Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

12 березня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000684 стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою освітою, одруженого, непрацюючого, в силу ст. 89 КК України не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , законного представника потерпілої ОСОБА_7 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 11 грудня 2018 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, з призначенням покарання шість місяців арешту з позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки.

Прийнято рішення рахувати строк відбуття покарання ОСОБА_5 з моменту його затримання, зарахувавши в строк покарання термін перебування під вартою з 30 червня 2018 року по 28 серпня 2018 року.

Судом вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів у справі.

Постановлено стягнути із ОСОБА_5 на користь держави 7150 грн процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Цивільний позов ОСОБА_7 задоволено повністю і стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в рахунок моральної шкоди по 29000 грн кожній.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 30 червня 2018 року близько 17.13 год, керуючи автомобілем марки BMW 530D р.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного спяніння, рухаючись зі швидкістю 83,8…104,4 км/год, що перевищує допустиму швидкість руху в населеному пункті, по вул. Белгородській в м. Сарни зі сторони вул. Широкої в напрямку вул. Лисенка, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, підпункту а) пункту 2.9, пунктів 8.10, 10.1, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, наближаючись до регульованого пішохідного переходу, виявивши зміну сигналу світлофора для руху з дозволеного на заборонений, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху та своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості транспортного засобу аж до його зупинки, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде небезпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху та допустив виїзд транспортного засобу на зустрічну смугу руху, де в межах регульованого пішохідного переходу здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , 2007 року народження, яка перетинала проїзну частину по пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, хоча мав технічну можливість уникнути наїзду шляхом застосування екстреного гальмування при максимально допустимій швидкості руху на цій ділянці дороги. У результаті ДТП ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості з довготривалим розладом здоров`я.

У поданій апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичних обставин даного кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_5 у скоєному та правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України, доводить, що судом, на його думку, ОСОБА_5 призначено надто суворе покарання, без врахування даних про особу обвинуваченого, який одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, які, в разі відбуття ним покарання у вигляді арешту, будуть позбавлені батьківського піклування, ряду пом`якшуючих покарання обставин - щирого розкаяння, відшкодування майнової шкоди в розмірі 54000 грн та частково моральної 1000 доларів США, та думки, як прокурора, так і представника потерпілої щодо застосування відносно обвинуваченого ст. 75 КК України. Просить вирок в частині призначення покарання змінити та призначити ОСОБА_5 покарання у вигляді штрафу в розмірі 6000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк шість місяців, а цивільний позов ОСОБА_7 , внаслідок несплати останньою судового збору, залишити без розгляду.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Апелянт ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_5 , які в апеляційній скарзі просили проводити апеляційний розгляд без їх участі, належним чином повідомлені про день і час розгляду апеляційної скарги, про що свідчать повідомлення про вручення поштового рекомендованого відправлення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, законного представника потерпілої - ОСОБА_7 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 щодо залишення вироку без зміни, як законного і обгрунтованого, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_10 не підлягає задоволенню.

Винність ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, за обставин, вказаних у вироку, підтверджена сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказів, яким судом дана правильна юридична оцінка, що не заперечується в поданій апеляційній скарзі, і не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Твердження захисника-адвоката ОСОБА_10 про призначення ОСОБА_5 надто суворого покарання не є переконливими, оскільки термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність, між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, і ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При обранні ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції, як видно з вироку, взяв до уваги положення ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та розяснення, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, судам, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків, і даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан, тощо, належить обговорювати питання про призначення більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на грунті пияцтва, наркоманії, за наявності рецидиву злочину та у складі організованих груп, і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочин, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, тощо.

Зокрема, врахував ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_5 злочину, що відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України рахується не судимим, позитивно характеризується за місцем проживання, є утриманцем двох малолітніх дітей, щиро розкаюється у вчиненому і частково відшкодував потерпілій завдану злочином шкоду, обставини, що обтяжують покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та щодо малолітньої особи, і призначив ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, яке не є найсуворішим покаранням, передбаченим законом за скоєне.
Враховуючи, що ОСОБА_5 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, значно перевищив допустиму в населеному пункті швидкість руху і здійснив наїзд на малолітню дитину, яка переходила дорогу по пішоходному переходу на дозволене для неї зелене світло світлофора, внаслідок чого отримано складні тілесні ушкодження і глибоку моральну травму, про що законний представник наголосила в судовому засіданні, колегія суддів вважає, що саме таке покарання відповідає меті та запобігання вчиненню ОСОБА_5 нових злочинів.
Відповідно до вимог закону судом призначено і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами щодо ОСОБА_5 , яке за своїм розміром є справедливим.

Правомірно, виходячи з вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, вирішив суд і цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 .

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоровя потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.

Судом встановлено, що в результаті ДТП з вини ОСОБА_5 малолітня ОСОБА_9 отримала значні тілесні ушкодження: перелом стегнової кістки зі зміщенням відламків, зливних саден грудо-поперекової ділянки зліва, перелом лонної та сідничної кісток зліва, у зв`язку з чим проводилися оперативні втручання із накладенням пластин на ногу, забій головного мозку легкого ступеня, рани волосистої частини голови, гематоми та садна гомілок, стегон, які спричинили довготривалий розлад здоров`я і для загоєння потребують тривалого часу.

Із позовної заяви, наявної у матеріалах судового провадження ( а.с. 26-27), вбачається, що внаслідок отриманих у ДТП тілесних ушкоджень малолітня ОСОБА_9 , яка довгий час перебувала в гіпсі у зв`язку із складними операціями, зазнала травм і душевних страждань, було порушено її нормальні життєві звязки через неможливість активного життя, а також завдано душевних і психічних страждань матері малолітньої- ОСОБА_7 , яка відчувала і відчуває постійні переживання з приводу здоров`я дитини, яке повністю не відновилось і потребує постійного контролю та подальшої реабілітації: обов`язкового щомісячного медогляду, допомоги дитячого психолога з приводу пережитого психо-емоційного стресу, що знайшло своє підтвердження і при апеляційному розгляді кримінального провадження.

За таких обставин, на думку колегії суддів, стягнута судом моральна шкода в сумі 29000 грн на користь потерпілої ОСОБА_7 та малолітньої ОСОБА_9 відповідає тяжкості вимушених змін у їх житті та перенесених фізичних і моральних страждань.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі щодо залишення цивільного позову ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди без розгляду, внаслідок несплати судового збору, не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Правових підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає, істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 11 грудня 2018 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_10 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3