ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2018 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Судді-доповідача ОСОБА_1

Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та діючого в його інтересах адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 та діючого в її інтересах адвоката ОСОБА_9 , кримінальне провадження за № 0000076 від 09.03.2017 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_8 , поданих на вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 червня 2018 року, -

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Пригородок Хотинського району Чернівецької області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, непрацюючий, розлучений, раніше не судимий, інвалід ІІІ групи загального захворювання з 2017 року, -

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України у виді 3-х (трьох) років позбавлення волі.

До набрання вироку законної сили ОСОБА_6 обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Взято останнього під варту із залу суду негайно.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування нанесеної матеріальної шкоди 25408 грн. (двадцять п`ять тисяч чотириста вісім) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування нанесеної моральної шкоди 10000 (десять тисяч) гривень.

Провадження №11-кп/822/16/18 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_10
Категорія ч.1 ст. 121 КК України Суддя - доповідач: ОСОБА_11

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування понесених витрат на оплату послуг адвоката 9000 (дев`ять тисяч) гривень.

Вирішено питання щодо речових доказів по справі.

Згідно вироку районного суду, 08 березня 2017 року приблизно о 13.00 годині, ОСОБА_6 , маючи умисел не спричинення тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_8 , на ґрунті ревнощів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, застосовуючи лопату з дерев`яною ручкою, зустрівши потерпілу на автодорозі Н-03 Житомир-Чернівці, яка веде в с. Малинівка Новоселицького району Чернівецької області, підійшов до нею ззаду та наніс декілька ударів по голові та тулубу, після чого затягнув потерпілу з дороги в кущі, де продовжував наносити удари руками по тулубу. В результаті нанесених ударів потерпілій ОСОБА_8 були нанесені тілесні ушкодження у вигляді:

- садно в ділянці обличчя та голови; синці в обох параорбітальних ділянках; субкон`юнктивальний крововилив правого ока; відлом емалі коронок без розкриття пульпової камери 21,32,31,41,42, які відносяться до легких тілесних ушкоджень;

- рани забійні: в тім`яній ділянці справа, з переходом на потиличну ділянку голови; в потиличній ділянці голови, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я;

- садно по зовнішній поверхні нижньої третини лівого передпліччя, перелом лівої променевої кістки в типовому місці без зміщення уламків, які відносяться до середнього ступеня тяжкості, як такі, що призвели до тривалого розладу здоров`я;

- рана забійна лобної ділянки в поперечному напрямку з переходом на тім`яну ділянку голови, лінійний перелом лобної кістки парасагітально справа з поширенням лінії перелому трансорбітально на основу черепа, забій головного мозку легкого ступеня, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя.

На вказаний вирок суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 та потерпіла ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Так, в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просив вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 червня 2018 року щодо нього змінити та перекваліфікувати його дії з ч.1 ст. 121 КК України на ст. 123 КК України. Також просив врахувати строк проведення стаціонарної психіатричної експертизи до призначеного покарання. При цьому посилався на те, що вказаний вирок районного суду є незаконним через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду.

Зокрема, вказував на те, що при мотивації вироку він не погоджується щодо декількох обставин, а саме:

-з об`єктивної сторони діяння це те, що він з потерпілою зустрівся випадково, а не навмисно останню очікував на дорозі і завдав удари ззаду лопатою, а згодом затягнув у кущі;

-з суб`єктивної сторони це те, що він спричинив потерпілій тілесні ушкодження не на ґрунті ревнощів , а через те, що остання його тяжко образила.

Крім цього, вказував на те, що експертиза № 65 від 05.02.2018 року є недопустимим доказом, оскільки, згідно висновку стаціонарної експертизи № 455 від 06.09.2017 року, його було визнано осудним і в психічному аспекті абсолютно здоровим. Однак, цією ж комісією у висновку № 65 від 05.02.2018 року було зроблено протилежний висновок щодо його психічного стану.

Вважає, що вказані два висновки суперечать один одному. Також посилався і на те, що у висновку експертів № 65 від 05.02.2018 року були досліджені тільки три види емоційних станів, що зумовлюють стан душевного хвилювання, а саме, фізіологічний афект, фрустація та психологічний стрес, однак, інші види емоційних станів, як кумулятивний ефект ( накопичувальний, органічний, емоційно-нестійкий (астенічний) розлад досліджені не були.

Вказував і на те, що довідка про стан сп`яніння № 90 отримана з порушенням встановленої процедури і є також недопустимим доказом, оскільки із показань лікаря ОСОБА_12 , наданих ним у судовому засіданні, вбачалось, що він не є лікарем-наркологом і тематичне удосконалення з огляду на стан сп`яніння не проходив. Апелянт також зазначав, що висновок щодо стану сп`яніння, вказаним лікарем був зроблений на підставі його зізнання, а не при відбиранні біологічних зразків у нього для дослідження. У зв`язку з цим, просив виключити із вироку суду обтяжуючу обставину, як вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Зазначав, що судово-медична експертиза тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_8 проводилася за поданими медичними документами, які в ході виконання вимог ст. 290 КПК України стороні захисту не відкривалися. Всупереч ст. 93, 101 КПК України не було зібрано жодного медичного документа. У висновку судово-медичної експертизи №442 мд від 20.04.2017 року експерт посилається на стаціонарну картку хворої ОСОБА_8 з ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій зазначалось, що при рентгенографії у вказаній лікарні у хворої патологій черепа не було виявлено. Однак, злам склепіння черепа потерпілої був виявлений у ході здійснення комп`ютерної томографії 09.03.2017 року в приватній компанії ТОВ МФЕК «Джерело здоров`я». Тому, зважаючи на суперечливість встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_8 , стороною захисту було заявлено клопотання про проведення комісійної судово-медичної експертизи, в якому судом безпідставно відмовлено.

