Справа № 739/2035/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/39/19
Категорія - . 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 14 жовтня 2017 року за № 0000279, за апеляційними скаргами ОСОБА_8 представника потерпілого ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_10 та прокурора ОСОБА_12 на вирок Семенівського районного суду Чернігівської області від 07 травня 2018 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Лизунівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, працюючого вальником лісу в ДП «Новгород-Сіверськрайагролісгосп», зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Вироком Семенівського районного суду Чернігівської області від 07 травня 2018 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України, та на призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з покладенням відповідно до ст. 76 КК України обов`язків:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов представника потерпілого ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_10 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 грошове відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок злочину, у розмірі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 грошове відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок злочину, у розмірі 17530 гривень 66 копійок.

В решті цивільного позову представника потерпілого ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_10 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» про відшкодування шкоди відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертизи технічного стану транспортного засобу, в розмірі 703 гривні 68 копійок.

Накладений за ухвалою слідчого судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06 липня 2016 року арешт на автомобіль марки «ВАЗ 2121», номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_10 скасовано.

Питання про речові докази вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

При розгляді кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що 03 липня 2016 року, близько 01 години 50 хвилин, ОСОБА_10 , керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем марки «ВАЗ 2121», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Центральній села Печенюги Новгород-Сіверського району Чернігівської області в напрямку села Лизунівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області, поблизу будинку № 11, порушуючи вимоги п. п. 2.3 б) (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі), 2.9 а) (водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебувати під впливом наркотичних чи токсичних речовин) Правил дорожнього руху, заснувши за кермом керованого ним автомобіля «ВАЗ 2121», номерний знак НОМЕР_1 , допустив виїзд за межі проїзної частини дороги на узбіччя та здійснив наїзд на придорожнє дерево. Внаслідок дорожньо-транспортної події пасажир автомобіля марки «ВАЗ 2121», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_11 отримав комплекс тілесних ушкоджень у вигляді, зокрема, поєднаної краніо-спінальної травми: ЗЧМТ, перелом склепіння черепа, забій головного мозку, забійні рани голови, ЗХСМТ, уламковий компресійний перелом тіла С7, гематомієлія на рівні С5-С7, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 84 від 12.09.2016 р. відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень з небезпекою для життя в момент заподіяння.

Своїми умисними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження, ОСОБА_10 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 представник потерпілого ОСОБА_11 просить вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, та відмови в позові до страхової компанії Провідна скасувати, і ухвалити в цій частині новий вирок. Також просить дослідити показання потерпілого шляхом відтворення технічного запису, та докази, що підтверджують цивільний позов інтересах потерпілого.

Вважає вирок суду незаконним через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а в частині розгляду цивільного позову через неправильне застосування норм процесуального та матеріального права. На переконання апелянта, при розгляді справи обвинувачений намагався зменшити свою роль в заподіянні шкоди потерпілому шляхом повідомлення недостовірних даних про певні обставини, підбурювання свідків до дачі неправдивих показань, метою яких було перекладання своєї вини на потерпілого. Зазначає, що суд у вироку навів показання свідків, обвинуваченого, потерпілого, проте, не надав їм належної оцінки. Вказує, що суд неправильно визначив молодий вік обвинуваченого як обставину, що пом`якшує відповідальність, зокрема, що стосується життєвого досвіду обвинуваченого. Також, на думку апелянта, суд безпідставно визнав як обставини, що пом`якшують відповідальність, перебування на утриманні обвинуваченого дружини та дитини, оскільки обвинувачений пояснював, що він проживає разом з матір`ю в с. Лизунівка, колишня дружина та дитина проживають окремо, шлюб розірваний, а в справі відсутні докази про сплату аліментів на утримання колишньої дружини та дитини, а тому судом було безпідставно застосовано ст. 75 КК України та без належного обґрунтування. Зауважує, що вирок в частині відмови в позові до страхової компанії, який судом не розглянуто по суті, є незаконним і таким, що перешкоджає зверненню з аналогічним позовом в цивільному судочинстві. Виражає незгоду з висновком суду про те, що вимоги до страхової компанії не випливають з пред`явленого обвинувачення і можуть розглядатися лише в цивільному судочинстві. Вбачає порушення судом ч. 1 ст. 128 КПК України, а страхову компанію за пред`явленими до неї вимогами належним відповідачем.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок суду відносно нього скасувати та закрити кримінальне провадження.

Вважає вирок суду незаконним через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що за умови, коли суд вважав доведеним та констатував його психічне ставлення, як прямий умисел, до факту порушення правил та до наслідків цього порушення, суд мав застосувати норму Закону про кримінальну відповідальність, яка передбачає відповідальність за вчинення кримінального правопорушення проти здоров`я людини. На думку обвинуваченого, суд надав неправильне тлумачення визначенню терміну пасажир, адже він не знав і не міг знати про перебування в салоні автомобіля ОСОБА_11 , який ліг спати між сидіннями. Також поза увагою залишились показання самого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_13 щодо факту перебування потерпілого в салоні автомобіля. Вказує на порушення судом вимог ч. 1 ст. 290 КПК України. На думку апелянта, суд помилково визнав, що додаткове покарання є обов`язковим. При цьому суд не врахував те, що використання ним транспортного засобу обумовлене специфікою його трудової діяльності, те, що він має на утриманні малолітню дитину, та на протязі вже майже двох років після ДТП він не допустив жодного порушення Правил дорожнього руху. Також вказує на інші допущення судом вимог КПК України, а саме судом систематично під час судового провадження застосовувалися не передбачені КПК України перенесення судового розгляду на іншу дату, в порушення вимог ст. 338 КПК України судом було задоволено клопотання прокурора та надано час для зміни обвинувачення, під час судового розгляду судом безпідставно було ухвалено рішення про доручення скласти досудову доповідь. Що стосується позовних вимог, заявлених потерпілим ОСОБА_11 , то вони, на думку обвинуваченого, взагалі не були предметом судового розгляду і не були доведені під час судового провадження. Зазначає, що суд не врахував при прийнятті рішення факт добровільного, максимально можливого для нього відшкодування ним витрат на лікування ОСОБА_11 у розмірі близько 20 тис. грн.. Також поза увагою залишився той факт, що наведені у позовній заяві представника потерпілого розрахунки сум відшкодування містять арифметичні помилки. Наголошує, що прийнявши рішення про стягнення 150 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, суд фактично не обґрунтував підстав прийняття такого рішення.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

Також просить дослідити наявні у кримінальному провадженні характеризуючі матеріали відносно ОСОБА_10 .

Не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність вини у скоєнні злочину, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість призначеного покарання, а також у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що судом не в повній мірі враховано тяжкість злочину, обставини скоєння злочину та тяжкі наслідки, які настали. На думку прокурора, суд не виконав вимоги ч. 3 ст. 415 КПК України за ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 30.05.2017 року, не здійснив правового захисту потерпілого, не вжив заходів через призначення справедливого покарання обвинуваченому ОСОБА_10 до запобіганню ним нових злочинів. Наголошує, що суд недостатньо оцінив обставини кримінального правопорушення, не врахував тяжкості злочину, який є тяжким, та позицію потерпілого ОСОБА_11 , і безпідставно застосував ст. 75 КК України.

Під час апеляційного перегляду матеріалів кримінального провадження колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

03 липня 2016 року, близько 01 години 50 хвилин, ОСОБА_10 , керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем марки «ВАЗ 2121», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Центральній села Печенюги Новгород-Сіверського району Чернігівської області в напрямку села Лизунівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області, поблизу будинку № 11, порушуючи вимоги п. п. 2.3 б) (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі), 2.9 а) (водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебувати під впливом наркотичних чи токсичних речовин) Правил дорожнього руху, заснувши за кермом керованого ним автомобіля «ВАЗ 2121», номерний знак НОМЕР_1 , допустив виїзд за межі проїзної частини дороги на узбіччя та здійснив наїзд на придорожнє дерево. Внаслідок дорожньо-транспортної події пасажир автомобіля марки «ВАЗ 2121», номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_11 отримав комплекс тілесних ушкоджень у вигляді, зокрема, поєднаної краніо-спінальної травми: ЗЧМТ, перелом склепіння черепа, забій головного мозку, забійні рани голови, ЗХСМТ, уламковий компресійний перелом тіла С7, гематомієлія на рівні С5-С7, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 84 від 12.09.2016 р. відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень з небезпекою для життя в момент заподіяння.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який не підтримав апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні і вважав вирок суду в частині призначеного покарання законним і обгрунтованим, позицію представника потерпілого з приводу наявності підстав для задоволення його апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які вважали вирок суду незаконним, а апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого необґрунтованими, просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого та закрити провадження по справі, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, апеляційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновок суду про доведеність вини ОСОБА_10 у порушеннях правил безпеки дорожнього руху, які спричинили тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_11 , за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, підтверджуються зібраними органами досудового розслідування та дослідженими у судовому засіданні доказами, які отримали належну правову оцінку.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в ході судового розгляду матеріалів провадження судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 частково визнав свою вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення та пояснив, що він зі своїми знайомими з ініціативи потерпілого ОСОБА_11 вживав алкогольні напої. Пізно ввечері біля Будинку культури в с. Печенюги Новгород-Сіверського району Чернігівської області сів у свій автомобіль «ВАЗ 2121» та поїхав додому. Нікого в машині не спостерігав. По дорозі заснув за кермом та з`їхав з дороги, а коли отямився, то почув стогін потерпілого ОСОБА_11 .. Згодом викликав швидку допомогу. Він вважає, що ОСОБА_11 на момент події не був пасажиром його автомобіля, він просто заснув за кермом, а тому в повному обсязі себе винуватим у завданні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 він не вважає.

При цьому, незважаючи на часткове визнання обвинуваченим своєї вини в інкримінованому йому злочині, його вина підтверджується низкою логічно узгоджених та послідовних, а відтак, на думку суду, належних доказів.

Допитаний як потерпілий ОСОБА_11 у судовому засіданні районного суду дав показання про те, що напередодні дорожньо-транспортної події він з компанією за участі обвинуваченого ОСОБА_10 два дні святкували на озері Узруй день народження потерпілого, вживали алкогольні напої. Ввечері поїхали в с. Печенюги Новгород-Сіверського району Чернігівської області, де, перебуваючи в Будинку культури, він захотів спати та пішов в машину ОСОБА_10 , де заснув. Прокинувся вже тоді, коли після дорожньо-транспортної події його витягував з автомобіля обвинувачений ОСОБА_10 .. Він наполягає на адекватному покаранні обвинуваченого та стягненні з нього коштів за цивільним позовом, адже внаслідок діяння ОСОБА_10 він став інвалідом і йому постійно потрібні кошти на лікування.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 показали, що напередодні дорожньо-транспортної події вони відпочивали разом з компанією друзів біля озера в селі Узруй. До них приєдналася компанія, в якій були ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .. Вони вживали спиртні напої, зокрема пиво. Бачили ОСОБА_11 та ОСОБА_10 біля магазину. Близько години були в Будинку культури та поїхали додому.

Допитана як свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні дала показання, що разом з компанією знайомих вона відпочивала біля озера в селі Узруй. До них приєдналася компанія, в якій були потерпілий ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . В компанії вживали алкогольні напої. Ввечері, розмовляючи по телефону на ганку сільського Будинку культури, вона бачила як потерпілий ОСОБА_11 заліз до автомобіля ОСОБА_10 , а через годину ОСОБА_10 сів в автомобіль та поїхав.

Допитаний як свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні дав показання аналогічні показанням свідка ОСОБА_16 .

Допитаний як свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні дав показання, що близько 02 години ночі йому зателефонував ОСОБА_10 та повідомив, що вони з ОСОБА_11 потрапили в аварію. По приїзду на місце аварії він побачив, що в обвинуваченого ОСОБА_10 була розбита голова, а потерпілий ОСОБА_11 лежав на землі. При спробі його підняти закричав, що болить спина.

Допитана як свідок ОСОБА_19 показала, що вона як медичний працівник Новгород-Сіверського районного лікувального закладу приймала виклик про те, що сталося ДТП на автодорозі Печенюги-Лизунівка. Приїхали з бригадою швидкої допомоги. Автомобіль був у кущах. Голова та тулуб потерпілого ОСОБА_11 лежали на землі, а ноги були зажаті в машині здається деревом. Він був при свідомості. ОСОБА_11 ноги не відчував. В обвинуваченого ОСОБА_10 був струс мозку. Вона разом з іншими медичними працівниками відвозила ОСОБА_11 та ОСОБА_10 до районної лікарні.

Вина ОСОБА_10 в сукупності з показаннями свідків підтверджується також іншими доказами, що містяться в матеріалах справи, зокрема:

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 03 липня 2016 року з доданою план-схемою та ілюстративною фото таблицею, згідно якого було оглянута ділянка місцевості неподалік проїзної частини автодороги в с. Печенюги Новгород-Сіверського району Чернігівської області, де були виявлені деформований автомобіль «ВАЗ 2121», номерний знак НОМЕР_1 , з рядом механічних пошкоджень (т. 2 а.с. 111 119).

- висновком експерта № 336 від 12 серпня 2016 року Чернігівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, згідно якого на період проведення експертного огляду система рульового управління автомобіля марки «ВАЗ 2121», реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходиться у частково відмовному стані через технічну несправність у виді деформації рульового колеса. Дана технічна несправність виникла внаслідок інерційної дії водія на рульове колесо. Зазначені пошкодження мають аварійний, а не експлуатаційний характер, та виникли під час контакту транспортного засобу з перешкодою (том 1 а.с. 70-75).

- висновком експерта № 84 від 12 вересня 2016 року Менського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи, згідно якого у ОСОБА_11 встановлений комплекс тілесних ушкоджень у вигляді поєднаної краніо-спінальної травми: ЗЧМТ, перелом склепіння черепа, забій головного мозку, забійні рани голови, ЗХСМТ, уламковий компресійний перелом тіла С7, гематомієлія на рівні С5-С7, Франкель А, котрий міг виникнути від дії тупих предметів, не виключено в результаті дорожньо-транспортної пригоди (пасажир легкового автомобіля), враховуючи те, що всі описані вище тілесні ушкодження зумовлені комплексом однієї травми в умовах дорожньо-транспортної пригоди, оцінка ступеня тяжкості цих ушкоджень також повинна проводитись в сукупності. Отже, весь описаний вище комплекс тілесних ушкоджень в сукупності за ознакою небезпеки для життя в мить спричинення, відповідно до п. 2.1, 2.1.1 а, 2.1.2, 2.1,3 а,б,д,е,є «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України» відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Комплекс тілесних ушкоджень, виявлений у ОСОБА_11 , за давністю утворення може відповідати даті 03.07.2016 р., як на це вказано в постанові про призначення експертизи; судово-медичних даних, які б указували на факт отримання вказаних тілесних ушкоджень за інших умов, до настання дорожньо-транспортної пригоди немає (том 2, а.с. 129-131).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Частина 1 статті 421 КПК України визначає, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке покарання тільки у випадку, якщо за цими підставами апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий або його представник.

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті від 23.12.2005 року №14 при призначенні покарання за ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Під час ухвалення нового вироку апеляційний суд враховує те, що доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставинами інкримінованими в обвинувальному акті, є правильною. Дії ОСОБА_10 кваліфікує як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження, а тому апеляційний суд визнає винним ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора та представника потерпілого в апеляційних скаргах про неправильне застосування кримінального закону, а також про невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Призначаючи ОСОБА_10 покарання суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого особою діяння, особу винного, який за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, здобув професійно-технічну освіту, одружений, працює вальником лісу в ДП «Новгород-Сіверськрайагролісгосп», раніше не судимий, стан його здоров`я, який є задовільним, наявність обтяжуючої покарання обвинуваченого обставини - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також визнав пом`якшуючими обставинами: молодий вік обвинуваченого; наявність на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини та дружини, яка не працює.

При цьому, висновок суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_10 від покарання з випробуванням не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання.

Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Разом із тим, при призначенні покарання в достатній мірі не було враховано тяжкості злочину, який відноситься до категорії тяжких, не враховані належним чином та не проаналізовані конкретні обставини цього кримінального правопорушення, внаслідок якого потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, унаслідок чого він став інвалідом.

Звільняючи ОСОБА_10 від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК суд залишив поза увагою і ту обставину, що на момент розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений не відшкодував потерпілій стороні завдану їй матеріальну й моральну шкоду.

Ті обставини, що ОСОБА_10 раніше не судимий, позитивно характеризувався за місцем проживання та роботи, здобув професійно-технічну освіту, одружений, працює вальником лісу в ДП «Новгород-Сіверськрайагролісгосп», стан його здоров`я, який є задовільним, наявність обтяжуючої покарання обвинуваченого обставини - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також визнання пом`якшуючими обставинами: молодий вік обвинуваченого; наявність на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини та дружини, яка не працює, на що є посилання у вироку, були підставами для призначення йому покарання ближче до мінімальної межі санкції ч.2 ст.286 КК, за якою його було засуджено, однак, на думку колегії суддів, вони не є достатніми підставами для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування основного покарання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_10 основного покарання із застосуванням статей 75,76 КК України в даному випадку не є необхідним і достатнім для його виправлення та не відповідає меті покарання, якою є також попередження вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.

За таких обставин застосування судом щодо ОСОБА_10 ст.75 КК України колегія суддів не може визнати обґрунтованим, у зв`язку з чим відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.420 КПК України вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання необхідно скасувати і з метою застосування більш суворого покарання ухвалити свій вирок, визначивши обвинуваченому основне і додаткове покарання на строк, призначений судом першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника потерпілого в частині, де йдеться про призначення покарання ОСОБА_10 без застосування ст.75 КК, а також апеляційна скарга прокурора підлягають задоволенню. При цьому колегія суддів не погоджується з позицією місцевого суду (т.3 а.с. 196) та аргументами сторони захисту, що обвинуваченому не може бути призначене більш суворе покарання, ніж призначалось йому попереднім вироком суду від 10.02.2017 р. в силу вимог ч. 2 ст. 416 КПК. Попередній вирок в цій справі від 10.02.1017 р. був скасований ухвалою апеляційного суду від 30.05.2017 р. у зв?язку з істотними порушеннями кримінального процесуального закону (т.1 а.с. 155). Проте, на момент постановлення цієї ухвали потерпілим подавалась апеляційна скарга на м?якість призначеного покарання вироком від 10.02.2017 р. Як вказав у своїй ухвалі апеляційний суд, ці доводи щодо м?якості покарання апеляційним судом не перевірялись і повинні були бути враховані місцевим судом при новому розгляді справи. (т.1 а.с. 160).

Обговорюючи питання про розмір додаткового покарання, колегія суддів згідно ст. 65 КК України з урахуванням обставин, що мають значення, а саме характеру та ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, особи винного та обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, вважає за необхідне призначити його ближче до максимального розміру, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Згідно до п.п.20,21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23 грудня 2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покрання за ст. 286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1,2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

Судом хоча фактично і враховано, що ОСОБА_10 вчинив тяжкий злочин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою, проте не достатньо врахував, що це злочин є тяжким, оскільки водій сідаючи за кермо автомобіля в стані алкогольного сп`яніння, поставив в небезпеку не тільки своє життя та здоров`я, але й інших учасників дорожнього руху, внаслідок чого сталась ДТП, при цьому потерпілому ОСОБА_11 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.

Вказане свідчить, що саме керування обвинуваченим транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з вчиненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням тяжких наслідків. Це підтверджено однозначно встановленим в судовому засіданні місцевого суду факту того, що обвинувачений, перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння, заснув за кермом свого автомобіля, втратив керованість ним і здійснив наїзд на придорожнє дерево. Місцевий суд обґрунтовано врахував цю обставину як таку, що обтяжує покарання, оскільки вона характеризувала психофізичний стан обвинуваченого, який сприяв порушенню ним інших правил дорожнього руху.

