КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

В И Р О К
Іменем України

03 квітня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0003301 за апеляційними скаргами прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2018 року, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Макіївка, Білоцерківського району, Київської області, громадянина України, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8
та обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді штрафу в розмірі 170 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 2 890 (дві тисячі вісімсот дев`яносто) грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Цим же вироком частково задоволено цивільний позов законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_9 ОСОБА_10 , на користь якої з ОСОБА_6 стягнуто 20 000 (двадцять тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Як встановлено вироком суду, 25.06.2017 близько 10 год. на нерегульованому перехресті вул. Я. Мудрого та вул. Незалежності м. Узин Білоцерківського району Київської області, водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 2105» д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Я. Мудрого в м. Узин, від центру міста у напрямку до вул. Незалежності, в порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 (б), 10.1, 10.4, 16.2 ПДР України, проявив бездіяльність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, на нерегульованому перехресті вказаних вулиць, повертаючи праворуч, завчасно не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині, змінив напрямок руху праворуч, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, здійснюючи маневр повороту праворуч, не дав дорогу велосипеду «BEN TUCKER», під керуванням велосипедистки ОСОБА_10 , яка рухалась прямо через перехрестя в попутному напрямку та мала перевагу в русі.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажирка вказаного велосипеду малолітня ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримала тілесне ушкодження у вигляді перелому лівої плечової кістки, яке відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, так як для повного зрощення перелому необхідно тривалий строк більше ніж 3 тижні.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор Білоцерківської місцевої прокуратури ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2018 року щодо ОСОБА_6 , засудженого за ч. 1 ст. 286 КК України, в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 3400 (три тисячі чотириста) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

В обґрунтування поданої скарги, прокурор, не оспорюючи вирок суду в частині доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його злочинних дій, вказує на те, що вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, як зазначає апелянт, санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачено покарання у вигляді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами та строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, проте, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, призначив покарання ОСОБА_6 у вигляді штрафу в розмірі 170 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 2890 (дві тисячі вісімсот дев`яносто) грн., чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону та неправильно застосував закону України про кримінальну відповідальність.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_6 також подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням внесених під час її розгляду уточнень, просить змінити вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2018 року про визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки, в іншій частині призначеного покарання залишити вирок без змін.

Крім цього, обвинувачений просить змінити цей же вирок в частині стягнення моральної шкоди з цивільного відповідача ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 в інтересах малолітньої ОСОБА_9 , шляхом зменшення її розміру.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, обвинувачений зазначає про те, що ухвалений судом вирок в частині призначеного додаткового покарання є занадто суворим, а в частині задоволення цивільного позову щодо стягнення з нього коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди, прийнятий з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, як вказує апелянт, після його ознайомлення з обвинувальним вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2018 року, він виявив відсутність реєстраційного номеру кримінального провадження, за яким проводився судовий розгляд, відомості про яке були внесені Білоцерківським відділом поліції ГУ Національної поліції в Київській області до ЄРДР, який є відображеним лише в обвинувальному акті.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що на аркуші 2 у вказаному обвинувальному вироку в абзаці 3 зазначено: «…Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав повністю», проте, як зазначає апелянт, він не визнавав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Також апелянт звертає увагу на те, що ухвалюючи вирок суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області дійшов висновку про необхідність застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом на максимальний, передбачений законом строк 3 роки, оскільки, на думку суду, були відсутні підстави для визнання обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України.

Проте, як зазначає апелянт, з початку досудового розслідування він активно сприяв досудовому слідству, щиро розкаявся, добровільно відшкодував матеріальні збитки, що вказувало на пом`якшення покарання під час ухвалення вироку.

Окрім цього, ОСОБА_6 вказує на те, що він, перебуваючи на пенсії, продовжує працювати водієм за договором, щоб у такий спосіб заробити кошти на придбання ліків, оскільки, починаючи з 2008 року хворіє на цукровий діабет 2-го типу та перебуває на диспансерному обліку в Узинській районній лікарні Білоцерківського району, що підтверджується відповідною довідкою, у зв`язку з чим позбавлення його права керування транспортним засобом на три роки потягне за собою втрату роботи за договором та унеможливить повноцінне лікування від хвороби, якою він хворіє тривалий час.

