Дата документу 19.12.2018 Справа № 336/593/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/308/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/593/17
Категорія ст. 185 ч. 2,3 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, дистанційно в режимі відео конференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 000630, № 0000052, № 0001665, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новоіванівка Оріхівського району Запорізької області, українця, громадянина України, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, який отримав неповну середню освіту, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 , раніше засудженого:
1) 01.12.2010 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік; звільнений 06.10.2011 року з Бердянської ВК Запорізької області №77 по відбуттю строку покарання;
2) 23.05.2011 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч.1 ст. 190 КК України до обмеження волі строком на 1 рік, із застосуванням ч.4 ст. 70, ст.72 КК України до покарання за цим вироком приєднано покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.12.2010 року та остаточно визначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 1 місяць;
3) 07.02.2012 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 309, із застосуванням ч.1 ст. 70 КК України, до позбавлення волі строком на 3 роки; звільнений з Софіївської ВК Запорізької області №55 на підставі ухвали Вольнянського районного суду Запорізької області від 05.06.2014 року відповідно до ст. 7 ЗУ «Про амністію у 2014 році», з невідбутим строком покарання 4 місяці 26 днів,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 185 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційними скаргами прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_8 , прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі прокурор Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, вважає, що вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя стосовно нього є незаконною та підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При призначенні міри покарання засудженому ОСОБА_6 судом не враховано кількість епізодів вчинених кримінальних правопорушень та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії середньої тяжкості та тяжких.

Судом також недостатньо враховано особу засудженого ОСОБА_6 зокрема те, що він будучи особою раніше судимою за корисливі злочини, судимість за які у встановленому законом порядку не зняті та не погашені, на шлях виправлення і перевиховання не став, і знову вчинив корисливий злочин.

Наведене свідчить про підвищену суспільну небезпечність і неможливість виправлення та перевиховання засудженого за допомогою інституту звільнення його від відбування покарання з випробуванням. У такому випадку мета покарання не може бути досягнута.

Просить вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2017 року відносно ОСОБА_6 за ч.2 ст.185 та ч.3 ст.185 КК України в частині призначеного покарання, у тому числі звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, - скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 засудженим: за ч.2 ст. 185 КК України - до покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі; за ч. 3ст. 185 КК України - до покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст. 70 КК України вважати ОСОБА_6 засудженим за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до 4 (чотирьох) років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі прокурор Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 , не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_6 в скоєнні даних кримінальних правопорушень, за які він засуджений та кваліфікацію його дій, вважає, що вирок суду першої інстанції від 22.12.2017 є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок своєї м`якості.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону і зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінального процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді в суді апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Згідно з п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву, у складі організованих груп тощо.

Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.12.2017 вбачається, що у відповідності до вимог п. 3 ч.1 ст.65 КК України, п. 4 ч.2, п. З ч.3 ст. 374 КПК України, на підставі досліджених доказів та документів, наявних в матеріалах кримінального провадження, суд встановив данні про особу обвинуваченого ОСОБА_6 який є раніше судимою особою, має постійне місце проживання, на обліках у лікарів не перебуває, офіційно не працевлаштований, вчинив тяжкий злочин, передбачений ч.3 ст. 185 КК України.

Також, суд у вищевказаному вироку обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 відповідно до ст. 67 КК України, визнав вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Вважає, що призначене судом покарання за ч.2 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч.3 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання біль суворим, у вигляді 4 років позбавлення волі та на підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, є недостатнім для виправлення та попередження вчинення ОСОБА_6 нових злочинів.
Судом при призначенні вищевказаного покарання із застосуванням положень ч.1 ст. 75 КК України, не враховано те, що ОСОБА_6 є раніше судимою особою, судимість у якого не знята в установленому законом порядку, не працевлаштований, вчинив злочин, передбачений ч. ст. 185 КК України (епізод за 24.02.2017) в стані алкогольного сп`яніння, матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_10 не відшкодував, що свідчить про відсутність у нього критичної оцінки до свого суспільно небезпечного та некорисного способу життя, небажання його змінити, ігнорування моральних засад суспільства щодо законослухняної поведінки.

На підстави викладеного вважає, що забезпечити виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 можливо лише в умовах ізоляції від суспільства та контролю за його поведінкою в установі відбування покарання, що є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту суспільства, з врахуванням принципу відповідності покарання тяжкості та суспільній небезпеці скоєного.

