Провадження №11-кп/4812/219/18 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1 Категорія: ч. 1 ст. 190 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2018 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0004923 за апеляційними скаргами прокурора Інгульського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Миколаєва, громадянки України, яка має неповну середню освіту, навчається в МПЛ №10 на третьому курсі, непрацюючу, незаміжню, раніше не судиму, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
- визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 190 Кримінального кодексу України (надалі КК України).

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_9 ,
обвинувачена ОСОБА_8 ,
захисник ОСОБА_7 ,
законний представник ОСОБА_10 ,

Короткий зміст вимог апеляційних скарг прокурора та захисника.
Просять вирок суду першої інстанції змінити, виключити з резолютивної частини вироку рішення про призначення ОСОБА_8 покарання у виді 50 годин громадських робіт, вважати ОСОБА_8 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України.
На підставі пункту 3 частини 2 статті 105 КК України звільнити ОСОБА_8 від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді передачі її під нагляд матері ОСОБА_10 до досягнення нею повноліття.
В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2018 року ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України, та призначено їй покарання у виді 50 годин громадських робіт.
На підставі статті 105 КК України, ухвалено звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання та передати її під нагляд матері ОСОБА_10 до досягнення нею повноліття.

Узагальнені доводи апеляційних скарг прокурора та захисника.
Не оспорюючи висновків суду щодо кваліфікації дій та доведеності вини ОСОБА_8 , апелянти вважають вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2018 року таким, що підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванні закону, який не підлягав застосуванню.
Зазначають, що відповідно до вимог частини 1 статті 105 КК України неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.
Також зазначають, що згідно з пунктом 16 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 січня 2017 року № 223-66/0/4-17 суд, приймаючи рішення про звільнення неповнолітнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру відповідно до частини 2 статті 373 Кримінального процесуального кодексу України (надалі КПК України), постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненому злочині, керуючись статтею 105 КК України звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру та застосовує примусові заходи виховного характеру.
Вважають, що зазначених вимог закону суд першої інстанції не дотримався та при звільненні ОСОБА_8 від покарання на підставі статті 105 КК України визначив його вид та розмір.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
За вироком ОСОБА_8 визнано винною у тому, що 02 жовтня 2017 року о 06:30 год. вона, перебуваючи в приміщенні супермаркету «Грін», який розташований за адресою: м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 104, маючи намір на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, під приводом здійснення зарядки мобільного телефону «Iphone 5s 16 Gb», належного ОСОБА_11 , заволоділа вказаним мобільним телефоном вартістю 4000 грн.
Після чого ОСОБА_8 з місця скоєння кримінального правопорушення зникла, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 4000 грн.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, пояснення прокурора та захисника на підтримку своїх апеляційних скарг, пояснення обвинуваченої та законного представника, які не заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд прийшов до такого висновку.

Фактичні обставини справи та кваліфікація дій ОСОБА_8 за частиною 1 статті 190 КК України апелянтами не оспорюються, внаслідок чого, відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, апеляційним судом не перевірялись.
Що ж стосується доводів, викладених у апеляційних скаргах прокурора та захисника, про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання обвинуваченій із застосуванням примусових заходів виховного характеру, то вони заслуговують на увагу.
Так, відповідно до статті 105 КК України неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання. У цьому разі суд застосовує до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру, у тому числі у вигляді передачі неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх замінюють, чи під нагляд педагогічного або трудового за його згодою колективу, а також окремих громадян на їх прохання.
Згідно з пунктом 16 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 січня 2017 року № 223-66/0/4-17 суд, приймаючи рішення про звільнення неповнолітнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру відповідно до частини 2 статті 373 КПК України, постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненому злочині, керуючись статтею 105 КК України звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру та застосовує примусові заходи виховного характеру.
Разом з тим, вказані норми закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції застосовано неправильно.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції приймаючи рішення про звільнення неповнолітньої ОСОБА_8 від покарання із застосуванням заходів виховного характеру, визначив вид і розмір покарання, а саме призначив їй покарання у виді 50 годин громадських робіт.
Тобто, судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
З огляду на викладене, апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_6 підлягають задоволенню, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2018 року стосовно ОСОБА_8 - зміні.
Керуючись статтями 376, 405, 407, 409, 412, 415, 424, 426, 532 КПК України,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги прокурора Інгульського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2018 року відносно ОСОБА_8 змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку рішення про призначення ОСОБА_8 покарання у виді 50 годин громадських робіт.

Вважати ОСОБА_8 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України.

На підставі пункту 3 частини 2 статті 105 КК України звільнити ОСОБА_8 від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд матері ОСОБА_10 до досягнення ОСОБА_8 повноліття.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: