Справа № № 585/3409/18
Номер провадження 1-в/585/5/19
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И
22 травня 2019 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі суду в м. Ромни, клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 152 КВК України,-

В С Т А Н О В И В :
До суду звернувся засуджений ОСОБА_5 з клопотанням і просить звільнити його від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання, призначеного вироком суду. В обґрунтування клопотання вказав, що 28.03.2007 року вироком апеляційного суду Дніпропетровської області його засуджено до довічного позбавлення волі за ст. 115 ч.2 п.6, 121 ч.1, 147 ч.2, 187 ч.4, 189 ч.2, 263 ч.1, 289 ч.3, 296 ч.4 КК України. Ухвалою-вироком Дніпропетровського суду йому встановлено початок строку відбуття покарання 3.04.2004 року законодавством України не передбачено можливість звільнення від відбування покарання засудженого до довічного позбавлення волі. На сьогодні він відбув більше 18 років покарання, з урахуванням перерахунку день за два. Вважає, що призначений йому строк покарання він відбув, що є підставою для звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 152 КВК України. Покарання яке не має обмеження у часі, умовно-дострокового звільнення, порушує положення статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод(1950 р.), ст.28 Конституції України. Стаття 6 КК України в ред.1960 року встановлює, що «Злочинність і караність діяння визначаються Законом, який діяв під час вчинення цього діяння». Стаття 4 КК України 2001 року містить аналогічну норму. Станом на 2004 рік діяв КК УКраїни,1960 року, стаття 25 якого встановлювала максимальний строк позбавлення волі 15 років, а у випадках заміни смертної кари в порядку помилування не більше 20 років. Він відбув більше 18 років позбавлення волі, а це є більше встановлених(дозволених) меж КК України в ред.1960 року. Стаття 25-2 КК України в ред.1960 року не встановлює довічне позбавлення волі як безстрокове ув`язнення чи покарання у вигляді ув`язнення протягом усього життя до біологічної смерті засудженого, так само, як і стаття 64 КК України в ред.2001 року цього не встановлює. Тому безпідставне і незаконне будь-яке твердження і тлумачення довічного позбавлення волі як безстрокового, безкінечного ув`язнення, до смерті засудженого, бо це не передбачено законом. Стаття 73 КК України в ред.2001 року встановлює, що строки покарання обчислюються в роках, місяцях та годинах, при заміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення в днях. Тому строк покарання у вигляді довічного позбавлення волі має обчилюватися відповідно до ст.73 КК України роками, місяцями, годинами, днями. Рішенням Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року «Вінтер та інші проти Сполученого королівства Великобританія», суд дійшов висновку, що рішення засудити позивачів до довічного тюремного ув`язнення, без можливості його перегляду, не відповідає ст.3 Конвенції, оскільки держава - відповідач не передбачила обмеження у часі відбування покарання та можливості умовно-дострокового звільнення таких осіб. А тому це не дозволяє тлумачити статті 25 і 25-2 КК України в ред.1960 року як безстрокове, безкінечне ув`язнення до смерті засудженогоі на підставі вищезазначеного Рішення Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року дана колізія вирішувалася б на користь Конвенції. Однак наразі немає жодного закону, жодної норми закону, які б встановлювали довічне позбавлення волі як безстрокове безкінечне ув`язнення протягом всього життя до смерті засудженого. Навпаки Коституція України, Кримінальний кодекс України, Кримінально-виконавчий кодекс України, Європейська конвенція «Про захист прав людини та основоположних свобод», Рішення Європейського суду з прав людини від 09.07.2013 року дають підстави для тлумачення довічного позбавлення волі як обмеженого в часі ув`язнення, тимчасового обмеження (але не позбавлення) конституційного права на свободу та особисту недоторканість. А тому засуджений ОСОБА_5 вважав, що до нього закінчилися всі максимально можливі строки позбавлення волі, встановлені законом, який діяв на час вчинення кримінального діяння статтею 25 КК України в ред.1960 року -15 років і 20 років. Тому він підлягає звільненню від відбування покарання на підставі статті 152 КВК України в зв`язку з відбуттям строку покарання призначеного вироком суду. Також ОСОБА_5 зазначає, що відповідно до статті 49 КК України в ред. 1960 року строк давності виконання обвинувального вироку відносно нього сплив 19.02.2018 року, а відповідно до ст.152 КВК України підставами звільнення від відбування покаранняє: закінчення строків давності виконання обвинувального вироку.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 підтримав клопотання і просив його задоволити. Суду пояснив, що всі стягнення є надуманими, він нічого не порушував, так як ніде не заборонено засудженим лежати на ліжку. Те що він не працює, це його право, він інвалід 3 групи і може не працювати, крім цього ніхто не може бути примушений до праці. Крім цього, він незаконно засуджений, так як зброя підкинута а він злочин не міг вчинити, оскільки перебував у СІЗО.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 підтримала клопотання засудженого та просила його задоволити.
На думку прокурора заявлене клопотання безпідставне та необгрунтоване, просив суд відмовити у його задоволені. При цьому зазначив, що ст. 152 КВК України визначає підстави звільнення засудженого, проте підстав для звільнення ОСОБА_5 на його думку немає, оскільки він не працював і має 50 стягнень.
Представник Державної установи «Роменська ВК № 56» підтримав позицію прокурора, вважає, що клопотання засудженого задоволенню не підлягає.
ОСОБА_5 засуджений вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2007 року за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 147, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 289, ч. 4 ст. 296, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 70 КК України і йому призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_5 рахується з 04 березня 2004 року (а.ос.с. 48-63).
Ухвалою Верховного Суду України від 19 лютого 2008 року вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2007 року залишено без змін (а.ос.с. 65-71).
Вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2007 року набрав законної сили 19 лютого 2008 року, що також стверджується розпорядженням про виконання вироку, що набрав законної сили (а.ос.с.72).

На даний час засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Державній установі «Роменська виправна колонія (№56)».

Відповідно до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
На переконання суду, наведені засудженим доводи про те, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09 липня 2013 року зазначено, що ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати, є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є переконливими.
Слід зазначити, що за змістом рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановлено, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.
Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015.
Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю ОСОБА_5 вправі скористатися.
Що ж стосується посилання засудженого на ст. 49 КК України 1960 року, яка регулювала питання строків давності виконання обвинувального вироку, в звязку із чим останній вважає, що строк відбування ним покарання минув, то суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 49 КК України 1960 року, якщо обвинувальний вирок не виконувався, його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили: 1) один рік при засудженні до покарання не більш суворого, ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон; 2) три роки при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років; 4) десять років при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.
У даному випадку, матеріали особової справи, а також зміст клопотання ОСОБА_5 не свідчать про те, що вирок суду, яким був засуджений останній до довічного позбавлення волі, виконано не в строки, встановлені кримінальним законом. Більше того, сама ст. 49 КК України 1960 року не регулює та не встановлює, в тому числі і не обмежує строки відбування покарання, а регулює питання звільнення від відбування покарання, призначеного вироком суду, який набрав законної сили, осіб, щодо яких в силу певних обставин не був виконаний такий вирок протягом відповідних встановлених строків.
Оскільки статті 49 КК України та 80 КК України 2001 року застосовуються якщо обвинувальний вирок не виконується, а судом з`ясовано, що вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2007 року відносно ОСОБА_5 , набув законної сили та почав виконуватись з моменту набрання ним чинності, суд приходить до висновку, що строк давності до обвинувального вироку не застосовується.
За таких обставин, вислухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали клопотання та особової справи, суд вважає, що в задоволенні клопотання ОСОБА_5 слід відмовити.
Враховуючи зазначене, керуючись ст.ст. 376, 536-539 КПК України, -

УХВАЛИВ:
Відмовити взадоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 152 КВК України.
Апеляція на ухвалу суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд протягом 7 - ми днів з дня її оголошення.

Суддя: підпис…
Копія вірна:
Суддя Роменського
міськрайонного суду ОСОБА_1