Справа № 539/623/19
Провадження № 1-кс/539/261/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2019 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

в складі: слідчого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю: прокурора ОСОБА_3 , власників майна щодо якого заявлено клопотання про його арешт ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представників власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни матеріали клопотання слідчого СВ Лубенського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_8 , внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000184 від 25.10.2018 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України про арешт майна,

В С Т А Н О В И В :

13.02.2019 року слідчий СВ Лубенського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_8 звернувся в суд з клопотання про накладення арешту на майно.

В клопотанні слідчий зазначив, що службові особи Держземагенства у Лубенському районі під час розробки громадянами проектів із землеустрою щодо відведення земель на території Лубенського району Полтавської області у приватну власність видали завідомо неправдиві довідки з державної статистичної звітності про розподіл земель за угіддями, не зазначивши в останніх, що з урахуванням розташування земельних ділянок до складу останніх входять землі водного фонду, чим завдали тяжких наслідків охоронюваним законом інтересам держави, що спричинило шкоду, розмір якої понад у 250 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян.

25.10.2018 року по даному факту Лубенською місцевою прокуратурою Полтавської області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000184 за ч.2 ст. 366 України.

У ході проведення досудового розслідування встановлено, що у період 2017 2018 років службовими особами Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області передано у приватну власність громадян земельні ділянки водного фонду, а саме земельні ділянки з кадастровими номерами: :01:004:0015; :01:004:0017; :01:004:0021; :01:004:0026; :01:004:0027; :01:004:0029; :01:004:0031; :01:004:0032; :01:004:0033, які згідно даних Публічної кадастрової карти розташовані в межах прибережної захисної смуги водних об`єктів на території Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області за межами населеного пункту.

Дані земельні ділянки частково накладаються на землі водного фонду 25 метрову прибережну захисну смугу р. Сулиця, що підтверджується відповіддю Київського державного підприємства геодезії, картографії та кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 10.12.2018 за № 01-01/288 із відповідними схемами накладення земельних ділянок на землі водного фонду.

Згідно з інформацією з Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області №1472/01-02 від 16.11.2018 річка Сулиця з площею водозбору 299 кв. км., відповідно до статті 79 Водного кодексу України «Класифікація річок України», має статус «мала річка» та розташована поряд із земельними ділянками з кадастровими номерами на території адміністративного підпорядкування Вовчицької сільської ради Лубенського району: :01:004:0015; :01:004:0017; :01:004:0021; :01:004:0026; :01:004:0027; :01:004:0029; :01:004:0031; :01:004:0032; :01:004:0033.

Частинами 1, 3 ст. 60 Земельного кодексу України встановлено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Право на землі водного фонду, встановлене ст. 59 Земельного кодексу України, передбачає можливість передачі земель водного фонду у приватну громадян власність лише в одному випадку, а саме при передачі у власність замкненої природної водойми (загальною площею до 3 гектарів) (ч. 2 ст. 59 ЗК України), та виключний перелік випадків передачі земель водного фонду в оренду (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

Крім того, з метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель водного фонду ст. 61 Земельного кодексу України заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво.

Прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони (статті 1, 88, 90 Водного кодексу України, статті 60, 61 Земельного кодексу України).

Таким чином, наведені приписи зазначених норм матеріального права свідчать про те, що прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а в її межах забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних). Тобто, передача земель водного фонду у приватну власність для ведення особистого селянського господарства не передбачено приписами законодавства, натомість земельна ділянка вказаної категорії може перебувати виключно у комунальній чи державній власності та наявна імперативна заборона використання вказаної категорії земель в цілях розорювання, садівництва та городництва.

Дані земельні ділянки є предметом вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 366 КК України, а саме майном, що вибуло із володіння територіальної громади внаслідок вчинення злочину, містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та визнані постановою слідчого речовими доказами у даному кримінальному провадженні. Незастосування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту призведе до відчуження даних земельних ділянок.

На підставі викладеного, слідчий прохав винести ухвалу, якою задовольнити клопотання та накласти арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:004:0015 (власник ОСОБА_9 ), :01:004:0017 (власник ОСОБА_10 ); :01:004:0021 (власник ОСОБА_11 ); :01:004:0026 (власник ОСОБА_12 ); :01:004:0027 (власник ОСОБА_10 ); :01:004:0029 (власник ОСОБА_13 ); :01:004:0031 (власник ОСОБА_4 ); :01:004:0032 (власник ОСОБА_5 ); :01:004:0033 (власник ОСОБА_14 ), шляхом заборони їх відчуження до скасування арешту майна у встановленому КПК України порядку, у тому числі заборони, проведення державної реєстрації зміни та присвоєння кадастрових номерів земельних ділянок, зміни меж, зміни конфігурації, зміни цільового призначення, державної реєстрації поділу та об`єднання земельних ділянок.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, прохав його задовольнити, обгрунтовував клопотання про арешт майна підставами, викладеними у ньому.

Власники майна, щодо якого заявлено клопотання про його арешт ОСОБА_4 , ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечували.

Представники власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проти задоволення клопотання заперечували мотивуючи тим, що земельні ділянки щодо арешту яких заявлено клопотання не можуть бути предметом злочину у даному кримінальному провадженні, яке розслідується за ч.2 ст. 366 КК України, оскільки предметом даного злочину можуть бути лише офіційні документи. Дані земельні ділянки за цільовим призначенням є земельними ділянками сільськогосподарського призначення, а тому вони не можуть бути відчуженими їх власниками через наявний мораторій щодо них, що передбачено п. 15 Перехідних положень ЗК України. Власники земельних ділянок ніяких протиправних дій не вчиняли у даному випадку, є їх добросовісними набувачами та власниками, а тому відповідно до ч.10 ст. 170 КПК України на їх майно в даному випадку не можу бути накладено арешт. Суб`єкт злочину за ч.2 ст. 366 КК України є спеціальний службові особи, якими власники земельних ділянок не являються. У випадку наявних правових підстав, питання щодо повернення земельних ділянок може вирішуватися в порядку цивільного судочинства, що і підтверджується фактом подачі позову прокурора в інтересах держави до одного із власників даних земельних ділянок.

Інші власники майна, щодо якого заявлено клопотання про його арешт ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 в судове засідання не з`явилися.

Розглянувши клопотання слідчого, дослідивши надані суду матеріали, вислухавши думку прокурора, осіб, що є власниками майна щодо якого заявлено клопотання пор його арешт та їх представників, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання необхідно відмовити.

Судом встановлено, що 25.10.2018 року по факту видачі завідомо неправдивих довідок з державної статистичної звітності про розподіл земель за угіддями, не зазначивши в останніх, що з урахуванням розташування земельних ділянок до складу останніх входять землі водного фонду, службовими особами Держземагенства у Лубенському районі під час розробки громадянами проектів із землеустрою щодо відведення земель на території Лубенського району Полтавської області у приватну власність, чим було завдано тяжких наслідків охоронюваним законом інтересам держави, що спричинило шкоду, розмір якої понад у 250 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян Лубенською місцевою прокуратурою Полтавської області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000184 за ч.2 ст. 366 України.

В ході даного кримінального провадження слідчим визнано речовими доказами наступні земельні ділянки : з кадастровими номерами :01:004:0015 (власник ОСОБА_9 ), :01:004:0017 (власник ОСОБА_10 ); :01:004:0021 (власник ОСОБА_11 ); :01:004:0026 (власник ОСОБА_12 ); :01:004:0027 (власник ОСОБА_10 ); :01:004:0029 (власник ОСОБА_13 ); :01:004:0031 (власник ОСОБА_4 ); :01:004:0032 (власник ОСОБА_5 ); :01:004:0033 (власник ОСОБА_14 ).

Згідно з інформацією з Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області №1472/01-02 від 16.11.2018 річка Сулиця з площею водозбору 299 кв. км., відповідно до статті 79 Водного кодексу України «Класифікація річок України», має статус «мала річка» та розташована поряд із вищезазначеними земельними ділянками.

У клопотанні зазначається, що дані земельні ділянки частково накладаються на землі водного фонду 25 метрову прибережну захисну смугу р. Сулиця, що підтверджується відповіддю Київського державного підприємства геодезії, картографії та кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 10.12.2018 за № 01-01/288 із відповідними схемами накладення земельних ділянок на землі водного фонду.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до п 2 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином у даному кримінальному провадженні розслідується злочин, передбачений ч.2 ст. 366 КК України.

За ч.2 ст. 366 КК України передбачена кримінальна відповідальність за складання, видачу службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів, якщо вони спричинили тяжкі наслідки.

Таким чином, обов`язковою ознакою службового підроблення є його предмет офіційні документи.

Згідно примітки до ст. 358 КК України під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 25 квітня 2013 року по справі № 5-10кс13, зазначено що офіційними документами є ті з них, які складаються та видаються посадовими особами від імені органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності; які засвідчують певні факти і події, що мають правове значення. Ці документи мають бути належним чином складені за формою і містити необхідні реквізити

У постанові від 09.07.2015 року по справі № 5-50кс15 Верховний Суд України уточнив, що для визнання офіційним у рамках кримінального провадження суд повинен встановити такі моменти:

- документ має бути складений, виданий або завірений відповідною особою в межах її професійної або службової компетенції за визначеною законом формою та з відповідними реквізитами;

- зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер - підтверджені або засвідчені нею конкретні події, явища або факти повинні викликати або бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків.

Якщо хоч б одна із зазначених умов не дотримується, документ не може бути визнаний офіційним і, отже, про здійснення особою службового підроблення мова йти не може.

Таким чином, суд вважає недоведеним той факт, що майно, на яке у даному кримінальному провадженні №0000184 за ч.2 ст. 366 КК України слідчий прохає накласти арешт, є предметом злочину, передбаченого ч.2 ст. 366 КК України.

Стороною обвинувачення також не доведено, що майно, на яке слідчий прохає накласти арешт відповідає іншим ознакам речових доказів, які визначені ст. 98 КПК України.

Відповідно до ч.10 ст. 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

У даному кримінальному провадженні за ч.2 ст. 366 КК України є спеціальний суб`єкт службові особи, якими власники майна не являються, а тому, враховуючи недоведеність, що майно, на яке слідчий прохає суд накласти арешт, відповідає критеріям визначеним для речових доказів, подане клопотання задоволенню не підлягає.

Згідно абзацу 2 ч.1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При розгляді клопотання суд також враховує, що у даному випадку не доведено як необхідності арешту, так і ризиків передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України, оскільки земельні ділянки, на які слідчий прохає суд накласти арешт, є земельними ділянками сільськогосподарського призначення, на які поширюються вимоги п. 15 Перехідних положень ЗК України щодо заборони їх обігу, а саме законодавчо визначено заборони їх відчуження до 1 січня 2020 року.

При вирішенні даного клопотання судом враховується також і правова підстава для накладення арешту на майно, а саме, що у даному кримінальному провадженні, яке розслідується за ч.2 ст. 366 КК України, не є можливим вирішення питання щодо позбавлення осіб власників земельних ділянок, щодо яких ставиться питання про їх арешт, права власності на них та повернення їх у власність держави, що підтверджується і самим прокурором, яким подано позовну заяву згідно норм ЦПК України по цивільній справі №539/580/19 до одного із власників земельних ділянок про витребування земельної ділянки, щодо якої у даному кримінальному провадженні заявлено клопотання про її арешт за нормами КПК України.

Керуючись ст. ст. 170-174, 309, 372, 376 КПК України,

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання слідчого СВ Лубенського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_8 про накладення арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:004:0015 (власник ОСОБА_9 ), :01:004:0017 (власник ОСОБА_10 ); :01:004:0021 (власник ОСОБА_11 ); :01:004:0026 (власник ОСОБА_12 ); :01:004:0027 (власник ОСОБА_10 ); :01:004:0029 (власник ОСОБА_13 ); :01:004:0031 (власник ОСОБА_4 ); :01:004:0032 (власник ОСОБА_5 ); :01:004:0033 (власник ОСОБА_14 ) в кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №0000184 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст. 366 України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена відповідно до п.3 ч.2 ст.395 КПК України безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1