Вказував і на те, що органом обвинувачення не було надано доказів того, який саме використовувався комп`ютерний томограф при обстеженні потерпілої із зазначенням сертифікату відповідності свідоцтва про повірку робочого засобу вимірювальної техніки та свідоцтва про калібрування.

Стверджував також і про те, що в матеріалах справи відсутній лист призначення медпрепаратів від лікуючого лікаря і що серед копій чеків є чимало нефіскальних чеків.

Вважає, що всупереч вимогам ст. 120 ч.2 КПК України судом безпідставно було покладено на нього обов`язок по відшкодуванню витрат потерпілої на правову допомогу.

Також просив суд апеляційної інстанції до переліку обставин, що пом`якшують покарання врахувати той факт, що він є особою з інвалідністю і що злочин вчинив він внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними або аморальними діями потерпілої.

Потерпіла ОСОБА_8 також подала апеляційну скаргу, в якій просила на підставі поданої її апеляційної скарги постановити ухвалу про відкриття апеляційного провадження, а вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23.06.2018 року щодо ОСОБА_6 скасувати частково та ухвалити новий вирок, згідно якого визнати останнього винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України і призначити йому покарання в межах санкції вказаної статті.

Заявлений нею цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування завданої моральної шкоди задовольнити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_6 на її користь 200 000 гривень.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

При цьому потерпіла посилалася на те, що районний суд, обираючи ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 121 КК України, на підставі ст. 69 КК України у виді 3-х років позбавлення волі, не взяв до уваги роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в Постанові №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» щодо додержання вимог ст. 65 КК України, а лише формально послався на вимоги, вказаної статті. Стверджувала, що враховуючи усі обставини справи, а також усі дослідженні в суді докази, суд не мав підстав при призначенні ОСОБА_6 покарання, застосовувати до нього вимоги ст. 69 КК України.

Зокрема, посилалася і на те, що ОСОБА_13 відмовлявся по суті повідомленої йому підозри давати показання. Перебуваючи на волі, останній ні разу не навідував її в лікарні під час стаціонарного лікування, не цікавився її станом здоров`я, не намагався вчасно відшкодувати її витрати на лікування (9945 грн. ОСОБА_6 відшкодував в останній день перед ухваленням вироку). В суді ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненому визнав частково, заперечуючи при цьому факт його перебування у стані алкогольного сп`яніння, виправдовував свої дії образливою поведінкою з її боку.

Вважає, що судом безпідставно було визнано, як пом`якшуючу обставину його щире каяття. Крім цього, зазначала, що часткове відшкодування шкоди не є пом`якшуючою обставиною у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст. 66 КК України.

Також апелянт просила врахувати і те, що обвинувачений ОСОБА_6 , вчинивши щодо неї тяжке кримінальне правопорушення, завдав своїми діями їй і моральну шкоду.

Зокрема, потерпіла посилалася і на те, що в результаті умисних і протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_6 вона зазнала значних фізичних і душевних страждань, що її стан здоров`я значно погіршився, що до спричинення їй ОСОБА_6 тілесних ушкоджень вона була здоровою, мала змогу працювати за кордоном, утримувати таким чином себе і хвору матір, яка є пенсійного віку. Однак, вчинений ОСОБА_6 злочин, змінив більшість її планів на майбутнє. Вказувала, що з 04.04.2017 року по даний час вона продовжує лікуватися амбулаторно, у зв`язку із станом свого здоров`я вона вимушена відвідувати різних лікарів, що у неї та у її сім`ї виникли істотні вимушені зміни у звичайному житті, порушились її нормальні життєві зв`язки та звичні стосунки з її близькими людьми.

Тому, враховуючи вимоги розумності і справедливості, характер і глибину спричинених по вині ОСОБА_6 їй душевних і психічних страждань, внаслідок скоєного ним щодо неї умисного тяжкого злочину в стані алкогольного сп`яніння та вищевказані обставини, просила стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 моральну шкоду на суму 200 000 гривень.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_6 та діючого в його інтересах адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 , як необґрунтовану, залишити без задоволення, потерпілу ОСОБА_8 та діючого в її інтересах адвоката ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу повністю та просили її задовольнити, а апеляційну скаргу обвинуваченого, як необґрунтовану, залишити без задоволення, думку прокурора, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин справи та доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України є правильними.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч.1 ст. 121 КК України, як спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння.

Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Районний суд повно, об`єктивно і всебічно дослідивши обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_14 за ч.1 ст. 121 КК України і навів у вироку мотиви прийняття такого рішення.

Так, винуватість ОСОБА_6 підтверджується наступними доказами:

- витягом з ЄРДР № 0000076 від 09.03.2017 року Новоселицького ВП Сторожинецького ВП ГУНП у Чернівецькій області було підтверджено реєстрування заяви ОСОБА_8 , зареєстрованої 08.03.2017 року про те, що ОСОБА_6 в ході суперечки вдарив її лопатою (т. 1, а.п.1);

- протоколом огляду місця події від 08.03.2017 року з фототаблицями до нього було підтверджено те, що 08.03.2017 року слідчим в присутності 2-х понятих була оглянута автомобільна дорога та узбіччя біля с. Довжок Новоселицького району, яка веде до с. Малинівка Новоселицького району, де було знайдено лопату із дерев`яною ручкою, яка була переламана. Дану лопату було вилучено та оглянуто в присутності понятих (т.1, а.п. 8-11);

- показаннями потерпілої ОСОБА_8 у суді першої інстанції було підтверджено нанесення обвинуваченим їй ударів лопатою по голові та тулубу, на автодорозі до Чернівців, яка веде в с. Малинівка Новоселицького району Чернівецької області, а після затягнення її у кущі - ударів руками по тулубу (т.2, а.п. 191 компакт-диск судових засідань, т.2, а.п. 75-77 - журнал судового засідання від 10.11.2017 року );

- висновком судово-медичного експерта № 422 мд від 26.04.2017 року (т.1, а.п. 43-45) при проведенні судово-медичної експертизи щодо потерпілої ОСОБА_8 було підтверджено виявлення у останньої наступних тілесних ушкоджень, а саме:

- садно в ділянці обличчя та голови; синці в обох параорбітальних ділянках; субкон`юнктивальний крововилив правого ока; відлом емалі коронок без розкриття пульпової камери 21,32,31,41,42, які відносяться до легких тілесних ушкоджень;

- рани забійні: в тім`яній ділянці справа, з переходом на потиличну ділянку голови; в потиличній ділянці голови, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я;

- садно по зовнішній поверхні нижньої третини лівого передпліччя, перелом лівої променевої кістки в типовому місці без зміщення уламків, які відносяться до середнього ступеня тяжкості, як такі, що призвели до тривалого розладу здоров`я;

- рана забійна лобної ділянки в поперечному напрямку з переходом на тім`яну ділянку голови, лінійний перелом лобної кістки парасагітально справа з поширенням лінії перелому трансорбітально на основу черепа, забій головного мозку легкого ступеня, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя;

- із слідчого експерименту (фототаблиці до нього), проведеного у відповідності до вимог кримінально-процесуального законодавства, за участю потерпілої ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_15 в присутності 2-х понятих, вбачається, що в ході вказаної процесуальної слідчої дії потерпіла вказала місце на автомобільній дорозі біля с. Довжок Новоселицького району Чернівецької області, яка веде до с. Малинівка Новоселицького району Чернівецької області, де вона зустріла ОСОБА_6 і він після розмови з нею, коли вона повернулася і почала йти, останній раптом наніс їй декілька разів лопатою по голові та тулубу, після чого, затягнувши у кущі, продовжував наносити їй удари руками по тулубу (т. 1, а.п. 47-51);

- показаннями свідка ОСОБА_16 (рідна сестра потерпілої ОСОБА_8 ) було підтверджено те, що 08.03.2017 року, телефонуючи неодноразово сестрі приблизно о 13.00 годині, яка мала приїхати до неї в гості, остання не відповідала, а потім додзвонившись до неї, почула її плач. Після цього, вона вела розмову по телефону і з ОСОБА_6 .. Згодом, приїхавши до Новоселицької ЦРЛ, побачила сестру, яка нікого не взнавала (т.2, а.п. 191- компакт-диск судового засідання, т.2. а.п. 75-77 журнал судового засідання від 10.11.2017);

- показаннями свідка ОСОБА_17 було підтверджено те, що він, їдучи в напрямок с. Динівці Новоселицького району Чернівецької області біля с. Довжок по дорозі був зупинений обвинуваченим, який просив відвезти жінку в лікарню. Жінка була в крові, але він не запитував, що сталося (т.2, а.п. 191- компакт-диск судового засідання, т.2. а.п. 90-91 журнал судового засідання від 23.11.2017);

- показаннями свідків ОСОБА_18 (лікар-травматолог Новоселицької ЦРЛ) та ОСОБА_12 (лікар-анестезіолог Новоселицької ЦРЛ) було підтверджено те, що 08.03.2017 року було доставлено жінку з множинними тілесними ушкодженнями, яка була вся в крові та психологічному шоці і яка повідомила, що її вдарив ОСОБА_6 лопатою (т.2, а.п. 191- компакт-диск судового засідання, т.2. а.п. 90-91 журнал судового засідання від 23.11.2017);

- висновком судово-психіатричної експертизи № 455 від 06.09.2017 року ( стаціонарна комплексна судова психолого-психіатрична експертиза проведена у Хмельницькій психіатричній лікарні № 1) підтверджено те, що ОСОБА_6 на період інкримінованого йому злочину виявляв органічний емоційно-нестійкий (астенічний) розлад та перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. Останній міг і може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру не потребує (т.1 а.п. 94-97);

