Справа № 199/8784/18
УХВАЛА

26.12.2018 місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0001781 від 19.09.2018 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,
ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів. Прокурор обґрунтував клопотання тим, що на цей час продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1), 3), 5) ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 4 до 6 років. ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину в період іспитового строку за вироком від 30.06.2016, ухваленого Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська за ч. 2 ст. 186 КК України. Під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_6 прямо вказав на ОСОБА_3 , як на особу, яка вчинила відносно нього злочин. Прокурор також зазначає, що ОСОБА_3 офіційно не працевлаштований, що свідчить про відсутність у нього законних джерел прибутку, що дає підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_3 , перебуваючи на волі, може продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення з корисливих мотивів, а також впливати на недопитаних свідків у цьому кримінальному провадженні з метою уникнення кримінальної відповідальності, перешкоджаючи встановленню істини у кримінальному провадженні.
Захисник ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_3 заперечували щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 , вважаючи клопотання прокурора необґрунтованим та просили суд змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт.
Вирішуючи клопотання прокурора ОСОБА_4 щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 на 60 днів, а також клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, суд вважає клопотання прокурора обґрунтованим, а клопотання захисника та обвинуваченого таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Так, відповідно до змісту обвинувального акта, ОСОБА_3 , який раніше судимий за вчинення грабежу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з випробуванням на 3 роки, продовжує обвинувачуватися у вчиненні в період іспитового строку за попереднім вироком нового аналогічного умисного корисливого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів.
Частиною 2 ст. 186 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 4 до 6 років.
У зв`язку з цим суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), який у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».
Для відмови в звільненні особи з-під варти принципи конвенційного прецедентного права передбачають наступну підставу: ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесові здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ у справі «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968), а тому, знаходячись під загрозою застосування тяжкого покарання, обвинувачений, володіючи відомостями щодо осіб свідків, може вплинути на них, з метою схилення до зміни показів та відмови від показів, взагалі, що вказує на ризик здійсненню процесові правосуддя.
За таких обставин суд погоджується з думкою прокурора про те, що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_3 , у разі визнання останнього винуватими у кримінальному правопорушенні, йому може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк до шести років, а тому, перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, є підстави вважати, що ОСОБА_3 може переховуватися від суду. Ця обставина, у свою чергу, може зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.
Те, що ОСОБА_3 знову обвинувачується у вчиненні грабежу в період іспитового строку за попереднім вироком, маючи судимість за аналогічний злочин, вказує на можливість обвинуваченим знову вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5) ч. 1 ст. 177 КПК України). Ці ж обставини вказують на недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів обвинуваченому.
Суд вважає, що продовження тримання обвинуваченого під вартою в даному провадженні є виправданим, оскільки з боку сторонніх спостерігачів наявний суспільний інтерес до розгляду цього провадження, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом «поваги до свободи особистості», що знайшло своє відображення в п. 79 Рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011.
Тому, на думку суду, на цей час продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1), 3), 5) ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому продовження обвинуваченому строку тримання під вартою в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці ЄСПЛ і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в рішеннях ЄСПЛ у справах «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії».
При продовженні строку дії запобіжного заходу суд також враховує ту обставину, що протягом перебування ОСОБА_3 в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» будь-яких відомостей щодо протипоказань перебування в умовах ізоляції відносно останнього не надходило.
Досліджуючи питання щодо можливості зміни обвинуваченому запобіжного заходу на будь-який інший, не пов`язаний з позбавленням волі, суд, враховує вік та задовільний стан здоров`я обвинуваченого, відомості про його соціальні зв`язки, репутацію обвинуваченого, його майновий стан, а також те, що ОСОБА_3 раніше був засуджений 30.06.2016 вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст.ст. 75,76 КК України з іспитовим строком на 3 роки, а тому суд, оцінюючи всі обставини в їх сукупності з встановленими ризиками, передбаченими п.п. 1), 3), 5) ч. 1 ст. 177 КПК України, вважає, що альтернативні запобіжні заходи не здатні запобігти вказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, не визначався, оскільки ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням насильства до потерпілого.
Керуючись ст.ст. 176-179, 182, 183, 193, 194, 331, 350, 369, 371, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора ОСОБА_4 щодо продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою до 23.02.2019 включно.
В задоволені клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу на домашній арешт відмовити.
Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому та направити її для виконання начальнику Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)».
Ухвала набирає чинності негайно та окремому оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1