Справа № 128/3248/17
Провадження №11-кп/801/269/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001247 від 02 листопада 2017 року за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 09 листопада 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Забужжя, Немирівського району, Вінницької області, офіційно непрацюючого, неодруженого, з середньою освітою, є особою, що має інвалідність II групи, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.186 КК України та призначено покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання з речовим доказом та процесуальними витратами.

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_8 01 листопада 2017 року, близько 10:00 годин, перебуваючи у приміщенні палати №3, відділення №5, Вінницького обласного клінічного протитуберкульозного диспансеру, що знаходиться за адресою: комплекс будівель та споруд, будинок б/н, с. Бохоники, Вінницького району Вінницької області, де у нього виник словесний конфлікт з потерпілим ОСОБА_10 , в ході якого ОСОБА_8 штовхнув рукою в обличчя ОСОБА_10 , в результаті чого останній впав на ліжко та у нього з карману випав мобільний телефон марки «Samsung» моделі С 3322. В цей момент у обвинуваченого ОСОБА_8 виник злочинний намір на відкрите заволодіння даним мобільним телефоном, реалізуючи який він діючи умисно, з корисливого мотиву, відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Samsung» моделі С 3322, вартістю в 363,63 гривень, що належав ОСОБА_10 .
Реалізувавши свій злочинний намір до кінця, обвинувачений ОСОБА_8 з місця вчинення злочину втік, завдавши потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 363,63 гривні.
Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його вини, вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_8 є незаконним та підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не врахував те, що ОСОБА_8 останній раз притягувався до кримінальної відповідальності вироком Вінницького районного суду від 03 липня 2014 року за ст. 296 ч. 4 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України був звільненій від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки після закінчення іспитового строку він знову вчинив злочин.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж ), - є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст. 50, 75 КК України, без достатніх підстав, призначивши обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, звільнив від його відбування з випробуванням, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримав і, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 п`ять разів раніше притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі двічі за злочини проти власності. Дані про те, що він займається суспільно-корисною працею в справі відсутні.

При цьому є слушними доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані неухильно дотримуватися вимог закону щодо індивідуалізації покарання враховуючи ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Проте суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог.

Згідно ст. 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, з-поміж інших завдань, повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд не в повній мірі виконав вимоги названого закону та, вирішуючи питання щодо міри покарання, не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого і призначив ОСОБА_8 покарання, яке є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Як вбачається із вироку місцевого суду, ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, знову вчинив новий аналогічний злочин, що вказує на його підвищену суспільну небезпечність.

Наведене свідчить про неможливість його виправлення і перевиховання без призначення більш суворого покарання. У такому випадку мета покарання не може бути досягнута.

Призначене ОСОБА_8 покарання суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним законі про кримінальну відповідальність та роз`ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання", а тому відповідно до ст. 413 КПК України є підставою для скасування судового рішення та постановлення нового вироку.

Неправильне застосування судом першої інстанцій закону України про кримінальну відповідальність також призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Разом з тим, доводи прокурора про призначення покарання ОСОБА_8 у вигляді трьох років позбавлення волі є непереконливими. Суд вважає за можливе призначити ОСОБА_8 строк покарання ближче до мінімальної межі, встановленої Законом.

Керуючись ст. 405, 407, 420 КПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Вінницького районного суду від 09 листопада 2018 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 186 КК України у виді 2 років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом.

Суддя: