на те, що в результаті протиправних дій обвинуваченого, в нього порушився нормальний спосіб життя, отриманні фізичні ушкодження призвели до тривалого лікування завданих травм, він зазнав сильних страждань, які полягають у больових відчуттях.

За таких обставин, суд находить вимоги потерпілого про стягнення моральної шкоди частково обґрунтованими, та з врахуванням розумності, достатності та співмірності вважає за необхідне зменшити розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_9 до 5000 гривень.

Крім того, витрати на надання юридичної допомоги потерпілиму також підлягають стягненню з обвинуваченого у повному обсязі у суму 1300 грн.

Долю речових доказів суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ч. 2 ст. 373 КПК України, суд-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та призначити йому покарання у вигляді громадських робіт терміном 240 (двісті сорок) годин.
На підставі ч.5 ст. 74 КК України ОСОБА_3 звільнити від призначеного покарання за ст.. 128 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Стягнути з ОСОБА_3 та користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду від злочину у розмірі 9176,49 грн., моральну шкоду від злочину у розмірі 5000 (п`ять тисячі ) грн., витрати на правову допомогу у розмірі 1300 грн., а всього 15476,49 грн.
В іншій частині позову відмовити
Речові докази: два ДВД диски зберігати у матеріалах провадження суду.

Вирок суду може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя протягом 30 діб з моменту його проголошення. Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати у Жовтневому районному суді м. Запоріжжя копію цього вироку, подавши відповідну заяву

Суддя: ОСОБА_1