Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

24 січня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Волинської області ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2018 року
стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , не працюючого, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, на утриманні має малолітню дитину, раніше судимого, востаннє: 06 квітня 2011 року Луцьким міськрайонним судом за ч.2 ст.185, ч.2 ст.190 КК України на 2 роки позбавлення волі,
обвинуваченого за ч.2 ст. 307 КК України, ?

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2018 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 307 КК України та виправдано його на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України.
Ухвалено скасувати арешт, накладений на майно ОСОБА_6 , а саме: мобільний телефон, марки «Нокіа 1202-2», ІМЕІ НОМЕР_1 , в якому знаходиться сім-картка мобільного оператора «МТС» № НОМЕР_2 .
Вирішено питання щодо речових доказів по кримінальному провадженню.
Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_6 15 червня 2013 року, у вечірній час доби, діючи з корисливих мотивів та за попередньою змовою із ОСОБА_9 , незаконно зберігали з метою збуту та перевезли в салоні автомобіля «BMW-520», д.р.н. НОМЕР_3 , до парку ім. «900 річчя м. Луцька», що поблизу Луцької міської клінічної лікарні № 2, по пр. Відродження, 13, м. Луцьк, медичний шпиц із наркотичним засобом опієм ацетильованим, який був незаконно придбаний останнім за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, де, з метою бути невикритим правоохоронними органами, заховали його під дерев`яну колоду, яка знаходилась у вказаному парку.

Цього ж дня, приблизно о 19 год. 40 хв. ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_9 , перебуваючи в парку ім. «900-річчя м. Луцька», незаконно збули ОСОБА_10 , який залучався працівниками міліції до проведення оперативної закупівлі, за грошову винагороду в сумі 160 грн., попередньо ними захований медичний одноразовий шприц, місткістю 2 см кубічних з особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено опієм ацетильованим, що в перерахунку на суху речовину, становить 0,052 г, який цього дня був вилучений в ОСОБА_10 працівниками міліції.

В поданій апеляційній скарзі прокурор покликається на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає вирок суду незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою безпідставне виправдання особи.
Зазначає, що суд дослідивши докази сторони обвинуваченя, не дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, що має суттєве значення для ухвалення законного, обгрунтованого та справедливого рішення, допустивши тим самим порушення, передбачені ст.ст. 22, 23, 94 КПК України, принципів змагальності сторін та безпосередності дослідження доказів, що, в силу положень ст.ст.94, 412, 438 КПК України, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Вказує, що судом всупереч вимогам КПК України відкинуто докази сторони обвинувачення без будь-якого обґрунтування. Натомість суд, обмежився частковим відтворенням показань ОСОБА_6 і дійшов необгрунтованого висновку про те, що його версія є неспростованою стороною обвинувачення в ході судового розгляду, оскільки прокурором не забезпечено явку закупника ОСОБА_10 для безпосереднього допиту в суді, починаючи з 14 листопада 2013 року. Зазначає, що суду було відомо про причини неявки свідка ОСОБА_10 , які у відповідності до п.4 ч.1 ст. 138 КПК України, являються поважними, а саме: відсутність особи у місці проживання протягом тривалого часу внаслідок відрядження, подорожі тощо, однак суд, розглядаючи письмове клопотання прокурора від 21 грудня 2017 року про повторний виклик свідка ОСОБА_10 не дав оцінку поважності причин неявки свідка і відмовив у здійсненні його виклику та перейшов до стадії судових дебатів.
Вважає, що інші наведені судом мотиви виправдання обвинуваченого є також необгрунтованими. Версія захисту, на яку посилається суд, з приводу того, що шприц із очними каплями було незаконно замінено закупником чи правоохоронцями на шприц із наркотичним засобом не підтверджується будь-якими доказами. Факт переривання оперативної відеозйомки не дає будь-яких підстав вважати, що це вчинено умисно з метою підмінити очні каплі на наркотичний засіб. Доводи про те, що колір речовини у шприці відрізняється від наданої на експерте дослідження, також є необгрунтованими, доказів цього не має.