За таких обставин вважає, що вирок Шевченківського районного суду М.Запоріжжя від 22.12.2017 є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок свої м`якості.

Просить вирок Шевченківського районного суду М.Запоріжжя від 22.12.2017 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.2 ст.185, ч.3 ст. 185 КК України - скасувати, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок своєї м`якості.

Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 за ч.2 ст.185, ч.3 ст. 185 КК України КК України та призначити йому покарання:

за ч.2 ст. 185 КК України - 2 (два) роки позбавлення волі;

за ч.3 ст. 185 КК України - 4 (чотири) роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням остаточно призначити покарання ОСОБА_6 у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційні скарги, обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, який просив вирок суду залишити без зміни; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання: за ч.2 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки; за ч.3 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
У відповідності до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину, а також виконає обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України: періодично з`являтиметься для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомлятиме уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Запобіжний захід, обраний щодо ОСОБА_6 , у вигляді особистого зобов`язання, до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 04.01.2017 року, приблизно о 13 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів та з метою в подальшому розпорядитися ним на свою користь, діючи повторно, будучи впевненим, що за його діями не спостерігає, за допомогою ключів, які він раніше таємно взяв у своєї цивільної дружини ОСОБА_11 , відкрив вхідні двері квартири АДРЕСА_3 та проник до приміщення квартири, де проживає ОСОБА_12 , звідки таємно викрав ноутбук ASUS X501U s/n D3NOCX604371134, у корпусі чорного кольору, ринкова вартість якого згідно з експертним висновком Запорізької торгово-промислової палати №ОИ-28 від 17.01.2017 року складає 3950,00 грн., чим завдав потерпілій ОСОБА_12 шкоду на вказану суму.
Крім того, 04.01.2017 року, приблизно о 16 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно з корисливих мотивів та з метою в подальшому розпорядитися ним на свою користь, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, за допомогою ключів, які він раніше таємно взяв у своєї цивільної дружини ОСОБА_11 , відкрив вхідні двері квартири АДРЕСА_3 та проник до приміщення квартири, де проживає ОСОБА_13 , звідки таємно викрав належний їй планшет Lenovo Tab 2a7-30, IMEI НОМЕР_1 , у корпусі білого кольору, ринкова вартість якого згідно з експертним висновком Запорізької торгово-промислової палати №ОИ-ЗО від 17.01.2017 року, складає 3100,00 грн., чим завдав потерпілій ОСОБА_13 матеріальну шкоду на вказану суму.
Крім того, 24.02.2017 року, приблизно о 17 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, проник через паркан до подвір`я домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , та скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, за допомогою металевого лому виламав декілька цеглин у стіні веранди та через зазначений отвір проник до приміщення будинку АДРЕСА_4 , звідки таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_14 , а саме:
- електричний лобзик серії «FJS-710», вартість якого, згідно з висновком суб`єкта оціночної діяльності - ТОВ «Нотаріус» від 12.05.2017 року, складає 500 гривень 00 копійок,
- електричну дриль серії «FKB - 13/650», вартість якої, згідно з висновком суб`єкта оціночної діяльності - ТОВ «Нотаріус» від 12.05.2017 року, складає 500 гривень 00 копійок.
Своїми умисними діями ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_14 матеріальну шкоду на загальну суму 1000,00 грн.
Крім того, 22.03.2017 року, приблизно о 15 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись з дозволу власника домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , шляхом вільного доступу, здійснив крадіжку лому чорного металу, загальною вагою 460 кг, вартістю за 1 кг 5,10 грн. згідно з висновком експерта № ОИ-367/3 від 28.04.2017 року, після чого розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Таким чином, в результаті злочинних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_10 завдано матеріальну шкоду у розмірі 2346,00 грн.
Крім того, 10.04.2017 року, приблизно о 14 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно з корисливих мотивів, знаходячись з дозволу власника домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , шляхом вільного доступу, здійснив крадіжку лому чорного металу, загальною вагою 97 кг, вартість за 1 кг становить 5,17 грн. згідно з висновком експерта № ОИ 367/1 від 28.04.2017 року, загальною вартістю 501,49 грн., після чого розпорядився викраденим майном на власний розсуд, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України. Таким чином, в результаті злочинних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_10 завдано матеріальну шкоду у розмірі 501,49 грн.
Крім того, 13.04.2017 року, в ранковий час доби, ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно з корисливих мотивів, знаходячись з дозволу власника домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_5 , шляхом вільного доступу, здійснив крадіжку алюмінієвого бідону, об`ємом 40 літрів, вартістю 450,00 грн. згідно з висновком експерта №ОИ 367/4 від 28.04.2017 року, загальною вартістю 450,00 грн., після чого розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Таким чином, в результаті злочинних дій ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_10 завдано матеріальну шкоду у розмірі 450,00 грн.

ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2, 3 ст. 185 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції діїОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 2, 3 ст. 185 КК України.

Доводи прокурорів про те, що призначене судом ОСОБА_6 покарання, не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є не тільки необґрунтованими, а такими, що не відповідають вимогам кримінального процесуального законодавства України, з огляду на наступне.

1) Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Згідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції було врахована тяжкість злочинів, а також те, що останній свою вину визнав повністю, у скоєному щиросердно розкаявся, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, суд визнав можливим не призначати йому реальне позбавлення волі і застосував до нього ст. 75 КК України.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що рішення суду про звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням шляхом визначення іспитового строку та встановлення контролю за його поведінкою, є законним, при цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що застосування в даному випадку до обвинуваченого ст. ст. 75, 76 КК України в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених обов`язків, під загрозою реального відбування призначеного покарання у випадку порушення умов випробування, буде мати на обвинуваченого більший виховний вплив, ніж реальне відбування покарання.

2) Відповідно до вимог ч.ч. 1-2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: 1) неповнота судового розгляду; 2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; 3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 2. Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно до вимог ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Відповіднодо ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: 1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; 2) необхідності застосування більш суворого покарання; 3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; 4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Аналіз кримінального та кримінального процесуального законодавства України свідчить про те, що необхідність застосування більш суворого покарання та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, є самостійними (незалежними один від одного) підставами для скасування вироку суду першої інстанції, про що свідчить зміст ст. 409 та ч. 1 ст. 420 КПК України.Перший вид підстави для скасування вироку пов`язаний з вимогами ст. ст. 65-73 КК України та 414 КПК України (тобто коли призначене обвинуваченому покарання за своїм видом чи розміром не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого), а другий вид підстави, пов`язаний з вимогами ст. 75 КК України та 413 КПК України (тобто, коли прийняте рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є неправильним, оскільки суд застосував ст.75 КК України, яка не підлягала застосуванню).

Враховуючи вищевказані вимоги законів, колегія суддів вважає, що підстави для скасування вироку суду першої інстанції, які передбачені в ст. 413 КПК України (форми неправильного застосування КК України), не можуть бути підставами для скасування вироку суду, в випадках передбачених ст. 414 КПК України (коли по формі КК України застосовано правильно), і навпаки, тобто, не можна скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого на підставі того, що судом застосовано закон, який не підлягає застосуванню (наприклад ст. 75 КК України), і навпаки.

Таким чином, всі вищевказані доводи прокурорів в апеляціях про те, що суд неправильно застосував ст. 75 КК України до обвинуваченого ОСОБА_6 , у зв`язку з невідповідністю покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є такими, що не відповідають вимогам закону. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що не можливо скасовувати вирок суду на підставі того, що судом застосовано закон, який не підлягає застосуванню (наприклад ст. 75 КК України), коли призначене судом покарання відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого , тобто відповідає вимогам ч. 1 ст. 65 КК України. Як вбачається із змісту апеляційних скарг, прокурори просили призначити ОСОБА_6 покарання, за кожен злочин, а також за сукупністю злочинів, таке, яке йому призначив суд першої інстанції. Більш того, прокурор ОСОБА_9 просив призначити менш суворе покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, чим це призначив обвинуваченому суд (т. 1 а.п. 194). Таким чином, прокурори вважали що призначене районним судом покарання останньому за своїм видом та розміром є справедливим.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурорів необхідно залишити без задоволення, оскільки апеляційний суд позбавлений процесуальних можливостей розглядати апеляційну скаргу по суті (неправильне застосування судом закону, який не підлягає застосуванню), тобто погіршити становище обвинуваченого ОСОБА_6 . При цьому, апеляційний суд не може вийти за межі апеляційних вимог прокурорів, оскільки відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо це не погіршує становище обвинуваченого.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_8 та прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_15 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2017 року відносно ОСОБА_6 , без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення.
Судді: