Ухвала
Іменем України
26 червня 2018 року

м. Київ
справа № 208/4779/16-к

провадження № 51-6989ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Кримінального касаційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на судові рішення щодо нього,
встановив:
За вироком Заводського районного суду м Дніпродзержинська від 05 квітня 2017 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за частиною 2 статті 185, частиною 2 статті 190, частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України (далі КК) із застосуванням статті 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі частини 1 статті 71 КК шляхом часткового складання покарання до покарання призначеного ОСОБА_4 даним вироком суду приєднаночастково у виді двох місяців позбавлення волі не відбуте покарання призначене вироком Заводського районного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2016 року та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у вигляді чотирьох років та двох місяців (відповідно до змісту вироку).
Залишено незмінним запобіжний захід - утримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_4 ухвалено обчислювати з

19 липня 2016 року.
На підставі частини 5 статті 72 КК ОСОБА_4 встрок відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 19 липня 2016 року до набрання цим вирокомзаконної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 31 травня 2018 року закрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду м Дніпродзержинська від 05 квітня 2017 року в зв`язку з його відмовою від апеляційної скарги.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений просить застосувати до нього положення частини 5 статті 72 КК.

Перевіривши касаційну скаргу засудженого на відповідність вимогам статті 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), Суд дійшов висновку, що її подано без додержання вимог зазначеної норми процесуального закону.
Так, відповідно до вимог частин 2, 3 статті 427 КПК у касаційній скарзі, окрім іншого, зазначаються: найменування суду касаційної інстанції; судове рішення, що оскаржується; обґрунтування вимог особи із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень, з урахуванням підстав для їх скасування судом касаційної інстанції, визначених у статті 438 КПК, а також зазначаються вимоги до суду касаційної інстанції, які б узгоджувалися зі статтею 436 КПК та застереження щодо участі особи в касаційному розгляді.
В той час, як у частині 1 статті 433 КПК визначено повноваження суду касаційної інстанції, відповідно до яких суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно із частиною 1 статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Так, касаційна скарга засудженого адресована до Верховного Суду України, в той час, коли відповідно до пункту 21 частини 1 статті 3 КПК (в редакції Закону України № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року), судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Так, зміст касаційної скарги засудженого зводиться до неправильного застосування статті 72 КК, однак, враховуючи таку позицію, засуджений не конкретизує її з огляду на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, засуджений не звернув увагу, що Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 31 травня 2018 року закрив апеляційне провадження за його апеляційною скаргою на вирок місцевого суду від 05 квітня 2017 року в зв`язку з тим, що він відмовився від апеляційної скарги, тобто вирок місцевого суду по суті не переглядався судом апеляційної інстанції, а тому не може бути предметом перевірки в касаційному порядку, на теперішній час.

До того ж, відповідно до статті 436 КПК, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право:
- залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу без задоволення;

- скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції;
- скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження;
- змінити судове рішення.

Водночас касаційна скарга не містить вимоги до суду касаційної інстанції, які б узгоджувалися з положеннями статті 436 КПК.

При цьому, усупереч вимогам частини 5 статті 427 КПК, засудженим не долучено до касаційної скарги копії судових рішень, які ним оскаржуються.

Більше того, не містить касаційна скарга засудженого і його застережень щодо участі у касаційному розгляді.
Таким чином, недодержання скаржником вимог, передбачених статтею 427 КПК, є підставою для залишення його касаційної скарги без руху.

На підставі наведеного, керуючись частиною 1 статті 429 КПК, Суд

постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 на судові рішення щодо нього залишити без руху, надавши йому п`ятнадцятиденний строк для усунення недоліків з дня отримання ним ухвали.

У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3