В основу виправдувального вироку ОСОБА_6 покладено лише один доказ показання обвинуваченого, який судом оцінено однобічно.
У вироку суд вказує, що закупка була проведена із залученням власних коштів, без відповідної санкції прокурора, однак відповідно до судової практики, походження грошей для закупки жодним чином не впливає на допустимість і належність доказів.
Зазначає, що стороною обвинувачення надано докази, які є належними та допустимими і у своїй сукупності дають підстави для встановлення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину.
Вказує, що під час досудового розслідування обвинувачений співпрацював зі слідством та надавав чіткі і послідовні показання про вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України. Будь-які протиправні дії щодо ОСОБА_6 не вчинялись, незаконні методи ведення слідства не використовувались.
Просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2018 року скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України. Призначити покарання за ч.2 ст. 307 КК України у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна. Дослідити письмові докази по кримінальному провадженню, викликати та допитати в якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши вирок суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст.284 цього Кодексу.

Так, суд, на думку колегії суддів, розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 , повно всебічно та об`єктивно встановив фактичні обставини провадження, детально дослідив та дав належну юридичну оцінку кожному доказу, що були надані стороною обвинувачення, з точки зору допустимості, достовірності і належності, а їх сукупність з точки зору достатності і взаємозв`язку, дослідив показання обвинуваченого, свідків, письмові докази та обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 , дійшовши правильного висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, що інкримінований злочин за ч.2 ст. 307 КК України, як незаконне придбання, зберігання, перевезення з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в місцях масового перебування громадян, предметом яких були особливо небезпечні наркотичні засоби, вчинений ОСОБА_6 .
Такий висновок суду детально проаналізований і належним чином вмотивований у вироку, з чим погоджується і апеляційна інстанція.
Так, допитаний в судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вину не визнав, та пояснив, що 15 червня 2013 року, на прохання його знайомої ОСОБА_13 , у парку ім. «900-річчя м. Луцька», за 200 грн., збув їй шприц із краплями, які використовуються для посилення дії наркотичних засобів; факт збуту останній наркотичного засобу заперечив.
При апеляційному перегляді оскаржуваного вироку ОСОБА_6 також заперечив збут наркотичного засобу 15 червня 2013 року за вищевказаних обставин. Ствердив, що закупник ОСОБА_10 і ОСОБА_13 , його знайома, це одна і та ж особа.
Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка ОСОБА_14 (старший слідчий СУ ГУНП у Волинській області, в провадженні якого у 2013 році перебували матеріали даного кримінального провадження) вказала, що під час проведення оперативної закупки, закупник, знаходячись у парку ім. «900-річчя м. Луцька», придбала в ОСОБА_6 шприц з наркотичною речовиною; зазначила, що безпосередньої участі у проведенні оперативної закупки вона не брала.
З показань свідка ОСОБА_15 , наданих ним у судовому засіданні суду першої інстанції, вбачається, що він приблизно влітку 2013 року приймав участь у проведенні оперативної закупки у м. Луцьку, а саме надавав грошові кошти закупнику, яким була особа жіночої статі.
Згідно постанови про проведення контролю за вчиненням злочину від 11 червня 2013 року, прийнятої на підставі рапорта начальника ОПС УКР УМВС ОСОБА_16 від 11 червня 2013 року за результатами проведених оперативно-розшукових заходів по кримінальному провадженню, внесеному в ЄРДР за № 0000165 від 08 квітня 2013 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст. 317 КК України, дослідженої місцевим судом під час судового провадження, прокурором постановлено провести контрольовану закупку наркотичної речовини опію ацетильованого у ОСОБА_6 в кількості 2 см.куб., використавши заздалегідь ідентифіковані засоби грошові кошти в сумі 160 грн., без затримання його особи, з втратою грошових коштів. Проведення оперативної закупки прийнято доручити із залученням особи покупця під вигаданими даними ОСОБА_10 .
Судом першої інстанції, як доказ вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину досліджено і протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 15 червня 2013 року, згідно якого 15 червня 2013 року , о 19 год. 40 хв., в м. Луцьк, в парку ім. «900-річчя м. Луцька» по пр. Відродження було проведено ОСОБА_10 , якому відповідно до досліджених судом актів огляду від 15 червня 2013 року: покупця ОСОБА_10 , огляду та вручення йому грошових коштів в сумі 160 грн., оперативно-технічних засобів, огляду транспортного засобу, яким покупець та працівники міліції були перевезені до місця оперативної закупки, оперативну закупку наркотичного засобу - опію ацетильованого в кількості 2 см.куб. (відповідно до дослідженого судом першої інстанції висновку експерта № 428/435 від 18 червня 2013 року) за ціною 160 грн. у ОСОБА_6 .
Відповідно до дослідженого місцевим судом протоколу про результати аудіо-, відео контролю за особою від 16 червня 2013 року ( в якому відсутня дата ухвали слідчого судді Апеляційного суду Волинської області, на підставі якої проведено аудіо-, відео контроль особи) зафіксовано перебіг оперативної закупки за допомогою технічних засобів, однак судом першої інстанції звернуто увагу на відсутність запису моменту передачі закупленої речовини в шприці об`ємом 2 см.куб. покупцем працівнику правоохоронного органу в присутності понятих, відсутність закупника поза візуальним контролем учасників оперативної закупки з моменту здійснення закупки до зустрічі з слідчим.
Судом першої інстанції перевірені і інші докази винуватості ОСОБА_6 , зокрема, протоколи: огляду предмету від 01 липня 2013 року з оформленими фото таблицями (в ході якого було оглянуто вилучений у закупника шприц); дослідження інформації, отриманої при застосуванні технічних засобів від 26 жовтня 2013 року (у якому зафіксовано стенограму розмови між закупником та ОСОБА_6 ), згідно якої, на що звертає увагу місцевий суд, покупець розмовляє, як особа жіночої статі, поряд з тим, що згідно акту огляду покупця, огляду та вручення грошових коштів від 15 червня 2013 року останній описується як особа чоловічої статі і його огляд проведено працівниками правоохоронного органу особами чоловічої статі, на підставі чого місцевий суд обґрунтовано приймає за основу показання обвинуваченого про те, що закупівлю проводила особа жіночої статі, мотивуючи і тим, що його показання об`єктивно підтверджуються і відеозаписом контрольної закупки від 15 червня 2013 року; огляду предмету від 26 жовтня 2013 року з фото таблицями; огляду предметів від 30 жовтня 2013 року з фото таблицями та ін., які належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності, про що наведені у вироку відповідні висновки.
Крім того, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком місцевого суду, що закупка була проведена із залученням власних коштів закупника, без відповідної санкції прокурора, що не заперечується і прокурором в апеляційній скарзі.
Під час розгляду даного кримінального провадження апеляційною інстанцією прокурор ствердив, що особа-закупник працювала в об`єктах торгівлі (магазині) поблизу парку ім. «900-річчя м. Луцька».