Крім того, як слідує з характеризуючих обвинуваченого даних, керування транспортними засобами не є професійною діяльністю ОСОБА_10 та єдиним можливим способом отримання ним доходів, оскільки він працює вальником лісу, а тому застосування до обвинуваченого додаткової міри покарання, передбаченої санкцією ч.2 ст. 286 КК України, на думку колегії суддів, не перешкоджатиме йому продовжувати працювати на займаній посаді та виконувати покладені на нього обов`язки, і при цьому буде співмірним покаранням за вчинений злочин. При цьому апеляційний суд оцінуючи твердження обвинуваченого про перебування на утриманні малолітньої дитини і непрацюючої дружини не вбачає жодних перешкод, за вказаних вище обставин, забезпечувати утримання родини.

Позиція ОСОБА_10 про невірне тлумачення судом першої інстанції терміну «пасажир», є його субєктивню оцінкою, яка належним чином не обґрунтована, а тому оцінюється колегією суддів як намір зменшити ступінь своєї вини в інкримінованому кримінальному правопорушенні. Значення терміну «пасажир» прямо дано в Правилах дорожнього руху (п.1.10 Правил), тому згода чи не згода обвинуваченого з цим терміном жодним чином не впливає кваліфікацію його дій.

Вказівка обвинуваченого про порушення вимог ст. 290 КПК України, встановлена судом першої інстанції не була, і з цією позицією погоджується колегія суддів. Як слідує із висловленої в апеляційній скарзі позиції ОСОБА_10 з приводу даного питання, то жодних обґрунтованих вимогами чинного кримінального процесуального кодексу аргументів вказано не було, а думка автора зводиться до різниці в кількості аркушів провадження між тим, що було надано для ознайомлення обвинуваченому і його захиснику та направленим до суду з обвинувальним актом, а саме на відсутності в певний період доступу обвинуваченого до висновку експертизи щодо тілесних ушоджень потерпілого. При цьому факти щодо створення слідчим чи прокурором перешкод для ознайомлення на стадії досудового розслідування з висновком експерта №84 від 12.09.2016 року надані не були, тому немає підстав стверджувати про визнання даного доказу недопустимим.

Викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи про необґрунтоване «систематичне перенесення» судового засідання, а також надання прокурору часу для зміни обвинувачення не заслуговують на увагу, оскільки частина 2 статті 322 КПК України під назвою безперервність судового розгляду, містить перелік випадків відкладення судового засідання, коли не вважається порушеннями безперервності, і серед них в тому числі є і зміна обвинувачення. Інші ж перенесення судового засідання, як слідує з матеріалів судового провадження, що було зокрема предметом апеляційної перевірки, є також обґрунтованими в силу необхідності забезпечити явку свідків, у зв`язку з неявкою учасників провадження чи з технічних причин.

Незважаючи на те, що прокурором в судовому засіданні апеляційного суду не було підтримано апеляційної скарги прокурора в кримінальному провадженні, ніхто з них не відмовився від апеляційної скарги, тому вона підлягає розгляду по суті і на думку суддів апеляційного суду, підляає задоволенню з наведених вище підстав.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого про порушення судом вимог закону щодо відмови у задоволенні позову та вирішенні питання про стягнення коштів з ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА», то вони є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА» несе майнову відповідальність за дії ОСОБА_10 на підставі договору страхування відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/4740298 (а.с. 89, Том №1).

Виходячи з наведеного та враховуючи положення КПК України колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку в частині вирішення позовів.

При цьому апеляційний суд приходить до висновку що розрахунки представника потерпілого про стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА» в сумі 105 091,8 гривень в рахунок відшкодування шкоди завданої здоров`ю та 5254,59 гривень, є необгрунтованими, оскільки не підтверджуються належними доказами.

За таких обставин, апеляційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню, а вирок суду в частині призначеного ОСОБА_10 покарання та вирішення цивільних позовів скасуванню з ухваленням нового вироку.

Згідно ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Цивільна відповідальність ОСОБА_10 на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів згідно полісу №АЕ/4740298. Ліміт відповідальності страховика по даному полісу за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю на одного потерпілого складає 100 000 тисяч гривень, за шкоду заподіяну майну на одного потерпілого - 50 000 гривень. Франшиза за даним полісом становить 0 гривень.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ч. 1 ст. 1166 ЦК України, де вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до приписів ст.ст.1187, 1188 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, а особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду. Шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до вимог ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи.

Згідно із положеннями ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Відповідно до положень ст.24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Колегія суддів враховує позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 4 липня 2018 року по справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176 цс 18), з якої слідує наступне:

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

З урахуванням наведених норм матеріального права та враховуючи встановлені судом обставини про те, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди було завдано шкоду здоров`ю позивача (потерпілого) і така шкода спричинена з вини відповідача ОСОБА_10 , який застрахував свою цивільно-правову відповідальність, то обов`язок відшкодування завданої шкоди згідно чинного законодавства покладається на страховика ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА», в межах лімітів страхової відповідальності на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Посилання представника відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА» у письмових запереченнях про безпідставність вимог позивача, оскільки, на його думку, в даному випадку зобов`язання співвідповідача (страхової компанії) випливають з договору обов`язково страхування цивільно-правової відповідальності, а не безпосередньо з самого факту завдання шкоди, тому не ґрунтуються на вимогах Закону та є такими, що викладені без врахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №755/18006/15-ц.

Згідно статті 24.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо страховику не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті страховик здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.

Стаття 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах, зокрема, для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством.

Підтверджений період тимчасової втрати працездатності становить з 03 липня 2016 року по 01 серпня 2016 року, що підтверджується випискою-епікризом № 10638 КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня» та з 01 серпня 2016 року по 26 серпня 2016 року, що підтверджується випискою епікризом №3 КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня», тобто становить 54 дні.

Станом на час настання страхового випадку розмір мінімальної заробітної плати становив 1450 гривень, а тому відшкодуванню підлягає 1450,00/30х54 дня = 2609,82 гривні. Враховуючи наявність документального підтвердження витрат на лікування потерпілого в сумі 17 530 гривень, який є значно більшим ніж мінімальний розмір, тому відповідно 2609,82 грн. - не підлягають стягненню і в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Стаття 26 пункт 26.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає, що шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України.

Пункт 26.2 цієї статті встановлює, що мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить, зокрема, у разі встановлення I групи інвалідності - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Згідно п.26.3 цієї статті якщо страховику не надані документи, що підтверджують розмір шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, або цей розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 26.2 цієї статті, страховик здійснює відшкодування в розмірі, визначеному у пункті 26.2 цієї статті.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВБ №044106 від 16.11.2016 року ОСОБА_11 з 24.10.2016 року встановлено першу групу інвалідності (а.с. 24, Том №1).

Із письмових заперечень ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА» вбачається, що відповідач погоджується із визначеним позивачем розміром шкоди внаслідок стійкої втрати працездатності.

З огляду на наведене, оскільки на момент ДТП, тобто на дату настання страхового випадку мінімальна заробітна плата становила 1450 гривень, тому колегія суддів вважає, що із відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА» на користь позивача ОСОБА_11 , якому внаслідок ДТП встановлено І групу інвалідності, підлягає стягненню шкода пов`язана із стійкою втратою працездатності внаслідок ДТП у розмірі 36 мінімальних заробітних плат, тобто у сумі 52200,00 гривень (36х1450=52200,00), а відтак в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі та в заявлених межах.

Зважаючи на документальне підтвердження витрат на лікування потерпілого, які підтверджуються відповідними медичними документами та чеками на придбання лікарських препаратів за період лікування потерпілого ОСОБА_11 , з якими погодилися сторони, в тому числі і представники потерпілого, яка узгоджена в місцевому суді, а саме в сумі 17 530 гривень 66 копійок, а також із документально підтвердженою шкодою пов`язаною із стійкою втратою працездатності внаслідок ДТП, яка доведена в апеляційному суді і становить 52200,00 гривень, беручи до уваги те, що саме ця загальна сума витрат на лікування не перевищує ліміт відповідальності страховика, а сума франшизи становить 0 гривень, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА» на користь позивача витрат на лікування необхідно задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА» на користь потерпілого ОСОБА_11 17 530 гривень + 52200,00 гривень= 69730, 00 гривень.

Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

В силу ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Суд вважає, що позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує в сукупності негативні наслідки, які настали для потерпілого, характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав потерпілий, ступінь вини завдавача шкоди і його майновий стан, та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, суд оцінює завдану ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 150000 гривень.

При цьому, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА» підлягають задоволення частково, з огляду на наступне.

Згідно ст.26-1 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Визначення страхової виплати дане у ч.2 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і ч. 16 статті 9 Закону України «Про страхування», відповідно до яких страховою виплатою є грошова сума , яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку,у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності.

Оскільки страхова виплата згідно договору страхування страховиком не здійснювалася, розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, страховиком не визначений, то суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА» згідно зі статтею 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у розмірі 5% від суми відшкодування за шкоду заподіяну здоров`ю.

Отже, на користь позивача ОСОБА_11 апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА» 3486,5 гривень (69730,00 грн. х 5%=3486,5 грн.). Решта суми визначеної судом моральної шкоди підлягає стягненню з особи винної у ДТП, тобто з відповідача ОСОБА_20 , а саме для відшкодування завданої моральної шкоди слід стягнути з ОСОБА_20 на користь ОСОБА_11 - 146 513,50 гривень ,5=146 513,50 грн.).

Вищевказані обставини встановлені в ході розгляду цивільних позовів підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме:

- копією полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/4740298 (а.с.89, Том №1);

- копією виписки-епікриз № 5079 від 26.08.2016 року ОСОБА_11 (а.с.12, Том №1);

- копією виписки-епікриз № 10638 від 01.08.2016 року ОСОБА_11 (а.с.13, Том №1);

- копіями чеків на придбання лікарських засобів ОСОБА_11 (а.с.40-57, Том №1, а.с. 136-165, Том №2), які були узгоджені сторонами в засіданні суду першої інстанції;

- інформацієї з довідки КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня» № 734 від 02.08.2016 року виданої ОСОБА_11 (а.с.61, Том №1);

- копією форми індивідуальної програми реабілітації інваліда, що видається медико-соціальними експертними комісіями від 16.11.2016 року за №1522(а.с.78-79, Том №1);

- копією довідки ОСОБА_11 до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія АВБ № 044106 (а.с.80, Том №1);

- витягом із медичної карти амбулаторного, стаціонарного хворого ОСОБА_11 від 22.08.2017 року (а.с.101, Том №2);

- випискою-епікриз № 496 від 11.02.2017 року ОСОБА_11 (а.с.102, Том №2);

- випискою із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_11 № 08073012 від 07.09.2017 року (а.с.105, Том №2);

- даними, що містяться у висновку експерта №84 від 12.09.2016 року щодо отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_11 (а.с.129-131, Том №2);

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що заявлені представником потерпілого в інтересах ОСОБА_11 цивільні позови підлягають до задоволення частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407, 409, 413,420, 376 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_12 задовольнити, апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Семенівського районного суду Чернігівської області від 07 травня 2018 року в частині призначеного ОСОБА_10 покарання та вирішення цивільного позову - скасувати.

ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3(три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Строк покарання рахували з дня фактичного затримання ОСОБА_10 .

Цивільні позови ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_8 , в інтересах потерпілого ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «ПРОВІДНА» (місцезнаходження: 01032, м.Київ, бульв.Т.Шевченка, 37/122 т.2 а.с.2) на користь ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя с.Лизунівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області, 69730 (шістдесят дев`ять тисяч сімсот тридцять) гривень у відшкодування завданої майнової шкоди, та 3486 (три тисячі чотириста вісімдесят шість) гривень 50 копійки моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя с.Лизунівка Новгород-Сіверського району Чернігівської області, 146 513,50 гривень (сто сорок шість тисяч п`ятсот тринадцять) гривень 50 копійок у відшкодування завданої моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_11 та його представника ОСОБА_8 відмовити.

В іншій частині вирок місцевого суду залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, на нього може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4