Справа № 308/8871/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 березня 2019 року м. Ужгород
Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 ,за участю секретаря ОСОБА_2 розглянувши клопотання слідчого СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , у кримінальному проваджені, відомості про яке внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002571 від 24.07.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, погоджене прокурором про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:
Слідчий СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області старший лейтенант поліції ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду із клопотанням, у кримінальному проваджені, відомості про яке внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002571 від 24.07.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, погоджене прокурором про арешт майна.

В обґрунтування клопотання зазначає, що 24.07.2016 слідчим відділом Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області розпочато досудове розслідування за фактом шахрайства щодо ОСОБА_4 вчиненого у великому розмірі, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №002571.

Слідчий вказує, що підставою для початку досудового розслідування та внесення відповідних відомостей до ЄРДР стала заява ОСОБА_4 про те, що 15.06.2015 в приміщенні офісу приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за адресок: АДРЕСА_1 ОСОБА_6 шляхом обману, а саме укладення попереднього договору купівлі продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 , який посвідчений вказаним нотаріусом заволодів грошовими коштами ОСОБА_4 на суму 1 790 120 гривень.

В клопотанні вказано, що попередній договір було укладено з метою подальшого укладання договору купівлі продажу об`єктом якого є нерухоме майно, а саме квартира, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 .

У зв`язку з тим, що одним із предметів кримінального правопорушення є нерухоме майно, а саме квартира за адресою АДРЕСА_2 . Для збереження даного нерухомого майна, як речового доказу та об`єкту договору необхідне забезпечення того, щоб відносно даного нерухомого майна не можливо було проводити будь-які дії, такі як купівля продаж, передача в користування, дарування та інше. Щоб в подальшому дане майно не перейшло третім особам, як добросовісним набувачам.

Відповідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно картира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_6 , крім того зазначено, що на квартиру є обтяження, підставами виникнення обтяження є постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданий 28.01.2016 року видавник ВДВС Великоберезнянського РУТО, вид обтяження арешт майна. Крім того на дану квартиру як обтяження знаходиться ще договір іпотеки виданий 26.07.2005 р.

Крім того слідчий в клопотанні зазначає, що як встановлено ОСОБА_6 на даний час мешкає по АДРЕСА_4 , та на його майно також накладений арешт за вказаною адресою постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, видавник ВДВС Великоберезнянського РУЮ. Окрім того, також встановлено, що ОСОБА_6 постійно знаходиться за межами Закарпатської області та часто перетинає кордон України та знаходиться по за межами зв`язку.

Враховуючи вище викладене, що ОСОБА_6 уклав попередній договір на купівлю продаж квартири АДРЕСА_3 , що свідчить про те, що він може реалізувати свій умисел та продати дану квартиру третім особам, або таким же способом повторно укласти попередній договір та заволодіти грошовими коштами інших осіб.

В клопотанні вказано, що підставою відповідно до положень статті 170 КПК України необхідності арешту майна є розумні підозри вважати, що воно є предметом злочину та підлягає конфіскації для забезпечення його збереження та подальшого укладання договорів купівлі-продажу, або будь-якого відчуження даного майна.

Слідчий вказує, що метою арешту вказаного майна є забезпечення збереження речових доказів, оскільки вони є предметом кримінального правопорушення, набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення. Крім того, є ризик відчуження, знищення або передачі даного майна в тимчасове володіння іншим особам.

Враховуючи вищевикладене, та на підставі викладеного, відповідно до вимог ст. ст. 40, 117, 131, 132, 170, слідчий просить: накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3 , яка відповідно до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру Заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на праві власності належить ОСОБА_6 , яка являється предметом кримінального правопорушення.

Слідчий в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду клопотання повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд клопотання за його відсутності.

Власник майна, - ОСОБА_6 на розгляд клопотання не з`явився, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином.

Неприбуття в судове засідання власника майна, відповідно до вимог ч.1 ст.172 КПК України не перешкоджає розгляду клопотання.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

В провадженні слідчого відділу Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №002571від 24.07.2016 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 Кримінального кодексу України.

З поданого клопотання встановлено, що як на підставу про накладення арешту на майно, є розумні підозри вважати, що воно є предметом злочину та підлягає конфіскації для забезпечення його збереження та подальшого укладання договорів купівлі-продажу, або будь-якого відчуження даного майна. Слідчий вказує, що метою арешту вказаного майна є забезпечення збереження речових доказів, оскільки вони є предметом кримінального правопорушення, набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення. Крім того, є ризик відчуження, знищення або передачі даного майна в тимчасове володіння іншим особам.

За ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При цьому за загальними правилами застосування заходів забезпечення кримінального провадження, визначеними ст. 132 КПК України, для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, а застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.1 ст.42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Відповідно до ч.1 ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Згідно ч.2 ст. 135 КПК України, у разі відсутності особи за місцем проживання, повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

З матеріалів клопотання встановлено, що у кримінальному провадженні відсутні відомості стосовно повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України.

Відомостей про вручення повідомлення про підозру у кримінальному провадженні в матеріалах клопотання відсутні, згідно доданого витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 Кримінального кодексу України жодній особі про підозру не повідомлено.

Відповідно ч.6 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Однак, як вбачається з клопотання та доданих до нього матеріалів, слідчим не надано доказів того, що в даному кримінальному провадженні заявлено або подано цивільний позов.

Разом з тим, відповідно до вимог ч.3 ст. 190 КК України передбачена відповідальність за вчинення шахрайства, у великих розмірах, або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, яке карається позбавленням волі на строк від трьох до восьми років.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 березня 2019 року клопотання слідчого в даному кримінальному провадженні про накладення арешту - повернуто прокурору для усунення недоліків. В ухвалі, було вказано на недоліки які слід усунути, а саме враховуючи, що слідчим не вказується підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна. При цьому, відповідно до ч 3. статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Однак, як вбачається з клопотання та доданих до нього доказів, слідчим не надано слідчому судді доказів того, що в даному кримінальному провадженні заявлено цивільний позов, не вказано наявні достатні підстави вважати, що таке майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, та підлягає конфіскації, а тому клопотання в частині накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів та конфіскації майна як виду покарання задоволенню не підлягає.

Крім цього, зі змісту доданого витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по даному кримінальному провадженню вбачається, що ОСОБА_6 шляхом обману заволодів належними ОСОБА_4 грошовими коштами, а не нерухомим майном.

При цьому, відповідно до ч.8 ст.170 КПК України вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Вищевказані матеріали не відповідають вимогам ч.2 ст.171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В порушення вимог ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого про арешт майна не зазначені правові підстави, мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Проаналізувавши надані слідчим матеріали та обставини викладені у клопотанні, слідчий суддя суд дійшов висновку, що слідчим не доведено необхідності накладення арешту на вищевказане майно.

Кримінальне провадження триває вже три роки, проте слідчому судді не доведено належними та допустимим доказами, що існують ризики, що ОСОБА_6 може нерухоме майно приховати, втратити, передати, відчужити, оскільки за цей період мали достатньо часу та можливостей для відчуження такого.

Згідно ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала не доведе необхідність такого арешту, а також наявності ризиків, передбачених абзацом 2 ч. 1 ст. 170 цього кодексу.

З урахуванням вище викладеного слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим не надано доказів необхідності накладення такого арешту, а також відсутні ризики зазначені ст. 170 КПК України.

Також слідчий суддя звертає увагу на те, що до клопотання про арешти майна слідчий не долучив жодних доказів та не навів жодних доводів, що дозволяли б слідчому судді встановити розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчим не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи фізичної особи, як накладення арешту на нерухоме майно, з метою забезпечення відшкодування шкоди.

При цьому, обов`язок доведення необхідності арешту покладається на слідчого, який звернувся з клопотанням про арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом

Отже, обов`язок доказування перед слідчим суддею наявності підстав для задоволення клопотання про накладення арешту покладено на особу, яка подала дане клопотання.

З урахуванням викладеного суд вважає, що зазначене клопотання є передчасним та необґрунтованим належними та допустимим доказами, тому у його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 170-173, 175, 309, 394, 395 КПК України,слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:
В задоволені клопотання слідчого СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , у кримінальному проваджені, відомості про яке внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002571 від 24.07.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, погоджене прокурором про арешт майна відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1