Доводи апеляційної скарги прокурора щодо надання стороною обвинувачення всіх належних та допустимих доказів, які, на його думку в своїй сукупності дають підстави для встановлення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, суд, з дотриманням вимог п.d ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і КПК України, та на виконання ухвали Апеляційного суду Волинської області від 24 червня 2016 року згідно ч.3 ст. 415 КПК України, на протязі тривалого часу намагався здійснити допит свідка ОСОБА_10 з метою з`ясувати у останнього, що саме було предметом закупки у ОСОБА_6 , оскільки версія обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він збув закупнику ОСОБА_10 краплі для очей (в судовому засіданні апеляційної інстанції захисник ОСОБА_7 знову наголошує на колір речовини, яка знаходилась у шприці (світло коричневого кольору), натомість відповідно до матеріалів провадження, закупником передано працівникам міліції речовину бурого кольору), залишилася не спростованою стороною обвинувачення в ході судового розгляду, куди вони попрямували після здійснення закупки, за яку саме суму було здійснено закупку та в якому місці було взято додаткові кошти, а також переконатися, що саме та речовина, яку передав закупнику ОСОБА_6 була вилучена та передана працівникам міліції, однак стороною обвинувачення, на виконання ухвал суду першої інстанції від 19 жовтня 2017 року, 02 листопада 2017 року, 30 листопада 2017 року та в порушення вимог ч.3 ст. 23 КПК України не забезпечено прибуття в судове засідання закупника ОСОБА_10 для його допиту в якості свідка, явка якого з метою встановлення об`єктивної істини у даному кримінальному провадженні визнана обов`язковою.
Під час апеляційного розгляду прокурор також не забезпечив явку свідка ОСОБА_10 . Зазначив, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (працівники правоохоронного органу), ні в ході досудового розслідування, ні судового розгляду не допитувались в якості свідків.
Захисник ОСОБА_7 зазначила, що судом першої інстанції були вжиті всі необхідні заходи з метою безпосереднього допиту свідка ОСОБА_10 (неодноразове відкладення розгляду кримінального провадження, постановлення ухвал про встановлення процесуального строку прокурору для забезпечення прибуття в судове засідання свідка ОСОБА_10 , які не були виконані); з приводу допиту свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вказала, що клопотання про допит даних свідків стороною обвинувачення протягом розгляду кримінального провадження суддею ОСОБА_17 не заявлялось, а лише 14 березня 2018 року, перед судовими дебатами, було заявлене усне клопотання про їх допит, що на її думку, з метою захисту прав обвинуваченого, передбачених ст. 6 ЄКПЛ, вказує на безпідставність задоволення клопотання прокурора про допит свідків апеляційною інстанцією.
Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та надання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Колегія суддів вважає, що судом були створені всі необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, в тому числі стороною обвинувачення.
Доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_8 , щодо безпідставного, на його думку, залишення поза увагою судом першої інстанції, як наданого стороною обвинувачення, доказу на підтвердження вини ОСОБА_6 , даних протоколу про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 24 вересня 2013 року та протоколу дослідження інформації, отриманої при застосуванні технічних засобів від 12 жовтня 2013 року не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з вироку суду ці протоколи були судом першої інстанції досліджені, однак дані цих протоколів не стосуються подій 15 червня 2013 року.
Крім того, вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2015 року зокрема ОСОБА_9 по епізоду збуту 15 червня 2013 року наркотичного засобу опію ацетильованого ОСОБА_10 , тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, виправдано на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КК України за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального провапорушення (Т.№ 6, а.к.п.116-125). Даний вирок, ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 24 червня 2016 року в частині виправдання ОСОБА_9 залишено без змін (Т.№ 6, а.к.п. 223-229).
За наведеного, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурором не доведено поза розумним сумнівом, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 307 КК України було вчинено обвинуваченим ОСОБА_6 .
Згідно з п.10 ч.1, ст.7, ч.1, 2, 4 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом і встановлено обвинувальним вироком.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Однією з основних засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка декларує, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом (ч.2 ст. 17 КПК України).
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Про це неодноразово наголошувалось у рішеннях ЄСПЛ, в т.ч. у рішенні в справі «Коробов проти України» від 21 липня 2011 року, в якому Європейський суд з прав людини «повторює, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, Series А заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», чого у даному кримінальному провадженні не вбачається.
Крім того, Європейський Суд з прав людини у своєму Рішенні від 11 грудня 2008 року у справі «Мірілашвілі проти Росії» зазначив, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх. Суд констатував, що рішення про відмову розкрити матеріали, пов`язані з операцією щодо прослуховування телефонних розмов, результатами якого було обґрунтовано обвинувальний вирок національного суду, не супроводжувалося адекватними процесуальними гарантіями, і, крім цього, не було достатньо обґрунтованим.
