Справа № 377/896/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/650/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 19 30.05.2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

особи, щодо котрої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7

законного представника ОСОБА_7 ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9

розглянула у судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою законного представника ОСОБА_7 ОСОБА_8 на ухвалу Славутицького міського суду Київської області від 06 квітня 2018 року, якою до

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Славутич Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

котрий вчинив у стані неосудності суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 186 КК України застосовано примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку на строк шість місяців.
Цією ж ухвалою вирішено питання щодо речових доказів.

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_7 в стані неосудності вчинив суспільно-небезпечне діяння за наступних обставин. Так, 12 вересня 2017 року близько 13 години 45 хвилин ОСОБА_7 , страждаючи на хронічне психічне захворювання - шизофренію параноїдну із безперервно-прогредієнтним типом перебігу, психопатопобідним типом дефекту, яке позбавляло його можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними, перебуваючи в торгівельному залі магазину «Prostor» ТОВ «Стиль Д», розташованому по проспекту Дружби Народів, 5 м. Славутич Київської області, підійшов до каси вказаного магазину, де побачив подарунковий сертифікат вартістю 500 гривень, який висів на стелажі та вирішив ним заволодіти. Під час спроби ОСОБА_7 , зірвати зі стелажу сертифікат, останній був помічений працівником магазину «Prostor», яка почала розповідати йому умови отримання такого сертифікату. Однак, ОСОБА_7 , ігноруючи повідомлені йому умови придбання сертифікату, усвідомлюючи, що за його діями спостерігають працівники магазину, вирішив відкрито викрасти чуже майно. З цією метою ОСОБА_7 , скориставшись тим, що працівники магазину не чинять йому опору, зірвав зі стелажу подарунковий сертифікат на суму 500 гривень, поклав його до кишені своїх шортів та швидко вийшов з приміщення магазину. Спостерігаючи увесь час за ОСОБА_7 , працівники магазину «Prostor» одразу вибігли за останнім на вулицю з метою його зупинення та почали кликати на допомогу. В результаті цього в ОСОБА_7 , не виникло фізичної можливості розпорядитися викраденим майном, оскільки він одразу був затриманий невстановленим слідством чоловіком, а тому не зміг довести до кінця свої дії, направлені на відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
Своїми умисними діями, ОСОБА_7 вчинив замах на суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 186 КК України, а саме замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
Ухвалою Славутицького міського суду Київської області від 06 квітня 2018 року до ОСОБА_7 застосовано примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку на строк шість місяців.
В апеляційній скарзі законний представник ОСОБА_7 ОСОБА_8 просить ухвалу Славутицького міського суду Київської області від 06 квітня 2018 року скасувати та закрити кримінальне провадження за відсутністю в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення та не встановлення достатніх доказів для доведення його винуватості в суді.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що її син ОСОБА_7 за ухвалою суду вважається таким, що вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 186 КК України, тобто замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) у стані неосудності. Об`єктивна сторона даного злочину передбачає, що грабіж визнається закінченим з моменту, коли винна особа вилучила майно і має реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним.
В той же час, апелянт вказала, що як вбачається з матеріалів кримінального провадження, які були предметом судового дослідження та ухвали суду, її син не мав можливості розпорядитися чи скористатися подарунковим сертифікатом, оскільки, по-перше, він зразу був затриманий біля магазину сторонньою особою, а по-друге, для отримання реальної можливості скористатися даним подарунковим сертифікатом необхідно його придбати за певні гроші і тільки після цього його можливо активізувати за наявним на ньому штрих-кодом. Тоді він набирає матеріальної цінності, яка зазначена на ньому і без оплати та подальшої його активації подарунковим сертифікатом неможливо скористатися.
Апелянт вказала, що не зважаючи на ці обставини, що мають істотне значення для кваліфікації винної особи, питання, за якою вартістю перебував на балансі магазину «Prostor» ТОВ «Стиль Д» подарунковий сертифікат, на підставі яких документів та кому саме і в якому розмірі була завдана майнова шкода взагалі не були предметом розгляду. Враховуючи, що даний подарунковий сертифікат, до його офіційного придбання, активізації та використання має незначну майнову вартість, вважає, що її сином було вчинено не кримінальний злочин, а лише адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 51 КУпАП.
Крім того, апелянт зазначила, що під час розгляду справи в суді першої інстанції не доведено і наявність належних і достатніх підстав для застосування ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру.
Також, апелянт вказала, що після вчинення ОСОБА_7 дій, що інкримінуються йому у вину та проведення амбулаторної судово-психіатричної експертизи у рамках кримінального провадження, останній з 25 жовтня 2017 року по 20 грудня 2017 року пройшов курс стаціонарного лікування у Київській обласній психоневрологічній лікарні № 2. Під час даного лікування встановлений ОСОБА_7 діагноз під час проведення судово-психіатричної експертизи не знайшов свого підтвердження.
В запереченнях прокурор просить ухвалу Славутицького міського суду Київської області від 06 квітня 2018 року залишити без зміни, а апеляційну скаргу ОСОБА_8 без задоволення, оскільки вважає що судом першої інстанції обґрунтовано застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку, з урахуванням того, що останній після експертизи пройшов курс стаціонарного лікування та його стан згідно інформації лікаря значно покращився і він може продовжити лікування в амбулаторному порядку під наглядом лікаря-психіатра за місцем проживання.
Заслухавши доповідь судді, ОСОБА_7 та його законного представника ОСОБА_8 , котрі підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задоволити, захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , котрий підтримав апеляційну скаргу частково, а саме в частині, яка стосується застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру, в іншій частині апеляційну скаргу не підтримав, думку прокурора, котра заперечувала проти задоволення поданої апеляційної скарги та просила ухвалу суду залишити в силі, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про факт вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння доведений і сумніву не викликає. Його суспільно-небезпечні дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 186 КК України за ознаками замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), наявність яких підтверджена в судовому засіданні.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що грабіж визнається закінченим з моменту, коли винна особа вилучила майно і має реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним, а її син ОСОБА_7 не мав можливості розпорядитися чи скористатися подарунковим сертифікатом, оскільки він був затриманий біля магазину сторонньою особою є безпідставними з огляду на наступне.
Як вбачається зі змісту допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 12 вересня 2017 року в обідній час ОСОБА_7 перебуваючи в торгівельному залі магазину «Prostor» ТОВ «Стиль Д», розташованому по проспекту Дружби Народів, 5 у м. Славутичі Київської області, зірвав зі стелажу біля каси подарунковий сертифікат вартістю 500 гривень та, ігноруючи повідомлені йому працівниками магазину умови придбання сертифікату, поклав його до кишені своїх шортів та швидко вийшов з приміщення магазину. Працівники магазину вибігли за ОСОБА_7 на вулицю та почали кликати на допомогу. В цей час поряд з магазином проходив невідомий чоловік, який почувши крики працівників магазину, застосував фізичну силу до ОСОБА_7 та затримав його.
Таким чином, ОСОБА_7 виконав усі дії, необхідні для доведення суспільно-небезпечного діяння до кінця, але суспільно-небезпечне діяння не було закінчено з причин, які не залежали від його волі. Саме з огляду на викладене, дії ОСОБА_7 кваліфіковано не як закінчене суспільно-небезпечне діяння, а як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що питання, за якою вартістю перебував на балансі магазину «Prostor» ТОВ «Стиль Д» подарунковий сертифікат, на підставі яких документів та кому саме і в якому розмірі була завдана майнова шкода не були предметом розгляду не відповідають дійсності і спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Так, в матеріалах кримінального провадження міститься накладна на переміщення № Я 00028174 від 04 березня 2016 року, інвентаризація товарів на складі № FQ 0000377 від 2017 року, акт передачі зміни № 5 від 11 вересня 2017 року та акт контрольної перевірки інвентаризації цінностей від 12 вересня 2017 року.
Зі змісту вказаних документів вбачається, що вказаний сертифікат перебуває на балансі підприємства з вартістю 500 грн.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції не доведено наявність належних і достатніх підстав для застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру то вони є безпідставними.
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 558 від 25 жовтня 2017 року ОСОБА_7 страждав під час вчинення інкримінованих йому дій і в даний час страждає на хронічне психічне захворювання шизофренію. Психічні розлади виражені у нього значно, позбавляють його зараз та позбавляли під час вчинення інкримінованих йому дій, здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_7 потребує примусових заходів медичного характеру госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
В той же час відповідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 2586 ОСОБА_7 з 25 жовтня 2017 року по 20 грудня 2017 року пройшов лікування в Комунальному закладі «Київської обласної психоневрологічної лікарні» № 2, виписаний в супроводі батька за місцем проживання, рекомендовано «Д» нагляд райпсихіатра, а також корекція підтримуючого лікування райпсихіатром та невропатологом за місцем проживання.
Враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння в стані неосудності і згідно висновку судово-психіатричної експертизи потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, правильно погодився із даним висновком частково, а саме в частині того, що ступінь виразності психічних розладів у ОСОБА_7 такий, що він не міг в період інкримінованого йому діяння і не може в даний час усвідомлювати свої дії та керувати ними. Рекомендується визнати його неосудним.
В той же час, оскільки ОСОБА_7 у період розгляду даної справи у суді першої інстанції з 25 жовтня 2017 року по 20 грудня 2017 року пройшов стаціонарне лікування у психіатричному закладі і відповідно до ч. 2 ст. 178 Закону України «Про психіатричну допомогу» був виписаний, тобто судом першої інстанції зроблено висновок що він на даний час не потребує подальшого лікування в стаціонарних умовах, які рекомендовані у висновках експерта як госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом, то відповідно до ч. 1 ст. 94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічного хворого до себе або інших осіб, суд може застосувати примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, протипоказань проти якого не виявлено.
Таким чином, судом першої інстанції правильно застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Відповідно до ч. 3 ст. 514 КПК України розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника медичного закладу (лікаря-психіатра), де тримається дана особа, у передбаченому ст. 95 КК України та ст. 512 цього Кодексу порядку. До письмової заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження висновок комісії лікарів-психіатрів відсутній.
За таких обставин, колегія суддів підстав для зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_7 ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Славутицького міського суду Київської області від 06 квітня 2018 року, якою до ОСОБА_7 котрий вчинив у стані неосудності суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 186 КК України застосовано примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку на строк шість місяців без зміни.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ: