ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 654/1846/18 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/218/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участіпрокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
адвоката: ОСОБА_8
представника потерпілого: ОСОБА_9
представника служби
у справах дітей : ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 грудня 2018 року відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нова Збур`ївка, Голопристанського району, Херсонської області, громадянина України, з базовою середньою освітою, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 грудня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців.
На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком в два роки.
Згідно ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 не обирався.
Вирішено питання про речові докази та судові витрати.
Цим ОСОБА_11 визнано винним у тому, що він 05 лютого 2018 року близько 18.00 години, знаходячись в лісі, неподалік Старозбур`ївської загальноосвітньої санаторної школи-інтернату, розташованої по вул. Лісна, 3-в в с. Стара Збур`ївка Голопристанського району Херсонської області, переслідуючи прямий злочинний умисел на заволодіння чужим майном, із корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого ОСОБА_12 , 2005 року народження, яке виразилося в тому, що ОСОБА_7 повалив потерпілого ОСОБА_12 на землю, після чого дістав з кишені куртки останнього мобільний телефон марки «Samsung» моделі «Galaxy J3SM-J320HZKDSEK», вартістю 2726 гривень, тим самим відкрито заволодів вказаним телефоном, після чого залишив місце злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_12 матеріального збитку на вказану суму.
Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
В поданій апеляційні скарзі адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок скасувати та виправдати ОСОБА_13 у звязку з недоведенням факту, що вчинено ним кримінальне правопорушення. Одночасно захисник заявила вимогу і про повернення справи до суду для проведення повного судового розгляду.
Вказує, що судом першої інстанції не було враховано та не надано належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_14 та свідка ОСОБА_15 , які давалися ними під час допиту в судовому засіданні. Вважає, що їх покази є суперечливими.
Зазначає, що у вироку суд неточно виклав показання свідка ОСОБА_16 , так як під час допиту, свідок сказала, що потерпілий ОСОБА_12 та ОСОБА_17 повідомили їй, що на них напали два маніяки хлопці і хотіли їх вбити, діти були налякані і не вказували хто на них напав, не наводили чітких характеристик які саме прикмети одягу та взуття були у нападників.
Свідок ОСОБА_18 не вказав точної марки телефону, кольору, дати пригоди. Свідку не було відомо що це був за телефон, чи того самого ОСОБА_7 , чи якийсь інший.
Крім того, свідки ОСОБА_16 і ОСОБА_18 не змогли підтвердити свідчення, що ОСОБА_7 заволодів телефоном ОСОБА_12 , так як вказане їм стало відоме з чужих слів.
Вважає, що обвинувачення грунтується на припущеннях, без належних та допустимих доказах .
Посилається на те, що суд безпідставно у задоволенні клопотанні про призначення судово психіатричної експертизи неповнолітніх свідків, потерпілих та обвинуваченого з метою встановлення рівня розвитку розумової активності вказаних осіб до їх фактичного віку.
Вбачає, що є ймовірність фантазування та перекручення викладених неповнолітніми свідками та потерпілими подій, що мають істотне значення для кримінального провадження.
Звертає увагу на те, що під час дачі свідчень ОСОБА_19 зазначив, що ОСОБА_7 не мав якихось конфліктів чи грубощів він не проявляв, слухав зауваження тихо, не прирікався. Втім суд не взяв до уваги показання свідка, оскільки вони не мають доказового значення для справи.
Зазначає, що в діях ОСОБА_7 відсутні кваліфікуючі ознаки складу злочину передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.
Крім того, вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є досить суворим, не виправдовує мету призначеного покарання.
Інші учасники судового провадження вирок не оскаржували.
Під час апеляційного розгляду адвокат ОСОБА_8 та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу. Захисник уточнила апеляційні вимоги і просила вирок скасувати і призначити новий розгляд.
Законний представник потерпілого та прокурор заперечили проти задоволення апеляційних вимог .
Представник служби у справах дітей погодилася із доводами захисника про суворість призначеного покарання.
Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України суд першої інстанції послався на досліджені докази, які відповідно до положень ст. 94 КПК України оцінені судом з точки належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Потерпілий ОСОБА_12 в судовому засіданні у присутності законного представника прямо вказав на обвинуваченого , як на особу , що поваливши його на землю, забрав із кишені куртки його телефон .
Факт заволодіння телефоном потерпілого із застосуванням насильства підтвердив в суді і свідок ОСОБА_20 .
Показання потерпілого і свідка в цілому узгоджуються між собою, та показаннями свідка ОСОБА_16 , яка повідомила про обставини, за яких вона дізналася про викрадення у потерпілого телефону.
Потерпілий та свідок ОСОБА_17 вказали, за якими ознаками вони впізнали особу, яка заволоділа телефоном потерпілого, а саме за одягом та взуттям.
Як свідчать матеріали провадження обвинувачений в суді не заперечував факт відкритого заволодіння телефоном потерпілого, але при цьому оспорював застосування до потерпілого насильства. Не заперечував ОСОБА_7 і того, що він продав телефон потерпілого.