Так, зокрема, колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21 березня 2018 року (справа № 751/7177/14, провадження№51-1285 км18) звернулась до практики ЄСПЛ та вказала, що у справі «Раманаускас проти Литви» (скарга № 74420/01) Суд наголошував, що докази, одержані за допомогою застосування спеціальних методів розслідування, можуть вважатися допустимими за умови наявності адекватних і достатніх гарантій проти зловживань, зокрема чіткого та передбачуваного порядку санкціонування, здійснення відповідних оперативно-слідчих заходів та контролю за ними (рішення Суду від 06 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», від 26 жовтня 2006 року у справі «Худобін проти Росії» (скарга № 59696/00). Питання щодо допустимості доказів у справі ? це насамперед предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди уповноважені давати оцінку наявним у справі доказам.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року № 12-рп/2011, обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких даних.
В основу доведеності вини ОСОБА_6 стороною обвинувачення покладено дані протоколу про результати аудіо-, відео контролю за особою від 16 червня 2013 року, протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 24 березня 2013 року, однак у матеріалах провадження відсутні докази на підтвердження наявності передбачених законом підстав на застосування таких заходів, не надала сторона обвинувачення копії таких процесуальних документів і під час апеляційного розгляду, що позбавляє можливості встановити, які конкретно негласні слідчі (розшукові) дії були санкціоновані слідчим суддею, щодо кого саме, на який строк та чи діяли правоохоронні органи у межах та у спосіб, передбачених відповідними судовими рішеннями. Тобто з достатньою повнотою позбавляє з`ясувати правові підстави та порядок застосування заходів, які тимчасово обмежували конституційні права і свободи обвинуваченого, що становить основний критерій допустимості їх результатів як джерела доказів.
В постанові від 16 січня 2019 року (справа № 751/7557/15-к; провадження № 13-37 кс18) колегія суддів Великої Палати Верховного Суду вказала, що для доведення допустимості результатів НСРД мають бути відкриті не тільки результати цих дій, а й документи, які стали правовою підставою їх проведення (клопотання слідчого, прокурора, їх постанови, доручення, ухвала слідчого судді), оскільки змістом цих документів сторони можуть перевірити дотримання вимог кримінального процесуального закону стосовно негласних слідчих (розшукових) дій та прийшла до висновку, що за наявності відповідного клопотання процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) і яких не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК, оскільки їх тоді не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не було розсекречено на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні, але суд не має допустити відомості, що містяться в цих матеріалах кримінального провадження, як докази.
Крім того, ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 вересня 2013 року надано дозвіл старшому слідчому СУ УМВС України у Волинській області ОСОБА_14 на проведення обшуку в житлі та ін. володінні за місцем проживання та реєстрації ОСОБА_6 , поряд з цим, як вбачається з протоколу обшуку від 20 вересня 2013 року такий обшук було проведено старшим слідчим в ОВС СУ УМВС ОСОБА_18 (під час якого було виявлено три телефони), що відповідно до положень КПК України є недопустимим (Т.№ 2, а.м.п.27, 28-29).
За наведеного висновки суду першої інстанції про визнання ОСОБА_6 невинуватим у незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні з метою збуту, а також незаконному збуті наркотичних засобів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в місцях масового перебування громадян, предметом яких були особливо небезпечні наркотичні засоби за обставин, викладених органами досудового розслідування в обвинувальному акті та його виправдання за недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, цілком відповідають фактичним обставинам, встановленим судом, підтверджуються доказами, які ретельно досліджені, належно оцінені, детально викладені судом у вироку та об`єктивно спростовують факт вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_19 , в якому він обвинувачується.
Доказів на спростування висновків суду першої інстанції прокурором в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами кримінального провадження не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.
Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законнним, обгрунтованим й вмотивованим, а тому правових підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2018 року стосовно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 307 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора прокуратури Волинської області ОСОБА_8 без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3