Справа №463/2215/19
Провадження №1-кс/463/1448/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя ОСОБА_1 , з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження, -

встановив:

09.04.2019 в провадження Личаківського районного суду м. Львова надійшла скарга ОСОБА_3 на постанову від 01.04.2019 слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові (далі - ДБР), ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження №0000008 від 23.01.2019.

Скаргу мотивує тим, що слідчим ДБР ОСОБА_4 проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000008 від 23.01.2019 за ст.375 КК України, хоча ОСОБА_3 подавав заяву про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ст.364 КК України.

03.04.2019 ОСОБА_3 отримав копію постанови про закриття кримінального провадження, яку вважає незаконною, необґрунтованою, такою що не відповідає дійсним обставинам справи, передчасною, так як присутня неповнота досудового розслідування, не з`ясовано всіх обставин, що мають істотне значення у даному кримінальному провадженні. Так, слідчий ДБР не вручив ОСОБА_3 пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого та не допустив його в якості потерпілого; не змінив санкції статті кримінального правопорушення в ЄРДР із ст.375 на 364 КК України, як було зазначено в заяві про кримінальне правопорушення; безпідставно зазначив про покази ОСОБА_3 як потерпілого в іншому кримінальному провадженні №0000120 від 26.08.2018, оскільки таке стосується службової підробки повістки та розслідується за ст.366 КК України; не провів перехресного допиту ОСОБА_3 та судді Залізничного районного суду м.Львова ОСОБА_5 ; не призначив жодної експертизи; жодній особі не оголосив підозру; не витребував та не перевірив матеріали справи №462/6388/16, яка перебуває в провадженні судді ОСОБА_5 ; не провів жодних інших слідчих дій. Тому вважає, що постанова слідчого ДБР підлягає скасуванню, а досудове розслідування поновленню.

В судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, в скарзі зазначив, що розгляд справи просить проводити за його відсутності.

Слідчий ДБР ОСОБА_4 на розгляд скарги не з`явився, скерував на адресу суду для огляду матеріали кримінального провадження №0000008 від 23.01.2019.

Дослідивши матеріали скарги, а також матеріали кримінального провадження №0000008 від 23.01.2019, слідчий суддя встановив наступне.

Постановою слідчого ДБР від 01.04.2019 закрито кримінальне провадження №0000008 від 23.01.2019 за ч.1 ст.375 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_3 посилається на невідповідність її вимогам ч.5 ст.110 КПК України, а також на неповноту досудового розслідування, оскільки слідчий не вручив ОСОБА_3 пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого та не допустив його в якості потерпілого; не змінив санкції статті кримінального правопорушення в ЄРДР із ст.375 на 364 КК України, як було зазначено в заяві про кримінальне правопорушення; безпідставно зазначив про покази ОСОБА_3 як потерпілого в іншому кримінальному провадженні №0000120 від 26.08.2018, оскільки таке стосується службової підробки повістки та розслідується за ст.366 КК України; не провів перехресного допиту ОСОБА_3 та судді Залізничного районного суду м.Львова ОСОБА_5 ; не призначив жодної експертизи; жодній особі не оголосив підозру; не витребував та не перевірив матеріали справи №462/6388/16, яка перебуває в провадженні судді ОСОБА_5 ; не провів жодних інших слідчих дій.

Відповідно до ст.55 КПК України пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого вручається потерпілому. Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження постановою слідчого від 01.04.2019 ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні його клопотання про визнання потерпілим, а тому підстав для вручення йому пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого у слідчого не було.

Відповідно до ч.5 ст.110 КПК України постанова слідчого, прокурора складається з:1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце і час прийняття постанови; прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову; 2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу; 3) резолютивної частини, яка повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови.

Як вбачається з оскаржуваної постанови така відповідає вказаним вимогам. Так, із заяви ОСОБА_3 від 24.06.2018 вбачається, що суддею Залізничного районного суду м. Львова ОСОБА_5 незаконно винесено ухвалу від 11.06.2018 про оголошення його в розшук та ухвали на його приводи від 24.01.2018, 18.04.2018, 25.04.2018. 04.05.2018. Крім цього, 25.05.2018 під час перебування у Шевченківському районному суді м. Львова з метою участі в судовому засіданні його незаконно, за вказівкою судді ОСОБА_5 переслідували працівники поліції.

Під час досудового розслідування кримінального провадження ОСОБА_3 п`ять разів викликався для допиту, однак за викликом не прибув, у зв`язку з чим допитати останнього по обставинах кримінального провадження не представилось можливим.

Допитана як свідок суддя Залізничного районного суду м. Львова, ОСОБА_5 показала, що нею здійснюється судовий розгляд справи №462/3688/16-к за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Підготовче засідання у справі призначалось на 26.12.2016, однак було відкладено у зв`язку із надходженням заяви захисника ОСОБА_6 про надання часу для знайомлення з матеріалами справи. У подальшому обвинувачений ОСОБА_3 у підготовчі судові засідання, які призначались на 27.09.2017, 30.11.2017 та 24.01.2018 без поважних причин не з`явився, у зв`язку з чим ухвалено рішення про здійснення його приводу органами Національної поліції на 28.02.2018. Аналогічно у зв`язку із неявкою ОСОБА_3 у судові засідання 18.04.2018, 25.04.2018. 04.05.2018. 25.05.2018 та 11.06.2018 нею винесено ухвали про здійснення його приводу та оголошено останнього у розшук, оскільки приводи виконані не були. Показання свідка ОСОБА_5 підтверджуються копіями супровідних листів, повідомлень-повісток про виклик в суд, копіями відповідних рапортів та ухвал суду.

Статтею 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи, та у визначених законом випадках, на касаційне оскарження судового рішення є одним з основних засад судочинства, встановлених статтею 129 Конституції України.

Згідно з правовими висновками, викладеним у Рекомендації CM/REC (2010) 12 Комітету Ради Європи від 17 листопада 2010 року, судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті судових рішень (п. 15).

Ініціювання кримінального переслідування судді у згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд, суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Таким чином, як обґрунтовано встановлено слідчим під час здійснення досудового розслідування ОСОБА_3 фактично не погоджується з ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова ОСОБА_5 від 11.06.2018 про оголошення в розшук ОСОБА_3 та ухвалами від 24.01.2018., 18.04.2018, 25.04.2018, 04.05.2018 про його приводи, що жодним чином не підтверджує вчинення суддею кримінального правопорушення, передбаченого ст.375 КК України та за своїм змістом є позапроцесуальним способом оскарження та одним із протиправних намагань втручання у здійснення правосуддя й посягання на процесуальну незалежність суддів.

Не спростовують вказаних висновків і посилання ОСОБА_3 на те, що слідчий безпідставно зазначив про покази ОСОБА_3 як потерпілого в іншому кримінальному провадженні №0000120 від 26.08.2018, оскільки таке стосується службової підробки повістки та розслідується за ст.366 КК України.

Не свідчать про незаконність та необґрунтованість постанови слідчого і посилання ОСОБА_3 на те, що слідчий не змінив статті кримінального правопорушення в ЄРДР із ст.375 на 364 КК України, як було зазначено в заяві про кримінальне правопорушення, оскільки як вбачається з витягу з ЄРДР кримінального провадження №0000008 на підставі ухвали слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 19.12.2018 з урахуванням ухвали про виправлення описки від 04.01.2019, Львівську місцеву прокуратуру №3 зобов`язано вирішити питання щодо внесення у ЄРДР відомостей за заявою ОСОБА_3 саме за ст.375 КК України.

Не свідчать про незаконність та необґрунтованість постанови слідчого і посилання ОСОБА_3 на те, що слідчий не провів перехресного допиту ОСОБА_3 та судді Залізничного районного суду м.Львова ОСОБА_5 ; не призначив жодної експертизи; жодній особі не оголосив підозру; не витребував та не перевірив матеріали справи №462/6388/16, яка перебуває в провадженні судді ОСОБА_5 ; не провів жодних інших слідчих дій, оскільки відповідно до ч.5 ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Тобто слідчий самостійно визначає, які слідчі дії необхідно та достатньо провести для встановлення обставин, які мають значення для кримінального провадження, зокрема і для вирішення питання про його закриття.

З урахуванням наведеного, слідчий суддя приходить до висновку, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження №0000008 від 23.01.2019 є обґрунтованою, відповідає вимогам КПК України, а тому підстав для її скасування та задоволення скарги ОСОБА_3 немає.

Керуючись вимогами статей 303, 306, 307, 372 КПК України, -

постановив:

в задоволені скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 від 01 квітня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000008 від 23.01.2019 відмовити.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляція безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1