Свідок ОСОБА_18 в суді підтвердив, що на прохання ОСОБА_21 продав телефон чоловіку, на якого той вказав. А свідок ОСОБА_22 надав свідчення про те, що придбав у неповнолітнього сенсорний мобільний телефон.
Отже аналізуючи показання свідків, потерпілого та самого обвинувачення , суд дійшов висновку, про доведеність винуватості ОСОБА_7 у відкритому викраденні майна потерпілого із застосуванням насильства та навів переконливі мотиви , чому він у повній мірі не взяв до уваги доводи обвинуваченого на свій захист в частині заперечення факту насильства.
Твердження захисника про те, що свідки та потерпілі давали суперечливі показання, і що ці особи , як і сам обвинувачений схильні до фантазування, колегія суддів визнає безпідставними.
Показання потерпілого та свідків узгоджуються між собою щодо місця , часу , способу вчинення злочину і не співпадають з показаннями самого обвинуваченого лише в частині способу заволодіння телефоном . Разом із тим, обєктивних підстав вважати , що потерпілий та свідок в цій частині дають неправдиві покази , і що вони схильні до фантазування , колегія суддів не вбачає.
Твердження захисника про те, що потерпілий дав такі показання , оскільки його могла залякати матір, носять характер припущення і є бездоказовими.
Перевірені колегією суддів і доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у призначенні судово- психіатричної експертизи обвинуваченого , свідків та потерпілого з метою перевірки на відповідність рівня розвитку розумової активності вказаних осіб до їх фактичного віку та наявності предмету фантазування під час викладення власних думок щодо подій кримінального провадження, з огляду на те, що ці учасники кримінального провадження навчаються у спеціалізованій школі- інтернаті .
Під час апеляційного розгляду обвинувачений не зміг пояснити , в чому саме в своїх показаннях він нафантазував. Свідчення потерпілого та свідків обєктивно узгоджуються між собою та підтверджуються сукупністю доказів упровадженні.
Незначні розбіжності у показаннях свідків та потерпілого не свідчить про їх неправдивість .
Сама по собі обставина , що потерпілий та свідки навчаються у спеціалізованій школі інтернаті не є підставою вважати їх показання надуманими та нафантазованими.
Питання правдивості та достовірності показань осіб, не можуть бути предметом дослідження ні судово- психіатричної ні судово- психологічної експертиз, а підлягають оцінці судом у сукупності з іншими доказами.
Суд безпосередньо дослідив всі докази , дав їм оцінку , навів мотиви прийняття одних доказів і відхилення інших доказів , а відмова у призначенні експертизи за відсутності об`єктивних підстав для її призначення , на думку судової колегії не призвело до неповноти судового розгляду, як про те вказує захисник.
Клопотання про призначення експертизи в суді апеляційної інстанції апелянтом не заявлялося, як і клопотань про повторне дослідження доказів .
Посилання захисника на те, що суд невірно виклав у вироку показання свідка ОСОБА_23 колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки у вироку не мають бути відтворені дослівно показання особи, а викладаються обставини, та факти , які встановлені судом із цього доказу.
Cуд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Насильницький грабіж полягає в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій (завдання удачу, побоїв, незаконне позбавлення волі) за умови, що вони не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння. Таким чином, перелік насильницьких дій, які становлять об`єктивну сторону складу злочину не є вичерпним, та встановлюється в кожному випадку окремо, виходячи із фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення.
Як вбачається із показань потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_24 , обвинувачений повалив потерпілого на землю та забрав телефон із кишені куртки потерпілого. Отже дії обвинуваченого по заволодінню майном потерпілого супроводжувалися застосуванням насильства.
Призначаючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував, що обвинувачений скоїв тяжкий злочин, дані про особу обвинуваченого, який характеризується громадськістю задовільно та посередньо під час навчання у школі, вчинення злочину вперше, зміст досудової доповіді, в якій орган пробації висловив думку про можливість призначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного із реальним позбавленням волі, врахував обставину, яка пом`якшує покарання, а саме вчинення злочину неповнолітнім, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених законом про кримінальну відповідальність і обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства. Таке покарання на думку колегії суддів є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Доводи захисника про те, що призначене обвинуваченому покарання є надмірне суворим є немотивованими.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування вироку не встановлено.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що викладені в апеляційній скарзі доводи не можна визнати підставою для скасування вироку і призначення нового розгляду , а тому її слід залишити без задоволення, а вирок щодо ОСОБА_7 без зміни.

Керуючись ст. 404,405,407,419, 376 ч.2 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 05 грудня 2018 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу може бути оскаржена протягом 3-х місяців до Касаційного кримінального суду.

Судді: (три підписи)
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

копія вірна,
суддя ОСОБА_2