- висновком судово-психіатричної експертизи № 65 від 05.02.2018 року (комісійна амбулаторна комплексна судова психолого-психіатрична експертиза проведена у Хмельницькій психіатричній лікарні № 1 ) було підтверджено те, що обвинувачений ОСОБА_6 на момент вчинення кримінального правопорушення 08.03.2017 року в стані фізіологічного афекту, фрустації, психологічного стресу не знаходився (т.2, а.п. 133-137);

Крім цього, під час апеляційного розгляду справи за клопотанням адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах ОСОБА_6 , було призначено комплексну судову психолого-психіатричну експертизу для усунення неповноти висновків психолого-психіатричних експертиз - № 455 від 06.09.2017 року та № 65 від 05.02.2018 року, проведення якої було доручено експертам Львівської обласної державної клінічної психіатричної лікарні.

Так, висновком судово-психіатричної експертизи № 120 Львівської обласної державної клінічної психіатричної лікарні (т.2, а.п.300-304 - комплексна стаціонарна судова психолого-психіатрична експертиза) було підтверджено те, що ОСОБА_6 на даний час хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждає, виявляє органічний емоційно-лабільний розлад особистості, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

В період інкримінованих йому дій ОСОБА_6 також хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім цього, наполегливе твердження ОСОБА_6 про те, що він не пам`ятає моменту вчинення інкримінованих дій, є таким, що суперечить судово-психіатричному висновку про те, що він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Це його твердження унеможливлює визнання в нього будь-якого емоційного стану, який міг би мати юридичне значення та юридичні наслідки. Під час інкримінованих йому дій ОСОБА_6 не перебував у будь-якому емоційному стані, який міг би слугувати психологічною підставою для юридичного висновку про стан сильного душевного хвилювання.

Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів була ретельно проаналізована судом першої інстанції та перевірена і підтверджена в суді апеляційної інстанції, що дало можливість прийти до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України і його дії за вказаною статтею кримінального закону кваліфіковані вірно.

Однак, при розгляді справи по суті у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 у своїх поясненнях свою винуватість у вчиненому ним кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 121 КК України, при вищевикладених обставинах, визнав частково. Тобто факт нанесення потерпілій тілесних ушкоджень він визнав повністю, у чому щиро розкаявся, але при цьому посилався на свій неконтрольований стан після образливих слів потерпілої, про який він згодом нічого не пам`ятає. При цьому зазначав, що умислу на завдання тілесних ушкоджень потерпілій у нього не було (т. 2, а.п. - 191 компакт-диск, т.2, а.п. 113-115 журнал судового засідання від 04.01.2018 року, т.2, а.п. 192-194 - журнал судового засідання від 23.06.2018 року ).

Крім цього, факт нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 також не заперечується ОСОБА_6 і у поданій ним апеляційній скарзі та в його поясненнях, наданих ним при апеляційному розгляді справи.

Зокрема, при надані пояснень у суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 підтвердив, що перебуваючи у близьких стосунках із потерпілою ОСОБА_8 , він декілька разів останній пропонував вийти заміж за нього. Однак вона з цього приводу по різним причинам завжди затягувала надати йому відповідь. 08.03.2017 року приблизно о 10.00 годині він прийшов до неї за місцем її проживання в с. Довжок Новоселицького району Чернівецької області, щоб поздоровити із жіночим святом та знову останній пропонував вийти за нього заміж. Вона пригостила його кавою і в ході розмови з ним потерпіла почала його ображати різними словами. Тобто розмова завершилась тим, що він побажав їй знайти кращого, ніж він. При прощанні із потерпілою, остання його зупинила і кинула йому під ноги 100 доларів за виконану ним роботу в квартирі, яку вона придбала у Чернівцях і в якій він робив ремонт. Отже, попрощавшись з нею, він вийшов з хати та почав добиратися до себе додому. Після її слів йому на душі було дуже важко. Прийшовши додому, він трішки заспокоївся. Потім він вирішив піти накопати саджанців для щеплення. Взявши з собою лопату, він пішов із с .Довжок до автодороги - Житомир-Чернівці. Викопавши одне дерево, потім почав викопувати інше, раптом побачив ОСОБА_8 , яка підійшла до нього та запитала, «що він тут робить і чи він знову за нею не прийшов слідкувати», нащо він відповів, що копає саджанці. Остання знаходилась позаду нього, а він спереду. Потерпіла знову почала його ображати, а саме: «що він її в старість завів, використав її і що кому він такий потрібен без грошей та ще й каліка». Після вказаних слів йому стало погано, після чого він нічого не пам`ятає. Потім, коли прийшов до нормального свідомого сприйняття, то побачив, що потерпіла його взяла за голову, просила вибачення та говорила, щоб відвезти її до лікарні. Він почав надавати потерпілій першу медичну допомогу, зупинив на автодорозі проїжджаючий автомобіль, на якому відвіз останню до лікарні.

Крім цього, показаннями потерпілої ОСОБА_8 , наданих у суді апеляційної інстанції було підтверджено те, що протягом декількох років вона з ОСОБА_6 перебувала у дружніх відносинах (допомагав по господарству, проводив ремонт в квартирі у м. Чернівцях ) і що останній декілька разів їй пропонував жити разом. 8.03.2017 року прийшовши до неї в с. Довжок Новоселицького району Чернівецької області, де проживала її мати, до якої вона приїхала та привітав її із жіночим святом. Після цього вони попили каву, переговорили ще з приводу її квартири у м. Чернівцях, а потім обвинувачений пішов. Того ж дня приблизно о 13.00 годині вона вирішила поїхати у м. Чернівці до сестри, про що знав ОСОБА_6 і по дорозі куди вона йшла пішки до траси, зустріла останнього. Між ними ще виникла коротка розмова, після якої вона повернулася і пішла. Однак ОСОБА_6 раптом почав наносити їй лопатою, яка була у нього, удари по голові та тілу, після чого, затягнувши у кущі, продовжував наносити їй удари руками по тулубу. Отямившись, вона почала з ним розмовляти та просила ОСОБА_6 відвезти її у лікарню. Потім передзвонила її сестра ОСОБА_16 , якій вона повідомила, про скоєнне обвинуваченим. Після цього, обвинувачений також розмовляв по телефону з її сестрою ОСОБА_16 , якого остання вмовляла викликати швидку допомогу і відвезти її до лікарні ( ОСОБА_8 ). Обвинувачений зупинив попутній автомобіль, водій якого погодився відвезти її до лікарні.

Отже, районний суд, визнаючи ОСОБА_6 винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, вірно навів у своєму рішенні вищеперелічені докази на обґрунтування його винуватості у скоєнні зазначеного злочину.

Разом з цим, що стосується посилань ОСОБА_6 у поданій апеляційній скарзі на те, щоб перекваліфікувати його дії з ч.1 ст. 121 КК України (як спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння) на ст. 123 КК України (умисне тяжке тілесне ушкодження, заподіяне у стані сильного душевного хвилювання), то вони є такими, що не заслуговують уваги.

Так, для вирішення питання про те, чи вчинене діяння в стані фізіологічного або патологічного афекту, призначається судово-психіатрична експертиза.

Як вбачається із наданих матеріалів кримінального провадження, зокрема, із висновку судово-психіатричного експерта № 455 від 06.09.2017 року, що відносно ОСОБА_6 була проведена стаціонарна комплексна судова психолого-психіатрична експертиза у Хмельницькій психіатричній лікарні № 1, якою підтверджено те, що ОСОБА_6 на період інкримінованого йому злочину виявляв органічний емоційно-нестійкий (астенічний) розлад та перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. Останній міг і може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.1 а.п. 94-97).

Крім цього, при проведенні комісійної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи у Хмельницькій психіатричній лікарні № 1 висновком судово-психіатричного експерта № 65 від 05.02.2018 року було підтверджено те, що обвинувачений ОСОБА_6 на момент вчинення кримінального правопорушення 08.03.2017 року в стані фізіологічного афекту, фрустації, психологічного стресу не знаходився (т.2, а.п. 133-137).

Разом з цим, із комплексної судово психолого-психіатричної експертизи, проведеної за клопотанням адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах ОСОБА_6 у Львівській обласній державній клінічній психіатричній лікарні було підтверджено те, що ОСОБА_6 під час інкримінованих йому дій, не перебував у будь-якому емоційному стані, який міг би слугувати психологічною підставою для юридичного висновку про стан сильного душевного хвилювання і що останній, на даний час хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждає, виявляє органічний емоційно-лабільний розлад особистості, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

В період інкримінованих йому дій ОСОБА_6 також хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім цього, наполегливе твердження ОСОБА_6 про те, що він не пам`ятає моменту вчинення інкримінованих дій, є таким, що суперечить судово-психіатричному висновку про те, що він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Це його твердження унеможливлює визнання в нього будь-якого емоційного стану, який міг би мати юридичне значення та юридичні наслідки.

Таким чином, проаналізувавши вказані висновки експертів, поведінку ОСОБА_6 під час судового засідання, апеляційний суд вважає, що зазначені висновки є обґрунтованими, а ОСОБА_6 осудним.

Твердження ОСОБА_6 у поданій ним апеляційній скарзі про те, що він спричинив потерпілій тілесні ушкодження у зв`язку з тим, що остання його тяжко образила і що це сталося під час неконтрольованої ним дії, не може вважатись, як сильне його душевне хвилювання і розцінюється колегією суддів, як спосіб захисту обвинуваченого, щоб уникнути відповідальності за скоєне.

Таким чином, спосіб здійснення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, свідчить про те, що останній розумів суспільно- небезпечний характер своїх дій, передбачав наслідки і бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом.

Незважаючи на часткове визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні ним інкримінованого злочину, винуватість останнього повністю доведена сукупністю досліджених у суді першої інстанції, а також перевіреними у суді апеляційною інстанції вищезазначеними доказами.

Крім цього, посилання обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що судово-медична експертиза щодо тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_8 була проведена на підставі медичних документів, які в ході виконання вимог ст. 290 КПК України стороні захисту не відкривалися є необґрунтованими і спростовуються протоколом про надання підозрюваному та його захиснику ОСОБА_7 доступу до матеріалів досудового розслідування у відповідності до вимог ст. 290 КПК України та їх підписами у ньому (т.1, а.п. 114).

Разом з цим, як вбачається із вказаного протоколу, що будь яких зауважень, клопотань чи заперечень при наданні їм доступу до матеріалів досудового розслідування, останніми не було заявлено.

Необґрунтованими є також і посилання обвинуваченого ОСОБА_14 в апеляційній скарзі на те, що у висновку судово-медичної експертизи №442 мд від 20.04.2017 року експерт посилався на стаціонарну картку хворої ОСОБА_8 з ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій зазначалось, що при рентгенографії у вказаній лікарні у хворої патологій черепа не було виявлено, однак, злам склепіння черепа потерпілої був виявлений у ході здійснення комп`ютерної томографії 09.03.2017 року в приватній компанії ТОВ МФЕК «Джерело здоров`я» і що зважаючи на суперечливість встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_8 , стороною захисту було заявлено клопотання про проведення комісійної судово-медичної експертизи, в якому судом безпідставно відмовлено.

Так, як вбачається із наданих матеріалів кримінального провадження, що 19 квітня 2017 року під час досудового слідства слідчим СВ Новоселицького ВП ГУНП у Чернівецькій області ОСОБА_19 було призначено судово-медичну експертизу щодо тілесних ушкоджень на тілі потерпілої ОСОБА_8 (т.1., а.п. 42 - постанова).

Висновком судово-медичного експерта № 422 мд від 26.04.2017 року (т.1, а.п. 43-45) було підтверджено виявлення у потерпілої наступних тілесних ушкоджень, а саме:

- садно в ділянці обличчя та голови; синці в обох параорбітальних ділянках; субкон`юнктивальний крововилив правого ока; відлом емалі коронок без розкриття пульпової камери 21,32,31,41,42, які відносяться до легких тілесних ушкоджень;

- рани забійні: в тім`яній ділянці справа, з переходом на потиличну ділянку голови; в потиличній ділянці голови, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я;

- садно по зовнішній поверхні нижньої третини лівого передпліччя, перелом лівої променевої кістки в типовому місці без зміщення уламків, які відносяться до середнього ступеня тяжкості, як такі, що призвели до тривалого розладу здоров`я;

- рана забійна лобної ділянки в поперечному напрямку з переходом на тім`яну ділянку голови, лінійний перелом лобної кістки парасагітально справа з поширенням лінії перелому трансорбітально на основу черепа, забій головного мозку легкого ступеня, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя.

Крім цього, в суді першої інстанції по зробленому висновку допитувався експерт ОСОБА_20 , яка пояснила, що вищезазначений висновок здійснювався на підставі медичних документів. Комп`ютерна томографія є більш удосконаленим методом дослідження, при таких ушкодженнях, як перелом кісток черепу і при проведенні рентгену (Новоселицька районна лікарня) не завжди можна виявити тілесні ушкодження, що виявляються в процесі КТ- дослідження (т.2. а.п.191 компакт-диск судових засідань, т.2, а.п.185-186- журнал судового засідання від 19.06.2018 року ).

Разом з цим, МРТ головного мозку, на яке посилається апелянт в апеляційній скарзі, під час якого виявлено ознаки кістозного вогнища правої лобної частки, не бралось до уваги при проведенні судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_8 , оскільки із матеріалів справи вбачається, що вказане обстеження у потерпілої було проведене 03.07.2017 року, а судово-медична експертиза щодо потерпілої ОСОБА_8 була проведена № 422 мд від 26.04.2017 року (т.1, а.п. 43-45) .

Тому, враховуючи викладене та обставини справи, колегія суддів вважає, що у районного суду не було необхідності призначати комісійну судово-медичну експертизу.

Крім цього, не можуть бути взяті і до уваги посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що органом обвинувачення не було надано доказів щодо того, який використовувався комп`ютерний томограф при обстеженні потерпілої із зазначенням сертифікату відповідності свідоцтва про повірку робочого засобу вимірювальної техніки та свідоцтва про калібрування, так як надання органами обвинувачення сертифікації приладів медичної техніки приватних клінік, які отримали відповідну державну ліцензію, чинним законодавством не передбачено.

Що стосується апеляційних вимог обвинуваченого в частині виключення обтяжуючої обставини, як вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, то вони підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Так, як вбачається із наданих матеріалів кримінального провадження, а саме, із довідки № 90 від 08.03.2017 року КУ Новоселицької ЦРЛ, виданої лікарем ОСОБА_12 , що 08.03.2017 року гр. ОСОБА_21 знаходився в стані алкогольного сп`яніння внаслідок вживання алкоголю (т.1, а п. 61).

Однак, обвинувачений в судовому засіданні, як в суді першої, так і в суді апеляційної станції стверджував, що під час вказаних подій він в стані алкогольного сп`яніння не перебував і лікар, який проводив огляд у Новоселицькій ЦРЛ, здійснив запис щодо вказаного стану, тільки з його слів. Будь-які біологічні зразки у нього не відбирались.

Разом з цим, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, а саме, із пояснень лікаря ОСОБА_12 , наданих ним у суді першої інстанції під час його допиту в якості свідка, що він не є лікарем-наркологом, однак згідно наказу головного лікаря ЦРЛ його було призначено черговим лікарем. 08.03.2107 року біологічні зразки на встановлення стану алкогольного сп`яніння в обвинуваченого ОСОБА_6 він не відбирав. У наданій довідці ним було зроблено висновок щодо стану сп`яніння обвинуваченого, із слів останнього ( т.2, а.п.90-91 - журнал судового засідання від 23.11.2017 року,т.2, а.п.191 - компакт диск судового засідання).

Статтею 85 КПК України передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ч.1.ч.2. ст.86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Таким чином, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь - які документи, які б підтверджували факт проведення відповідного медичного освідування на стан алкогольного сп`яніння щодо ОСОБА_6 та перебування останнього 08.03.2017 року у вказаному стані.

Отже, колегія суддів проходить до висновку, що визнання у рішенні районним судом обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме, скоєння злочину обвинуваченим в стані алкогольного сп`яніння є помилковим, а тому вважає за необхідне виключити із вироку суду вказівку на зазначену обставину.

Що стосується доводів обвинуваченого з приводу зарахування йому строку проведення стаціонарної експертизи в строк відбування покарання, колегія суддів вважає, що вони не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно ч 2 ст. 197 КПК України строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання. У строк тримання під вартою включається час перебування особи в медичному закладі під час проведення стаціонарної психіатричної експертизи.

Частиною першою ст. 509 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор зобов`язані звернутися з клопотанням до слідчого судді щодо залучення експерта (експертів) для проведення психіатричної експертизи у разі, якщо під час кримінального провадження будуть встановлені обставини, які дають підстави вважати, що особа під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в неосудному або обмежено осудному стані або вчинила кримінальне правопорушення в осудному стані, але після його вчинення захворіла на психічну хворобу, яка позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними. Частина друга вказаної статті передбачає, що у разі необхідності здійснення тривалого спостереження та дослідження особи може бути проведена стаціонарна психіатрична експертиза, для чого така особа направляється до відповідного медичного закладу на строк не більше двох місяців. Питання про направлення особи до медичного закладу для проведення психіатричної експертизи вирішується під час досудового розслідування - ухвалою слідчого судді за клопотанням сторони кримінального провадження в порядку, передбаченому для подання та розгляду клопотань щодо обрання запобіжного заходу, а під час судового провадження - ухвалою суду.

Так, із наданих матеріалів кримінального провадження вбачається, що міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду справи, не обиралася. Для проведення стаціонарної психіатричної експертизи за ухвалою слідчого судді та ухвалою суду під час судового розгляду справи, обвинувачений до медичного закладу прибував особисто. А тому, колегія суддів вважає, що перебування ОСОБА_6 в медичному закладі під час проведення стаціонарної психіатричної експертизи не може включатися в строк відбування ним покарання, призначеного за вироком районного суду, так як останній не знаходився під вартою.

Крім цього, колегія суддів вважає слушними доводи обвинуваченого, відносно того, що районним судом в порушення вимог законодавства безпідставно було покладено на нього обов`язок відшкодування витрат потерплої на правову допомогу.

Як вбачається із наданих матеріалів провадження, що 16.03.2017 року між адвокатом ОСОБА_15 і позивачем ОСОБА_8 був укладений договір про про надання юридичних послуг останній у даному кримінальному провадженні (строк дії договору закінчувався -31.12.2017 року.

Наявними в матеріалах провадження квитанціями до прибуткового ордеру №03 від 16.03.2017 року та № 14 від 28.03.2018 року (т.2, а.п. 166-167) підтверджено здійснення оплати потерпілою ОСОБА_8 за надані адвокатом послуги в загальній сумі 9 000 гривень (на підставі вищевказаного договору).

Однак, як вбачається із договору про надання юридичних послуг, укладеного від 16.03.2017 року між адвокатом ОСОБА_15 і позивачем ОСОБА_8 , що сума оплати клієнтом гонорару за надання правової допомоги, адвокатом у вказаному договорі не була визначена (т.2, а.п. 29).

Відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо незаконного покладення на останнього обов`язку відшкодування витрат потерплої на правову допомогу є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Разом з цим, твердження обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що в матеріалах справи відсутній лист призначення лікуючим лікарем медпрепаратів потерпілій ОСОБА_8 і що серед копій чеків, отриманих при купівлі ліків є чимало нефіскальних чеків, то колегія суддів вважає їх голослівними.

Так, як вбачається із наданих матеріалів справи, зокрема із виписок з історії хвороби № 3256, №1380 потерпілої ОСОБА_8 , що після вищевказаної події, яка сталася 08.03.2017 року остання обстежувалась у багатьох спеціалістів, якими призначалось відповідне лікування (т.2, а.п. 47-61).

Крім цього, безпідставними є посилання обвинуваченого в апеляції на те, що серед копій чеків, отриманих при купівлі ліків є чимало нефіскальних чеків, оскільки наявні у справі квитанції від 09.03.2017 року, від 05.04.2017 року, про які зазначає апелянт у скарзі є також відповідними розрахунковими документами встановленої форми та змісту, які підтверджуть факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів (т.2, а.п. 63, 64 зворот).

Що стосується доводів потерпілої ОСОБА_8 в частині цивільного позову, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч. 1 ст. 1168 Цивільного кодексу України).

Згідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Крім того, в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди » № 4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазначав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при визначенні розміру відшкодування ОСОБА_6 заподіяної злочином моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_8 , недостатньо врахував обставини справи та без належного обґрунтування визначив суму в розмірі 10 000 (десять тисяч ) грн.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, не врахував вимоги розумності і справедливості, характер та глибину спричинених по вині ОСОБА_6 потерпілій душевних і психічних страждань, внаслідок скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення. Також, колегія суддів враховує істотні вимушені зміни у житті потерпілої, значне погіршення її стану здоров`я, для відновлення якого необхідний тривалий час та значні матеріальні кошти, фізичний біль, який зазнала потерпіла під час нанесення їй тілесних ушкоджень обвинуваченим, вимушене тривале стаціонарне і амбулаторне лікування.

Враховуючи сукупність зазначених обставин, які впливають на визначення розміру заподіяної моральної шкоди, конкретні обставини справи, характер правопорушення, глибину та тривалість завданих потерпілій фізичних і душевних страждань, керуючись принципами розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає, що саме розмір моральної шкоди в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч ) гривень, відповідатиме ступеню тяжкості перенесених моральних страждань потерпілою ОСОБА_8 .

А тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_8 в частині заявленого цивільного позову підлягає частковому задоволенню із визначенням і стягненням з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 50 000 (п`ятдесят тисяч ) гривень моральної шкоди.

Крім цього, розглядаючи апеляційну скаргу потерпілої в частині необґрунтованого призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 із застосуванням вимог ст. 69 КК України, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2013 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання у відповідності до вимог ст. ст. 66, 67 КК України.

Зазначених вимог закону районний суд при винесенні вироку дотримався в повному обсязі.

Так, аналізуючи вирок районного суду в частині призначення покарання ОСОБА_6 за ч.1 ст. 121 КК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, а саме те, що він позитивно характеризується за місцем свого проживання, є раніше не судимим, перебуває на диспансерному обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра, обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.

До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, передбачених ст. 66 КК України, суд вірно відніс його щире каяття в частині визнання своєї винуватості щодо нанесення ним потерпілій тілесних ушкоджень, активне сприяння у наданні першої медичної допомоги потерпілій, що останній є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, частково відшкодував нанесену матеріальну шкоду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що районний суд, оцінюючи в сукупності викладені обставини справи та враховуючи суспільну небезпечність скоєного злочину, а також обставини, які пом`якшують покарання, вірно призначив ОСОБА_6 покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, а саме, у виді 3-х років позбавлення волі, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.121 КК України із застосуванням ст.69 КК України.

Тому посилання в апеляційній скарзі потерпілої на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в Постанові №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» щодо додержання вимог ст. 65 КК України і застосування вимог ст. 69 КК України є необґрунтованими.

Крім цього, не можуть бути взяті до уваги і посилання потерпілої на те, що судом безпідставно було визнано, як пом`якшуючу обставину часткове відшкодування шкоди обвинуваченим, яка не є пом`якшуючою у відповідності до вимог п.2 ч.1 ст. 66 КК України, оскільки згідно ст. 69 КК України, наведений у ст. 66 перелік обставин, які пом`якшують покарання не є вичерпним і суд при призначенні покарання може визнати інші обставини, які не зазначені у вказаній статті.

Що стосується врахування судом пом`якшуючої обставини, як щире каяття, то воно є правильним, оскільки як вбачається із наданих матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_6 як у суді першої інстанції, а також і в суді апеляційної інстанції, останній не заперечував факту спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, у чому щиро розкаявся та жалкує про скоєне ним.

Крім цього, в ході судового розгляду справи у суді першої інстанції також було встановлено намагання останнього під час досудового слідства, підійти до потерпілої і попросити вибачення (т. 2, а.п. - 191 компакт-диск, т.2, а.п. 113-115 журнал судового засідання від 04.01.2018 року, т.2, а.п. 192-194 - журнал судового засідання від 23.06.2018 року).

Крім цього, не допустив суд помилки і при визначенні розміру матеріальної шкоди в сумі 35 353 (тридцять п`ять тисяч триста п`ятдесят три ) гривні. З урахуванням того, що обвинуваченим добровільно було відшкодовано потерпілій 9 945 гривень, судом остаточно було визначено відшкодування обвинуваченим вказаної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_8 в сумі - 25 408 (двадцять п`ять тисяч чотириста вісім) гривень, які документально підтверджені.

За таких обставин під час апеляційного розгляду істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б потягли скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не було встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404, 405, 407,409, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , а також потерпілої ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 23 червня 2018 року, щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 - змінити.

Цивільний позов ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч ) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_8 про стягнення на користь останньої відшкодування понесених витрат на оплату послуг адвоката 9 000 (дев`ять тисяч) гривень залишити без задоволення.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 - вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

В іншій частині вирок районного суду залишити без змін.

На ухвалу суду може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим ОСОБА_6 , який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Суддя-доповідач підпис ОСОБА_11

Судді підпис ОСОБА_2
підпис ОСОБА_3

Згідно з оригіналом : суддя ОСОБА_11