Провадження № 1-кп/760/503/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.03.2019 року Солом`янський районний суд м. Києва
в складі: головуючого - судді: ОСОБА_1
при секретарі: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві питання про доцільність продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.187, ч.3 ст.358, ч.4 ст. 358 КК України,-
за участю прокурора: ОСОБА_4
захисника: ОСОБА_5
обвинуваченого: ОСОБА_3
В С Т А Н О В И В :
В провадженні Солом`янського районного суду м. Києва знаходиться кримінальне провадження, що зареєстроване в ЄРДР 05.05.2017 року за № 0004885 по обвинуваченню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.187, ч.3 ст.358, ч.4 ст. 358 КК України.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31.01.2019р. обвинуваченому ОСОБА_3 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 31.03.2019р., однак по провадженню триває судове слідство і не прийнято остаточного рішення, а тому судом поставлено питання про доцільність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.
Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 331 КПК України, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Прокурор просив продовжити термін перебування під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 , обґрунтувавши це наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може ухилитися від суду та вчинити новий злочин.

Обвинувачений та захисник проти продовження строку перебування під вартою заперечували.

Так, захисник заявив клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому на домашній арешт в нічний час доби з 21:00 год. до 07:00 год. , оскільки обвинувачений має місце постійного проживання та реєстрації в м.Києві, хворіє на СНІД відповідно до довідки з Київської міської клінічної лікарні №5 від 22.03.2019р., потребує лікування, яке не може бути надано в умовах СІЗО його стан здоров`я значно погіршився , а відповідно ризики, які передбачені ст. 177 КПК України, прокурором доведені не були.

Заслухавши прокурора, обвинуваченого, захисника та враховуючи наявність обставин, зазначених у ч. 3 ст. 199 КПК України, що виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, суд враховує тяжкість кримінального правопорушення в якому обвинувачуються ОСОБА_3 та те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, і принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ст.8 КПК України).
Відповідно до вимог діючого законодавства тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України (ст.183 КПК України).
До засудження звинувачений повинен вважатися невинним, і мета такого положення полягає передусім у забезпеченні «умовного звільнення», якщо продовження його затримання більше не є обґрунтованим, при цьому, суд враховує, що збереження обґрунтованої підозри у тому, що заарештована особа вчинила злочин, є обов`язковою умовою законності продовження тримання під вартою, але з перебігом певного часу цього недостатньо і суд має встановити, чи продовжують існувати інші підстави, наведені суду, виправдовувати позбавлення волі.
Таким чином, національні суди зобов`язані переглядати правомірність попереднього ув`язнення осіб, які чекають суду, з метою забезпечення їх звільнення, коли обставини більше не виправдовують продовження тримання під вартою, і, питання розумності терміну тримання під вартою не може бути оцінено абстрактно і повинно оцінюватися в кожному випадку відповідно до його особливостей, бо немає встановлених строків, застосованих до кожної справи (Маккей проти Сполученого Королівства).
Обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою (Ідалов проти Росії §140).
При цьому, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу.
Зокрема, у справі "Волосюк проти України" ("SergeyVolosyuk v. Ukraine", рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини наголосив, "саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під варто. Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі впливом певного часу ця умова перестає бути достатньо.
Крім того, відповідно до ст.5 п.3 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на «розгляд судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження», а й передбачає, що «звільнення може бути обумовлено гарантіями з`явитися на судове засідання» (п.37, п.38).
І, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" (Letellie v France, рішення від 26 червня 1991 року)"особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які роблять виправданим попереднє затримання, принаймі протягом певного часу. За виняткових обставин цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є достатні підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути "формою очікування" обвинувального вироку" (п.51).
Разом з тим, у контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини, суд вважає що доводи прокурора відносно того, що лише подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою може забезпечити належну процесуальну поведінку останнього, на даний час не можна вважати належно обґрунтованим, оскільки з огляду на рішення Європейського суду, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку (Панченко проти Росії § 106), і зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Ноймайстер проти Австрії §10), і вагомість наявних доказів не може служити виправданням тривалого тримання під вартою (Дереджі проти Туреччини §38), відсутність роботи або сімї не дає підстав вважати, що особа схильна до повторного вчинення злочинів (Сулаоя против Єстонії§ 64).
Суд також виходить із правової позиції Європейського суду з прав людини, а саме те, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Однак, сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункти 80-81, рішення від 26 липня 2001 року).
Отже, прокурором не доведено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою є недостатнім для запобігання ризикам, на які він посилається, а захисником не доведено необхідність зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби.
Так, при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (п. 137 рішення ЄСПЛ у справі «Невмержицький проти України», п. 80 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України»).
Суд звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_6 тримається під вартою з 26 червня 2017 року, що становить близько року і дев`яти місяців.
Враховуючи думки учасників судового розгляду та обставини інкримінованого обвинуваченому правопорушення, суд приходить до висновку, що ризики в зв`язку з якими обвинуваченому обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою значно знизилися.

Разом з тим, дані ризики і досі частково присутні, а тому застосування запобіжного заходу до ОСОБА_3 є необхідним. Однак, у суду на даний час відсутні докази, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж цілодобовий арешт для запобігання ризикам, зазначеним в ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України.

Таким чином, у відповідності з вимогами ч. 4 ст. 194 КПК України суд вважає за можливе застосувати до ОСОБА_3 більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою.

Виходячи з зазначеного, з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 199, 202, 206 КПК України, п.3 ст.5 Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини, тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 є занадто суворим заходом для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
В клопотанні прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.
Клопотання захисника про зміну запобіжного заходу обвинуваченому на домашній арешт в нічний час доби з 21:00 год. до 07:00 год. задовольнити частково.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт строком на 60 днів, тобто до 26.05.2019 року 14:30 год., заборонивши йому залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово, з покладенням обов`язків:
- не відлучатися з місця проживання без дозволу, прокурора або суду;
- прибувати за кожною вимогою до суду;
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , що у разі невиконання покладених на них обов`язків, до них може бути застосований більш суворий запобіжний захід.
Обвинуваченого ОСОБА_3 звільнити з-під варти в залі суду, негайно.
Виконання ухвали покласти на відділення Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого.
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Київської місцевої прокуратури №9 .
Строк дії ухвали закінчується 26.05.2019 року о 14:30 год.
Копії ухвали надати учасникам судового провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1