Щодо заявлення цивільного позову потерпілою ОСОБА_10 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_9 , то на думку апелянта, задоволені частково заявлені вимоги позивача про стягнення з нього моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. є нічим не доведеними, оскільки позивач, пред`явивши вимогу про стягнення з відповідача компенсації за заподіяну моральну шкоду, не надав жодних належних та допустимих доказів, в її обґрунтування, а суд першої інстанції, відійшовши від меж розумності та справедливості вирішив, що цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, а тому стягнув з цивільного відповідача надмірно велику суму грошових коштів, не врахувавши при цьому доходи цивільного відповідача, які складаються із пенсії у розмірі 2476,56 грн., та мінімальної заробітної плати від роботи водія за договором, а тому він буде не в змозі виплатити вказану вище грошову суму.

В поданих запереченням на апеляційну скаргу прокурора, ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05.11.2018 року в частині призначення основного покарання без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що обидві скарги підлягають задоволенню лише частково, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_6 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає вирок суду лише в межах поданих апеляційних скарг.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 вид та розмір покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до нетяжких злочинів, що характеризуються необережною формою вини. Також судом були враховані наслідки, які настали від вчинення злочину у вигляді заподіяння малолітній потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Враховуючи характер вчинення злочину, суд прийняв до уваги, що з боку потерпілого не було допущено грубих порушень вимог ПДР України , які б зменшували ступінь вини обвинуваченого, а також, що дорожня обстановка, за якої вчинено ДТП, не була складною, а потребувала лише простої уваги водія.
Крім цього, суд прийняв до уваги особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_6 раніше не судимий та до адміністративної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується в цілому добре, що підтверджується досудовою доповіддю; на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має задовільний стан здоровя та захворювання, які потребують постійного медикаментозного підтримання організму; обвинувачений є пенсіонером за віком та отримує незначну за розміром пенсію, що підтверджується довідкою Білоцерківського обєднаного УПФУ № 257/06.09.
Оцінюючи в сукупності усі вищенаведені обставини, які характеризують особу обвинуваченого, суд першої інстанції прийшов до висновку, що обвинувачений, як до вчинення злочину, так і після його вчинення, веде соціальний спосіб життя та не схильний до систематичного вчинення злочинів, з низьким ризиком його повторного вчинення.
При цьому, суд також врахував поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який відшкодував потерпілій завдані злочином збитки у виді матеріальної шкоди.
Водночас, з огляду на поведінку обвинуваченого під час судового розгляду, якому судом неодноразово робились зауваження з приводу зневажливого ставлення до законного представника малолітньої потерпілої, а також на те, що за весь час судового розгляду, визнаючи свою вину, обвинувачений жодного разу не висловив свого жалю з приводу наслідків. які настали та не попросив вибачення у потерпілої сторони, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання обставиною, що, відповідно до ст. 66 КК України, помякшує покарання, щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
З огляду на викладене, а також враховуючи позицію потерпілої, яка вважає, що обвинувачений заслуговує на максимально суворе покарання, суд першої інстанції дійшов висновку, що для виправлення ОСОБА_6 , попередження вчинення ним та іншими особами нових злочинів, йому необхідно і достатньо призначити покарання в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, а саме у виді штрафу, розмір якого, з урахуванням вищевказаних обставин, повинен бути ближчим до середнього.
При цьому, з урахуванням характеру вчиненого злочину, який скоєно в умовах грубого порушення обвинуваченим кількох вимог ПДР України, суд першої інстанції визнав за доцільне призначити обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом на максимально передбачений законом строк.
Незважаючи на достатньо детальні мотиви призначеного ОСОБА_6 виду та розміру покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на які суд першої інстанції послався в оскаржуваному вироку, зазначене судове рішення в частині призначеного останньому покарання не може бути визнане законним та обґрунтованим, з огляду на таке.
Як прямо передбачено п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Підстави для призначення більш мякого покарання, ніж передбачено відповідною нормою закону, в даному випадку ч. 1 ст. 286 КК України, визначаються ст. 69 цього Кодексу, у разі застосування якої суд зобовязаний навести у вироку відповідні мотиви прийнятого рішення.
Незважаючи на вказані вимоги закону, а також ту обставину, що мінімальне покарання у виді штрафу, передбачене санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, починається з двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд першої інстанції, як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі прокурора, призначив ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в розмірі 170 (ста сімдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, чим істотно порушив вимоги закону України про кримінальну відповідальність, допустивши його неправильне застосування при призначенні кримінального покарання, оскільки призначив більш мяке покарання, ніж передбачено санкцією вказаної вище норми закону, без наявності для цього підстав, передбачених ст. 69 цього Кодексу.
Вказане порушення, відповідно до вимог ст.ст. 409, 420 КПК України, є підставою не тільки для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції, а й підставою для ухвалення нового вироку, оскільки це повязано з необхідністю застосування до ОСОБА_6 більш суворого покарання в порівнянні з тим, яке йому призначив суд першої інстанції.
У звязку з цим, апеляційну скаргу прокурора в цій частині слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Разом з тим, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за вчинений ним злочин, колегія суддів, керуючись загальними засадами призначення покарання, передбаченими ст. 65 КК України, приймаючи до уваги його мету, яка визначена ст. 50 цього Кодексу та індивідуальний підхід до вирішення цього питання, з урахуванням тих обставин, на які суд першої інстанції послався у своєму вироку, вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами.

При цьому, не застосовуючи до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів виходить не лише з того, що це додаткове покарання має не обовязковий, а альтернативний характер, а й виходячи з того, що суд першої інстанції у своєму вироку не навів ґрунтовних підстав, які б свідчили про те, що допущені обвинуваченим порушення ПДР України носили грубий або систематичний характер.
Більш того, мотиви суду першої інстанції з цього приводу, які наведені у вироку, носять суперечливий характер, оскільки в одному випадку суд зазначає про те, що дорожня обстановка, за якої було вчинено ДТП не була складною і потребувала від водія простої уваги, а в іншому зазначає про те, що злочин скоєно в умовах грубого порушення обвинуваченим кількох вимог ПДР України, хоча сама по собі кількість допущених порушень вказаних Правил не дає підстав вважати їх грубими, без врахування сукупності всіх обставин дорожньо-транспортної пригоди та даних про особу винного, який до речі, як зазначено у вироку, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, є пенсіонером за віком, отримує незначну за розміром пенсію та має захворювання, які потребують постійного медикаментозного підтримання організму, а тому, як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі обвинуваченого, позбавлення його права керування транспортним засобом потягне за собою втрату ним роботи та додаткового заробітку, необхідного для повноцінного лікування від хвороби, на яку він хворіє тривалий час.
З огляду на це, враховуючи ступінь тяжкості та характер вчиненого ОСОБА_6 злочину, а також дані, що характеризують його особу, колегія суддів погоджується з доводами його апеляційної скарги в частині невідповідності призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки, тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Посилання обвинуваченого у скарзі на те, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку безпідставно послався на те, що він, ОСОБА_6 , визнав свою вину у вчиненні злочину передбаченого ч. 2, а не ч. 1 ст. 286 КК України, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки розцінює це як описку, яка, відповідно до вимог ст. 379 КПК України, може бути виправлена, як за власною ініціативою суду, який ухвалив судове рішення, так і за заявою учасника кримінального провадження, зокрема ОСОБА_6 .
Що ж стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого в частині зменшення розміру відшкодування заподіяної моральної шкоди, яка підлягає стягненню з нього на користь ОСОБА_10 в інтересах малолітньої ОСОБА_9 , то колегія суддів визнає їх недостатніми для зміни судового рішення в частині вирішення цивільного позову законного представника неповнолітньої потерпілої, оскільки наведені у вироку мотиви, на підставі яких суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоди у сумі 20 000 грн., яка підлягає стягненню з цивільного відповідача, яким є обвинувачений, дозволяють зробити висновок про те, що це рішення є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його перегляду відсутні.
За таких обставин, приймаючи до уваги висновки, яких дійшов суд апеляційної інстанції за результатами перевірки доводів, наведених в апеляційних скаргах прокурора та обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вказані скарги підлягають частковому задоволенню, а вирок суду щодо ОСОБА_6 скасуванню, в частині призначеного останньому покарання, з ухваленням нового вироку, з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 418 та 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2018 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами.

У решті вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 листопада 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Вирок Київського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому та прокурору.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_11 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/728/2019

Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_12

Доповідач - суддя ОСОБА_1