Ухвала
іменем України
13 лютого 2019 року
м. Київ
провадження № 51-1860км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, засудженого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Софіївки Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Новознам`янки Іванівського району Херсонської області, жителя АДРЕСА_2 , такого, що судимості не має,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , такого, що судимості не має,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця та жителя АДРЕСА_4 , такого, що судимості не має,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 365 КК;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця с. Блізної Пружанського району Брестської області Республіки Білорусь, жителя АДРЕСА_5 , такого, що судимості не має,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Першого Травня Апостолівського району Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_6 , такого, що судимості не має,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця та жителя АДРЕСА_7 , такого, що судимості не має,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК;

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженця та жителя АДРЕСА_8 , такого, що судимості не має,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК;

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 грудня 2016 року засуджено:
- ОСОБА_7 та ОСОБА_5 - кожного: за ч. 2 ст. 127 КК на 7 років позбавлення волі з позбавленням спеціального звання «капітан міліції» та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 365 КК на 5 років позбавлення волі з позбавленням спеціального звання «капітан міліції» та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки. На підставі ст. 70 КК кожному остаточно призначено по 9 років позбавлення волі з позбавленням спеціального звання «капітан міліції» та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки;
- ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 127 КК на 5 років позбавлення волі з позбавленням спеціального звання «лейтенант міліції» та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 365 КК на 3 роки позбавлення волі з позбавленням спеціального звання «лейтенант міліції» та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки. На підставі ст. 70 КК йому остаточно призначено 5 років 11 місяців позбавлення волі з позбавленням спеціального звання «лейтенант міліції» та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки;
- ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 365 КК на 5 років позбавлення волі з позбавленням спеціального звання «сержант міліції» та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки. На підставі статей 75, 76 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, зобов`язавши періодично з`являтися на реєстрацію в органи кримінально-виконавчої інспекції за місцем проживання, без дозволу якої не виїжджати за межі України на постійне проживання, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну свого місця проживання чи роботи. За ч. 2 ст. 127 КК ОСОБА_9 виправдано за відсутності в його діях цього складу злочину;
- ОСОБА_10 та ОСОБА_11 кожного: за ч. 2 ст. 365 КК на 5 років позбавлення волі з позбавленням спеціального звання «лейтенант міліції» та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки. На підставі статей 75, 76 КК кожного звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, зобов`язавши періодично з`являтися на реєстрацію в органи

кримінально-виконавчої інспекції за місцем проживання, без дозволу якої не виїжджати за межі України на постійне проживання, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну свого місця проживання чи роботи;
- ОСОБА_12 та ОСОБА_13 кожного: за ч. 1 ст. 364 КК на 3 роки позбавлення волі зі штрафом у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 грн, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки; за ч. 1 ст. 366 КК на 3 роки обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки. На підставі ст. 70 КК кожному остаточно призначено 3 роки позбавлення волі зі штрафом у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 грн, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки. ОСОБА_12 та ОСОБА_13 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

У строк відбування покарання зараховано строк перебування під вартою: ОСОБА_7 та ОСОБА_5 7 років 4 місяці 26 днів; ОСОБА_8 5 років 11 місяців 8 днів, у зв`язку із чим визначено вважати його таким, що відбув покарання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_14 задоволено частково, постановлено стягнути на його користь із ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 солідарно 60 500 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Судом також вирішено питання речових доказів, стягнуто судові витрати.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року вказаний вирок змінено у частині призначеного ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 127 КК додаткового покарання. Визначено вважати засудженими: ОСОБА_7 та ОСОБА_5 кожного: за ч. 2 ст. 127 КК на 7 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 365 КК на 5 років позбавлення волі з позбавленням спеціального звання «капітан міліції» та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки. На підставі ст. 70 КК вважати кожного остаточно засудженим на 9 років позбавлення волі з позбавленням спеціального звання «капітани міліції» та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки; ОСОБА_8 : за ч. 2 ст. 127 КК на 5 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 365 КК на 3 роки позбавлення волі з позбавленням спеціального звання «лейтенант міліції» та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані із здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки. На підставі ст. 70 КК вважати його остаточно засудженим на 5 років 11 місяців позбавлення волі із позбавленням спеціального звання «лейтенант міліції» та з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки.

У решті вирок залишено без зміни.

ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_15 , справу щодо якого закрито у зв`язку з смертю, будучи працівниками правоохоронного органу, умисно вчинили перевищення влади, тобто діяння, які явно виходять за межі наданих їм прав та повноважень, що заподіяло істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам ОСОБА_14 , а також державним інтересам, що супроводжувалося насильством, болісними й такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.
А саме ОСОБА_7 у листопаді грудні 2008 року, обіймаючи посаду старшого оперативного уповноваженого сектору карного розшуку Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, та виконуючи згідно з розпорядженням начальника Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 11листопада 2008 року № 25 обов`язки начальника вказаного сектору та маючи спеціальне звання «капітан міліції», за попередньою змовою з старшим оперативним уповноваженим сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, старшим лейтенантом ОСОБА_5 , старшим оперативним уповноваженим сектора карного розшуку РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, майором міліції ОСОБА_15 та оперативним уповноваженим сектора карного розшуку РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_8 у період із 1 грудня з 13:30 до 9:00 2 грудня 2008 року, достовірно знаючи про відсутність фактичних та юридичних підстав для затримання ОСОБА_14 , перевищуючи свої повноваження в частині затримання фізичних осіб та застосування спеціальних засобів металевих наручників, а ОСОБА_7 ще й у частині перевищення службових організаційно-розпорядчих повноважень щодо управління персоналом сектору через надання явно злочинних наказів, незаконно позбавили ОСОБА_14 волі й утримували його спочатку в автомобілі ВАЗ-2108, потім у лісосмузі поблизу с. Камянки Апостолівського району Дніпропетровської області та у приміщенні Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, що супроводжувалося незаконним застосуванням до ОСОБА_14 заходів психічного та фізичного насильства, в тому числі спеціальних засобів металевих наручників з метою примусити його визнати свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК, таємного викрадення майна з будинку ОСОБА_16 в особливо великих розмірах.

У результаті вказаних дій було грубо порушено гарантовані Конституцією України права ОСОБА_14 на свободу та особисту недоторканність, а також підірвано авторитет органів внутрішніх справ з огляду на публічну демонстрацію можливості примусового позбавлення волі за відсутності будь-яких підстав до того, а також можливості розкриття злочинів правоохоронними органами із застосуванням явно незаконних методів.

Крім того, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_15 за описаних вище обставин у цей же період у вказаних місцях із метою отримання зізнання ОСОБА_14 у вчиненні злочину щодо майна ОСОБА_16 , розкриття його у найкоротші строки вчинили катування потерпілого, заподіявши йому фізичного білю та фізичних страждань шляхом застосування електрошоку, завдання численних ударів кулаками по голові, удушення шляхом надягання полімерного пакету на голову, вичавлювання очей, унаслідок чого ОСОБА_14 отримав легкі тілесні ушкодження без розладу здоров`я.

Також ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , будучи працівниками правоохоронного органу, вчинили перевищення влади, тобто діяння, які явно виходять за межі наданих їм прав та повноважень, що заподіяло істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам ОСОБА_17 , а також державним інтересам і супроводжувалося насильством, болісними й такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями за відсутності ознак катування.

Так, ОСОБА_7 у червні липні 2010 року, будучи старшим оперативним уповноваженим сектору карного розшуку Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, був відряджений у відання управління карного розшуку ГУ ВМС України в Дніпропетровській області і, виконуючи обов`язки оперативного уповноваженого цього оперативно-розшукового підрозділу органу внутрішніх справ, спільно з капітаном міліції ОСОБА_5 , який у цей же період обіймав посаду начальника сектору карного розшуку Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, з лейтенантом міліції ОСОБА_10 дізнавачем сектору дізнання Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, сержантом міліції ОСОБА_9 інспектором патрульної служби Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області та лейтенантом міліції ОСОБА_11 оперативним уповноваженим сектору карного розшуку Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, достовірно знаючи про відсутність фактичних та процесуальних підстав для затримання ОСОБА_17 , перевищуючи свої повноваження в частині затримання фізичних осіб та застосування спеціальних засобів металевих наручників, а ОСОБА_7 та ОСОБА_5 додатково ще й в частині перевищення службових організаційно-розпорядчих повноважень щодо управління особовим складом через надання явно злочинних наказів, у період із 1 липня з 19:00 до 4 липня 2010 року незаконно позбавили ОСОБА_17 волі й утримували його спочатку на околиці м. Кривого Рогу, на ділянці автодороги Нікопольське шосе поблизу автозаправочної станції "ТНК", а потім - у приміщенні Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області та лісополосі поблизу вул. Поповича у м. Кривому Розі, де протягом усього часу незаконно застосовували до ОСОБА_17 заходи психічного та фізичного насильства, в тому числі спеціальні засоби металеві наручники з метою пригнічення опору потерпілого та примушення його до визнання винуватості у вчиненні умисних убивств ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , неодноразової дачі письмових пояснень про обставини цього злочину та явки із зізнанням. При проведенні слідчих дій у кримінальній справі за ознаками злочину, передбаченого пунктами 1,2 ч. 2 ст. 115 КК, за фактом умисного убивства ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , причетність до його вчинення ОСОБА_17 було спростовано й постановою слідчого СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 21 липня 2010 року кримінальну справу щодо нього за даним фактом закрито у зв`язку з відсутністю в його діях ознак цього складу злочину. Таким чином, було грубо порушено гарантовані Конституцією України права ОСОБА_17 на свободу та особисту недоторканність, а також підірвано авторитет органів внутрішніх справ з огляду на публічну демонстрацію можливості примусового позбавлення волі за відсутності будь-яких підстав до того, а також можливості розкриття злочинів правоохоронними органами із застосуванням явно незаконних методів.

Крім того, у цей же період ОСОБА_7 повторно та ОСОБА_5 за описаних вище обставин вчинили катування ОСОБА_17 з метою примушення його до визнання винуватості у вчиненні умисних убивств ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , неодноразової дачі письмових пояснень про обставини цього злочину та явки із зізнанням, заподіявши йому фізичного болю та фізичних страждань шляхом завдання побоїв та застосування спеціальних засобів металевих наручників та гумової палиці. В подальшому ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , будучи працівниками правоохоронного органу, з 4-го по 5 липня 2010 року з метою приховати вчинені щодо ОСОБА_17 злочини з огляду на явну видимість тілесних ушкоджень потерпілого, перевищуючи свої владні повноваження, продовжили його незаконне позбавлення волі шляхом незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, якого ОСОБА_17 не вчиняв, для чого залучили майора міліції ОСОБА_12 начальника сектору охорони громадського порядку Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області та прапорщика міліції ОСОБА_13 інспектора патрульної служби Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, які, достовірно знаючи, що ОСОБА_17 вказаного адміністративного правопорушення не вчиняв, проте він був затриманий іншими працівниками міліції чиї дії призведуть до незаконного притягнення цієї особи до адміністративної відповідальності, усупереч інтересам служби умисно, використовуючи свої владні повноваження склали завідомо неправдиві офіційні документи письмові рапорти на ім`я начальника Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області про затримання ОСОБА_17 у стані алкогольного сп`яніння 4 липня 2010 року о 17:00 на Привокзальній площі у м. Апостоловому, який не виконав їх законних вимог, і передали вказані рапорти іншому інспектору Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, який не був обізнаний про такі обставини, для складання протоколу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_17 за ст. 185 КУпАП та для подачі його до суду. Постановою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 5 липня 2010 року за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, яка, в тому числі, містила вказані рапорти із завідомо неправдивою інформацією, ОСОБА_17 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП, та призначено 7 діб адміністративного арешту. У період із 15-ої год. 5 липня 2010 року до 23-ої год. 11 липня 2010 року ОСОБА_17 знаходився під вартою в ізоляторі тимчасового тримання Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області в порядку ст. 327 КУпАП. При цьому в період із 1-го липня по 5 липня 2010 року, тобто до прибуття ОСОБА_17 до ізолятора тимчасового тримання Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області за вказаною постановою суду, ОСОБА_7 продовжував незаконно позбавляти волі потерпілого із застосуванням до нього заходів фізичного та психологічного насильства.

У такий спосіб ОСОБА_13 та ОСОБА_12 вчинили зловживання владою в інтересах третіх осіб, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам ОСОБА_17 та державним інтересам і підірвало авторитет органів внутрішніх справ з огляду на публічну демонстрацію можливості притягнення до адміністративної відповідальності особи, яка не вчиняла адміністративного правопорушення. А також вони вчинили складання та видачу службовими особами завідомо неправдивих документів.

ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , будучи працівниками правоохоронного органу, вчинили перевищення влади, тобто діяння, які явно виходять за межі наданих їм прав та повноважень, що заподіяло істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , а також державним інтересам і супроводжувалося насильством, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями за відсутності ознак катування.

Так, капітан міліції ОСОБА_5 , будучи начальником сектора карного розшуку Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, та сержант міліції ОСОБА_9 інспектор патрульної служби Апостолівського РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області у період із 28 червня по 11 липня 2010 року, перевищуючи свої повноваження в частині затримання фізичних осіб та проведення опитування з метою розкриття умисного вбивства ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , а також створення умов для завідомо незаконного притягнення ОСОБА_20 та ОСОБА_21 до кримінальної відповідальності за вказаний злочин, які попередньо були затримані за підозрою у вчиненні розбійного нападу та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_22 , за відсутності до того підстав незаконно позбавили їх свободи і проводили їх опитування, в ході чого застосовували фізичне та психічне насильство, використовуючи спеціальні засоби гумову палицю та металеві наручники та примушували визнати свою винуватість у вчиненні зазначених умисних вбивств. При проведенні слідчих дій у кримінальній справі за ознаками злочину, передбаченого пунктами 1, 2, ч. 2 ст. 115 КК, за фактом умисного убивства ОСОБА_18 та ОСОБА_19 причетність до його вчинення ОСОБА_20 та ОСОБА_21 було спростовано й постановою слідчого СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 21 липня 2010 року кримінальну справу щодо них за цим фактом закрито у зв`язку з відсутністю в їх діях ознак цього складу злочину. Таким чином, було грубо порушено гарантовані Конституцією України права ОСОБА_20 та ОСОБА_21 на свободу та особисту недоторканність, а також підірвано авторитет органів внутрішніх справ з огляду на публічну демонстрацію можливості примусового позбавлення волі за відсутності будь-яких підстав до того, а також можливості розкриття злочинів правоохоронними органами із застосуванням явно незаконних методів.

Також ОСОБА_5 за описаних вище обставин у вказаний час та зазначених місцях вчинив катування ОСОБА_20 , а за попередньою змовою з ОСОБА_9 обоє вчинили катування ОСОБА_21 з метою примушення потерпілих до визнання ними винуватості у вчиненні умисних убивств ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , дачі письмових пояснень про обставини цього злочину, заподіявши їм фізичного болю та фізичних страждань шляхом завдання побоїв та застосування спеціальних засобів металевих наручників та гумової палки.

Окрім того, ОСОБА_9 обвинувачувався органом досудового розслідування у вчиненні катування ОСОБА_17 та ОСОБА_20 , однак суд оскаржуваним вироком за вказаними інкримінованими епізодами його виправдав за відсутності в його діях ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 127 КК.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі ОСОБА_5 вказує на незаконність свого засудження з огляду на те, що під час судового розгляду суди обох інстанцій допустили порушення вимог кримінального процесуального закону щодо забезпечення права на захист, оскільки він був позбавлений можливості допитати свідків обвинувачення і поставити їм запитання в судовому засіданні, натомість суд лише оголосив протоколи їх допитів на досудовому розслідуванні. Посилаючись на те, що подібну обставину у рішенні Європейського суду з прав людини «Жогло проти України» від 24 квітня 2008 року було визнано порушенням права на справедливий суд, гарантований Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, просить скасувати вирок місцевого суду й ухвалу апеляційної інстанції та направити справу на новий судовий розгляд.

Захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 у касаційній скарзі наводить доводи про однобічність та неповноту досудового розслідування з огляду на порушення вимог статей 82 - 102, 223 245 КПК 1960 року, однак не конкретизує, в чому саме це проявилося. Окрім того, захисник стверджує про недотримання органом досудового розслідування вимог статей 172, 173, 304 КПК 1960 року в ході проведення очної ставки ОСОБА_7 із потерпілим ОСОБА_17 , вказуючи на тиск працівників прокуратури щодо надання ОСОБА_7 показань усупереч бажанню останнього з посиланням на ст. 63 Конституції України цього не робити. Також зазначає про порушення у суді права ОСОБА_7 на захист у зв`язку з відмовою у виклику свідків у судове засідання для допиту, ігноруванням виправдувальних доказів, зокрема даних роздруківок телефонних розмов, що засвідчують його місце перебування у момент вчинення інкримінованих злочинів, а також у зв`язку з некоректністю та незрозумілістю йому суті зміненого прокурором у судовому засіданні обвинувачення, у роз`ясненні якого йому безпідставно відмовлено. З огляду на наведене захисник просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 і направити справу на новий судовий розгляд.

Прокурор, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, в касаційній скарзі, не оспорюючи доведеності винуватості, кваліфікації дій засуджених, а також розміру та виду основного та додаткового покарання, вказує на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 377 КПК 1960 року, який не навів мотивів свого рішення в частині відмови у задоволенні апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування місцевим судом норм ст. 54 КК, який хоча і зазначив у мотивувальній частині вироку про позбавлення засуджених спеціальних звань, проте в його резолютивній частині на вказані норми не послався. Окрім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд не звернув уваги на відсутність у резолютивній частині вироку посилань на редакції статей, за якими місцевий суд визнав засуджених винуватими, а також який безпідставно не застосував щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ст. 76 КК в редакції Закону України від 7 вересня 2016 року № 1492-VIII, оскільки на момент постановлення вироку така вже діяла. А також прокурор, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові № 5-99кс16 від 27 жовтня 2016 року, вважає за необхідне судові рішення в частині засудження ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 364 КК скасувати, а справу закрити у зв`язку з внесенням змін до примітки вказаної статті Законом України від 13 травня 2014 року № 1261-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» (далі Закон № 1261-VII) щодо поняття «істотна шкода» у диспозиції цього складу злочину, оскільки вони означають його відсутність у разі невстановлення наслідків матеріального характеру, що піддаються грошовій оцінці. Прокурор просить судові рішення змінити відповідним чином.

На вказані касаційні скарги потерпілий ОСОБА_23 подав заперечення, в яких просив залишити судові рішення без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор заперечував проти задоволення касаційних скарг засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 .
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, прокурор підтримав частково, просив задовольнити її в частині незазначення судами редакцій Закону України статей 127, 365 КК, висловив позицію про відсутність порушень при застосуванні судами положень статей 54, 75, 76, ч. 1 ст. 364 КК.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржено.

Ураховуючи, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону оскаржуються лише засудженим ОСОБА_5 та захисником ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , а від інших учасників судового розгляду касаційних скарг не надійшло, колегія суддів касаційного суду здійснюватиме касаційний перегляд у зазначених межах.

При цьому касаційний суд звертає увагу, що згідно із статтями 370-372, 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку є істотне порушення кримінально-процесуального закону, які перешкодили чи могли

перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити

законний, обґрунтований і справедливий вирок; неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.
З огляду на це, твердження у касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про однобічність та неповноту досудового розслідування, не становлять предмет касаційного перегляду.

Що ж стосується порушень вимог кримінально-процесуального закону, наведених як у касаційній скарзі засудженого ОСОБА_5 , так і захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , то вони спростовуються матеріалами кримінальної справи.

Так, твердження захисника ОСОБА_6 про недотримання передбаченого статтями 172, 173 КПК порядку проведення очної ставки на досудовому розслідуванні між ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_17 не ґрунтується на змісті процесуального закону.

Відповідно до ст. 114 КПК 1960 року при провадженні досудового слідства всі рішення про спрямування слідства і про провадження слідчих дій слідчий приймає самостійно, за винятком випадків, коли законом передбачено одержання згоди від суду (судді) або прокурора, і несе повну відповідальність за їх законне і своєчасне проведення.

За змістом ст. 172 КПК 1960 року очна ставка як один із різновидів слідчих дій, яку слідчий вправі провести в ході збирання доказів.

Той факт, що попередньо до очної ставки ОСОБА_7 не був допитаний і відмовлявся давати показання, посилаючись на ст. 63 Конституції України, не свідчить про відсутність права у слідчого на проведення такої слідчої дії, а тому не означає порушення порядку її проведення.

З цих же мотивів слід визнати безпідставними й доводи захисника цього засудженого про вчинення працівниками прокуратури у такий спосіб тиску на ОСОБА_7 і примушування його давати показання в ході зазначеної очної ставки попри його небажання і використання права не свідчити проти себе відповідно до ст. 63 Конституції України, оскільки на кожне запитання слідчого ОСОБА_7 в ході очної ставки зазначав, що відмовляється давати показання.

Не підтвердилося й посилання у касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону у зв`язку із відмовою у суді першої інстанції роз`яснити ОСОБА_7 суті зміненого обвинувачення.

Згідно із протоколом судового засідання 12 липня 2016 року у зв`язку із зміною прокурором обвинувачення було оголошено перерву до 10 серпня 2016 року для виконання вимог ст. 277 КПК 1960 року і для належного ознайомлення підсудних та їх захисників із новим обвинуваченням. При цьому суд роз`яснив кожному підсудному зміст пред`явленого обвинувачення. В ході наступного судового засідання 10 серпня 2016 року ОСОБА_7 заявив клопотання про роз`яснення йому суті цього обвинувачення з мотивів його незрозумілості. Поставивши на обговорення вказане клопотання, суд відмовив у його задоволенні (а.с. 153, 154, 155, т.33).

Таке рішення колегія суддів касаційного суду вважає обґрунтованим, оскільки як убачається зі змісту зміненого обвинувачення, воно є зрозумілим і конкретним, в ньому детально викладено обставини інкримінованих, зокрема ОСОБА_7 , діянь, вказано їх юридичну оцінку. Окрім того, колегія суддів касаційного суду вважає виправданим таке рішення суду першої інстанції й з огляду на професію та посаду, яку ОСОБА_7 обіймав, що свідчить про наявність у нього юридичної освіти та обізнаність зі змістом кримінального та кримінально-процесуального закону. Детальні показання ОСОБА_7 в місцевому суді, під час яких він висував свою версію захисту з посиланням на докази та спростовував докази обвинувачення, свідчить про його розуміння змісту пред`явленого обвинувачення. Судовий розгляд відбувся за участю обраного ОСОБА_7 захисника.

Не вбачається й порушень права на захист судом першої інстанції як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_5 , у зв`язку із відмовою в допиті окремих свідків, як про це йдеться у касаційних скаргах.

Так, під час судового розгляду допитувалися свідки, у тому числі ті, які були працівниками міліції на час інкримінованих засудженим подій та на допиті яких наполягали підсудні, а саме свідки ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 .

Окрім того, в судовому засіданні неодноразово оголошувалися перерви для виклику свідків та здійснення приводу для допиту ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_32 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_33 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 . У зв`язку із неможливістю здійснити приводи деяких із свідків в судовому засіданні оголошувалися відповідні рапорти працівників міліції (а.с. 90, т. 33). При цьому ОСОБА_7 не заперечував проти оголошення показань свідків ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 (а.с. 90, т.33), згідно із даними протоколу судового засідання він лише звернув увагу на те, що показання свідка ОСОБА_52 , на його думку не правдиві (а.с. 95, т.33), а в подальшому після рішення суду про наявність поважних причин неявки свідків ОСОБА_52 , ОСОБА_37 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не наполягали на їх виклику, не заперечували проти оголошення протоколів їх допиту і стали давати показання суду (а.с.145, т.33). Зокрема, неявка свідка ОСОБА_52 була визнана поважною у зв`язку з тривалою хворобою та перебуванням на тривалому лікуванні. У той же час було задоволено інші клопотання ОСОБА_7 , у тому числі суд дослідив та оголосив роздруківки телефонних розмов ОСОБА_7 за його клопотанням (а.с. 99, т. 33).

Отже, місцевий суд відповідно до положень ст. 2 КПК 1960 року дотримався засад рівності, диспозитивності та змагальності сторін у доведенні перед судом переконливості доказів.

Судом вжито всіх заходів для забезпечення рівних можливостей учасників судового розгляду для відстоювання своїх позицій, а тому порушення права на захист в аспекті підпункту d пункту 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), про яке йдеться в тому числі у рішенні Європейського суду з прав людини «Жогло проти України» від 24 квітня 2008 року, не вбачається.

Зокрема у вказаному рішенні вказується, що стосовно показань свідків, яких не можливо допитати у присутності підсудного чи його адвоката, пункт 1 ст. 6 Конвенції в поєднанні з пунктом 3 вимагає від держав-учасниць дій з надання підсудному реальної можливості допитати або вимагати допиту свідків обвинувачення. Однак за умов, коли державні органи не можна звинуватити у відсутності сумлінності в забезпеченні підсудному можливості допиту свідків, недопит свідків не обов`язково має привести до припинення провадження. Головне, щоб засудження обвинуваченого не базуватись виключно на показаннях таких свідків. Обвинувачення не повинно ґрунтуватись виключно чи вирішальною мірою на тих показаннях, які сторона захисту не могла оскаржити (п. 38, 40).

В свою чергу винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ґрунтується, окрім вказаних показань свідків, як допитаних в судовому засіданні, так і оголошених протоколів їх допиту, на показаннях інших засуджених, зокрема, ОСОБА_8 , ОСОБА_56 , ОСОБА_13 , які повністю визнали свою винуватість та підтвердили встановлені судом фактичні обставини справи щодо своєї участі та участі інших засуджених; а також на показаннях потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 на досудовому слідстві та у суді першої інстанції, які наполягали на застосуванні засудженими до них катування та незаконного тримання у приміщенні Апостолівського РВ.

Таким чином, враховуючи викладене вище та з огляду на позицію Європейського суду з прав людини, викладену в його рішеннях від 15 грудня 2011 року в справі «Аль Хаваджа и Тахири против Соединенного Королевства» та від 15 грудня 2015 року «Шачашвілі проти Німеччини», Верховний Суд не знаходить підстав вважати процес щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у цілому несправедливим і таким, що порушує ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з неможливістю допитати в судовому засіданні вказаних вище свідків. При цьому Верховний Суд бере до уваги, по-перше, існування вагомих причин неявки свідків у судове засідання, по-друге, той факт, що показання цих свідків у контексті даного кримінального провадження не були єдиними доказами вини цих осіб та не мали вирішального значення для їх засудження, по-третє, існування врівноважуючих факторів, які компенсували невигідне становище сторони захисту (зокрема, можливість виклику й допиту інших свідків як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, показання яких мало більшу доказову вагу, а також можливість висловити заперечення щодо суті оголошених у судовому засіданні показань свідків, які були допитані під час досудового розслідування).
В основу обвинувального вироку також покладено письмові докази, належним чином досліджені судом відповідно до вимог статей 65, 67 КПК 1960 року, підстав визнавати які недопустимими не убачається.

Наведене свідчить про обґрунтованість засудження ОСОБА_7 (щодо потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_17 ) та ОСОБА_5 (щодо потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_21 та ОСОБА_20 ) за ч. 2 ст. 127 КК, а також ОСОБА_7 (щодо потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_17 ) та ОСОБА_5 (щодо потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_21 та ОСОБА_20 ) за ч. 2 ст. 365 КК.

Кваліфікація їх дій відповідає змісту закону.
Покарання призначено відповідно до загальних засад, передбачених ст. 65 КК.
Твердження в касаційній скарзі прокурора про невідповідність ухвали апеляційного суду положенням ст. 377 КПК 1960 року є безпідставними.
Згідно з указаними нормами закону в ухвалі апеляційного суду повинні бути наведені докладні мотиви прийнятого рішення, а також апеляційний суд повинен ретельно вивчити й проаналізувати доводи, зазначені в апеляції, з урахуванням наявних у справі доказів із тим, щоб жоден із них не залишився без відповіді в ухвалі. Крім того, залишаючи вирок без змін, в ухвалі необхідно навести обґрунтовані міркування, якими спростовуються викладені в апеляціях доводи, і послатись на відповідні докази.
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає зазначеним вимогам закону, оскільки містить виклад як доводів тих, учасників судового розгляду, які оскаржили в апеляційному порядку вирок місцевого суду, так і детальні мотиви визнання їх необґрунтованими.

В тому числі апеляційний суд спростував доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування кримінального закону у зв`язку із призначенням ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 додаткового покарання у виді позбавлення спеціальних звань у неправильний спосіб, а саме без посилання на ст. 54 КК у резолютивній частині. Зокрема, в ухвалі апеляційного суду міститься обґрунтування того, що відсутність в резолютивній частині вироку зазначення ст. 54 КК не є підставою для зміни вироку, оскільки в його мотивувальній частині суд першої інстанції, призначаючи основне та додаткове покарання, в тому числі позбавлення спеціального звання, чітко вказав наведені норми та сумнівів при виконанні вироку не виникає.

З цим погоджується і колегія суддів касаційного суду, не убачаючи неправильного застосування кримінального закону у відсутності зазначення ст. 54 КК у резолютивній частині вироку за умови, що в ній же міститься словесне вираження призначеного додаткового покарання та його обґрунтування із посиланням на ці норми в мотивувальній частині вироку.

Так само не є неправильним застосуванням кримінального закону і відсутність у резолютивній частині вироку посилань на редакції статей, за якими місцевий суд визнав засуджених винуватими. Колегія суддів касаційного суду встановила, що редакції кримінального закону щодо всіх засуджених застосовано правильно, їх діям надано правильну юридичну оцінку, що не заперечує сторона обвинувачення. При цьому безпідставними є посилання у касаційній скарзі прокурора на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 14 березня 2013 року № 5-1кс13, оскільки в ньому констатовано неправильне застосування касаційним судом редакції статті КК, яка містила ознаки кримінального правопорушення, які особі не інкримінувалися, а тому відсутність посилання на таку редакцію розцінено як неправильне застосування кримінального закону.
Натомість не ґрунтуються на змісті кримінального закону твердження у касаційній скарзі прокурора пробезпідставність незастосування щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ст. 76 КК в редакції Закону України від 7 вересня 2016 року № 1492-VIII, оскільки на момент постановлення вироку така вже діяла.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Вироком суду встановлено, що інкриміновані ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 останні вчинили у червні липні 2010 року. На вказаний період часу чинною була редакція статті 76 КК згідно із змінами Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України щодо діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14 квітня 2009 року N 1254-VI (чинний з 11 червня 2009 року) та частина 1 передбачала п`ять видів обов`язків, з яких цих засуджених зобов`язано періодично з`являтися на реєстрацію в органи кримінально-виконавчої інспекції за місцем проживання, без дозволу якої не виїжджати за межі України на постійне проживання, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну свого місця проживання чи роботи. Вказана редакція цієї норми була чинною до внесення в неї змін відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» від 7 вересня 2016 року № 1492-VIII (чинний з 8 жовтня 2016 року), яка передбачала інший обсяг обов`язків, а також іншого суб`єкта у сфері кримінально-виконавчих відносин уповноваженого органу з питань пробації.

Таким чином, на момент постановлення вироку у даній кримінальній справі (26 грудня 2016 року) вже діяла вказана редакція ст. 76 КК, що на думку прокурора у касаційній скарзі, обумовлювало визначення обов`язків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з урахуванням того, що контроль за поведінкою засуджених вже здійснює уповноважений орган пробації, а не кримінально-виконавча інспекція, як це визначено у вироку.
Ураховуючи наведене, а також те, що виконання вироку в частині покладених на ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 обов`язків відповідно до ст. 76 КК не породжує будь-яких суперечностей чи сумнівів під час виконання вироку місцевого суду, доводи прокурора з цього приводу задоволенню не підлягають.
В свою чергу заслуговують на увагу твердження касаційної скарги прокурора про необхідність скасування судових рішень в частині засудження ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 364 КК та закриття кримінальної справи у зв`язку з декриміналізацією цього діяння у разі невстановлення наслідків матеріального характеру, що піддаються грошовій оцінці.
Законом України від 13 травня 2014 року № 1261-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України» (далі Закон № 1261-VII), який набрав чинності 4 червня 2016 року, внесено зміни до п. 3 примітки до ст. 364 КК, згідно з якими істотною шкодою при вчиненні злочинів сфері службової діяльності є така шкода, яка в 100 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян. Інакше визначення змісту поняття «істотна шкода» в диспозиціях ряду складів злочинів у сфері службової діяльності обумовило й зміни в судовій практиці застосування цих норм права. Зокрема, у постанові Верховного Суду України № 5-99кс16 від 27 жовтня 2016 року висловлено правовий висновок про те, що після набрання чинності згаданим Законом «істотна шкода» як суспільно небезпечні наслідки діянь, передбачених ч. 1 ст. 364 КК, стали формалізованими, і чинна редакція цього положення охоплює майнову шкоду, яка досягла розміру, що у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян. Зазначений висновок Верховного Суду України ґрунтується на тому, що до набрання чинності Законом № 1261-VII ознака «істотна шкода» у складах злочинів, передбачених статтями 364 367 КК, розумілась як така, що охоплює і суспільно небезпечні наслідки у вигляді майнової шкоди, і наслідки у вигляді шкоди немайнової. Це пояснювалося тим, що законодавець вживав у п. 3 примітки до ст. 364 КК формулювання «якщо істотна шкода полягає у заподіянні матеріальних збитків». Сполучник «якщо» прямо вказував на можливість заподіяння істотної шкоди у вигляді, відмінному від матеріальних збитків. Із набранням чинності Законом № 1261-VII у викладі п. 3 до примітки до ст. 364 КК у нормативному визначенні ознаки «істотна шкода» вже не використовується сполучник «якщо», і тому чинна редакція цього положення охоплює майнову шкоду, яка досягла розміру, що у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян. При цьому за висновком Верховного Суду України не виключається категорично можливість настання наслідків від указаних видів злочинів у вигляді нематеріальної шкоди, проте наголошується на тому, що вона повинна піддаватися грошовій оцінці й досягати встановленого законом розміру (у сто і більше разів перевищувати неоподатковуваний мінімум доходів громадян).
За конкретних обставин справи, наслідки нематеріального характеру, які піддаються грошовій оцінці (реальна шкода) та відповідно до такої оцінки досягли встановленого розміру («істотної шкоди» чи «тяжких наслідків») із заподіянням шкоди охоронюваних Конституцією України чи іншими законами прав та свобод людини і громадянина (соціального, політичного, морального, організаційного чи, іншого характеру), можуть бути із: спричинення фізичної шкоди - витрати на лікування чи протезування потерпілої особи; порушення законних прав та інтересів громадян - витрати на відновлення таких прав (виплати незаконно взятому під варту чи ув`язненому або незаконно звільненому з роботи чи навчання, відшкодування за невиконання судового рішення, компенсацію шкоди від поширення відомостей, які ганьблять особу тощо); політичної шкоди (витрати на проведення нових виборів та заходів антитерористичного характеру тощо); організаційної шкоди (витрати на відновлення роботи установи).
При цьому під час судового розгляду справи має бути чітко встановлено і доведено, що саме вчинення того чи іншого службового злочину стало причиною відповідних наслідків. Обчислення їх розміру також має бути належним чином підтверджено (в т.ч. цивільним позовом, як підтвердження факту та розміру реальної майнової шкоди) та не викликати сумніву.
Одночасно колегія суддів касаційного суду звертає увагу на те, що вказаний правовий висновок є актуальним для судової практики на час касаційного провадження у даній кримінальній справі. З приводу застосування окремих норм, у тому числі ч. 1 ст. 364 КК, ухвалою від 10 травня 2018 року кримінальна справа передавалася на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави того, що колегія суддів касаційного суду вважала за необхідне відступити від вказаного правового висновку. Ухвалою від 4 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду повернула справу на розгляд до касаційного суду, не знайшовши підстав для такого відступу. Тому викладений правовий висновок упостанові Верховного Суду України № 5-99кс16 від 27 жовтня 2016 року є обов`язковим для правозастосування.

Як убачається із вироку дії ОСОБА_12 та ОСОБА_13 кваліфіковано за ч. 1 ст. 366 КК як складання і видача службовою особою завідомо неправдивих документів, а також за ч. 1 ст. 364 КК в редакції Закону України № 746- VII від 21 лютого 2014 року як зловживання владою, тобто умисне, з метою одержання неправомірної вигоди в інтересах інших фізичних осіб, використання службовою особою влади всупереч інтересам служби, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам громадян, державним інтересам.

Водночас дії ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 364 КК ( щодо потерпілого ОСОБА_17 ) не дістали грошової оцінки, цивільного позову потерпілий не подавав.
Ураховуючи, що на підставі ст. 5 КК про те, що Закон № 1261-VII має зворотну дію в часі, оскільки він покращує становище засуджених, а подія злочину відбулась до набрання його чинності, судові рішення в частині засудження ОСОБА_12 та ОСОБА_57 за ч. 1 ст. 364 КК належить скасувати і кримінальну справу закрити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 6 КПК 1960 року у зв`язку із відсутністю в їх діях складу даного злочину. З огляду на таке підлягає виключенню із судових рішень також рішення судів про призначення цим засудженим покарання відповідно до ст. 70 КК.

Водночас колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне зазначити, що така правова позиція не заперечується й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 301/2178/13-к (провадження 13-57кс18), яка містить правовий висновок щодо положень ч. 2 ст. 365 КК в цьому аспекті. Згідно з цим висновоком об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, вичерпується діями, які явно виходять за межі наданих працівнику правоохоронного органу прав чи повноважень і містять принаймні одну з ознак: супроводжуються насильствомабо погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування. Заподіяння наслідків у вигляді істотної шкоди в розумінні пункту третього примітки до ст. 364 КК не є обов`язковою умовою для кваліфікації дій за ч. 2 ст. 365 КК.
Наведене переконує у правильності юридичної оцінки дій тих, засуджених, яким інкримінувався склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 365 КК, та визнаний доведеним.
За таких обставин касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, а касаційна скарга прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, частковому задоволенню.
Керуючись ч. 3 ст. 388, ст. 394, 396, 398 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», п. 7 параграфу 3 розділу 4 цього ж Закону, Верховний Суд
постановив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення. Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, задовольнити частково.
Вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в частині засудження кожного за ч. 1 ст. 364 КК скасувати і кримінальну справу закрити в цій частині на підставі п. 2 ч. 2 ст. 6 КПК 1960 року у зв`язку із відсутністю в їх діях складу даного злочину.
Вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2017 року щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_13 змінити, виключити призначення цим засудженим покарання на підставі ст. 70 КК.
Вважати ОСОБА_12 засудженим за ч. 1 ст. 366 КК на 3 роки обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки та звільненим від цього покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 74 КК.
Вважати ОСОБА_13 засудженим за ч. 1 ст. 366 КК на 3 роки обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки та звільненим від цього покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 74 КК.

В решті судові рішення залишити без зміни.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3