Ухвала
Іменем України

12 вересня 2018 року
м. Київ
справа № 1-179/11
провадження № 51-2535км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Вишні Городоцького району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 3 ст. 197-1, Кримінального кодексу України (далі КК).
Рух справи, зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Галицького районного суду м. Львова від 13 червня 2012 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді штрафу: за ч. 1 ст.197-1 КК в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; за ч. 3 ст.197-1 КК в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; за ч. 3 ст. 358 КК (в редакції Закону України від 11 червня 2009 року) в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за злочини, передбачені частинами 1, 3 ст. 197-1, ч. 3 ст. 358 КК у зв`язку із закінченням строків давності, і кримінальну справу за його обвинуваченням закрито. Вирішено питання про запобіжний захід, речові докази та судові витрати.
Апеляційний суд Львівської області ухвалою від 7 грудня 2012 року змінив вирок місцевого суду: скасував його в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 358 КК і в цій частині закрив провадження у справі за відсутності в його діях складу злочину; виключив із резолютивної частини вироку посилання на звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності і на закриття кримінальної справи за його обвинуваченням. А також постановив вважати ОСОБА_6 засудженим: за ч. 1 ст.197-1 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за ч. 3 ст.197-1 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а на підставі ст. 70 КК до остаточного покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відповідно до ст. 49 КК звільнено ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, а в решті вирок залишено без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВССУ) ухвалою від 10 жовтня 2013 року частково задовольнив касаційну скаргу засудженого, вищезазначену ухвалу апеляційного суду скасував, а справу направив на новий апеляційний розгляд.
За результатами нового розгляду Апеляційний суд Львівської області 10 січня 2014 року змінив вирок суду першої інстанції: скасував його в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 358 КК і в цій частині закрив провадження у справі за відсутності в його діях складу злочину; виключив із резолютивної частини вироку посилання на застосування вимог ст. 70 КК при призначенні ОСОБА_6 покарання та рішення про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за частинами 1, 3 ст. 197-1, ст. 358 КК і на закриття провадження у справі. Постановив вважати ОСОБА_6 засудженим: за ч. 1 ст.197-1 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за ч. 3 ст.197-1 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на підставі ст. 49 КК звільнив його від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, а в решті вирок залишив без зміни.
ВССУ ухвалою від 12 червня 2014 року задовольнив касаційну скаргу засудженого, скасував ухвалу апеляційного суду від 10 січня 2014 року у частині звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання за частинами 1, 3 ст. 197-1 КК на підставі ст. 49 КК у зв`язку з закінченням строків давності, а справу в цій частині направив на новий апеляційний розгляд. у решті вищезазначену ухвалу залишив без змін.
На виконання вказівок, викладених в ухвалі ВССУ Апеляційний суд Львівської області постановою попереднього розгляду від 26 вересня 2014 року повернув кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_6 за частинами 1, 3 ст. 197-1, ч. 3 ст. 358 КК (в редакції Закону України від 11 червня 2009 року) до суду першої інстанції для вирішення питання про відповідність апеляції прокурора вимогам ст. 350 КПК (в редакції 1960 року), за наслідками розгляду якої Галицький районний суд м. Львова 28 жовтня 2014 року залишив апеляцію прокурора м. Львова без руху, а в подальшому визнав такою, що не підлягає розгляду.
Апеляційний суд Львівської області, задовольнивши апеляцію засудженого частково, 27 січня 2015 року скасував вирок Галицького районного суду м. Львова від 13 червня 2012 року, а справу направив на новий судовий розгляд.
За наслідками нового розгляду суд першої інстанції 24 листопада 2015 року ухвалив вирок, за яким ОСОБА_6 засудив до покарання у виді штрафу: за ч. 1 ст. 197-1 КК в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; за ч. 3 ст. 197-1 КК в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 остаточно призначено покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Вирішено питання про запобіжний захід, речові докази та судові витрати.
Згідно зі встановленими судом першої інстанції обставинами ОСОБА_6 у серпні 2007 року самовільно зайняв належну ОСОБА_7 на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0030 га, розташовану на АДРЕСА_2 , завдавши значної шкоди власнику, і вчинив на ній самовільне будівництво гаража.
Апеляційний суд Львівської області ухвалою від 26 квітня 2016 року залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляцію засудженого без задоволення.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, частково задовольнивши касаційну скаргу засудженого, 27 вересня 2016 року скасував згадане рішення апеляційного суду, а справу направив на новий апеляційний розгляд.
Той же апеляційний суд ухвалою від 30 червня 2017 року залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляцію засудженого без задоволення.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування кримінального закону, порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постановлені судові рішення щодо нього, а справу направити на нове розслідування. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що матеріали кримінальної справи не містять жодних доказів, які би підтверджували, що саме він захопив земельну ділянку і збудував на ній гараж. Указує на те, що суд безпідставно поклав в основу показання свідків, дані під час досудового слідства. Скаржник стверджує, що в його діях відсутній склад інкримінованих злочинів, оскільки акти попередження житлово-експлуатаційної контори, постанови про накладення штрафу складено на його колишню дружину ОСОБА_8 , яку за рішенням Галицького районного суду м. Львова від 1 квітня 2013 року зобов`язано демонтувати гараж по АДРЕСА_2 . Крім того, вказує на те, що суд першої інстанції не встановив, за якою адресою збудовано гараж на АДРЕСА_3 чи №27, не визначено власника спірної земельної ділянки, а тому не зрозуміло, хто є потерпілим ОСОБА_7 чи Галицька районна адміністрація з огляду на те, що саме вказаний орган місцевого самоврядування звертався до суду з позовом про демонтаж самочинно зведеного гаража ( АДРЕСА_3 ). Посилається на недотримання судами вимог ст. 399 КПК щодо невиконання вказівок суду касаційної інстанції, викладених в ухвалах ВССУ від 10 жовтня 2013 року та від 27 вересня 2016 року. Звертає увагу на те, що суд не врахував показань потерпілого про те, що під час будівництва гаража він засудженого не бачив. На думку ОСОБА_6 що апеляційний суд ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 377 КПК в редакції 1960 року.

Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджений підтримав подану касаційну скаргу і просив її задовольнити.
Прокурор, яка взяла участь у касаційному розгляді, заперечила проти задоволення касаційної скарги засудженого, просила залишити оскаржені судові рішення без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування чи зміни вироку, ухвали чи постанови є істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону.
За змістом ст. 370 КПК 1960 року істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу й постановити законний і справедливий вирок.
Положеннями ст. 22 цього Кодексу передбачено, що прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.
Згідно зі ст. 64 КПК 1960 року при провадженні досудового слідства, дізнання і розгляді кримінальної справи в суді підлягають доказуванню, зокрема, подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину); винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину.
Крім того, відповідно до вимог ст. 323 зазначеного Кодексу вирок суду має бути законним та обґрунтованим. За змістом указаної норми закону вирок є обґрунтованим, якщо його постановлено, виходячи з відносних, допустимих та достатніх доказів, зібраних у порядку, встановленому законом, всебічно досліджених і правильно оцінених судом, а висновки суду про винуватість підсудного у його вчиненні з достовірністю випливають із матеріалів справи. Для цього у вироку суд повинен проаналізувати й оцінити всі розглянуті в судовому засіданні докази в їх сукупності, керуючись законом.
Проте вказаних вимог кримінально-процесуального закону під час досудового розслідування та розгляді справи в суді орган досудового розслідування та суд не виконали, належно не з`ясували обставини, які мають істотне значення для вирішення питання щодо доведеності винності засудженого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів і з достатньою повнотою їх не дослідили.
Так, органи досудового слідства пред`явили обвинувачення ОСОБА_6 в тому, що він у серпні 2007 року самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,0030 га, розташовану на АДРЕСА_2 , всупереч установленому законом порядку, оскільки вказана ділянка належить на праві власності ОСОБА_9 згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №065220, виданим 26 липня 2001 року, чим заподіяв значної шкоди її власнику та вчинив самовільне будівництво гаража за вказаною адресою (т. 2, а. с 253259). Це обвинувачення визнане судом першої інстанції доведеним (т. 5, а. с. 174179).
Разом із цим, як убачається з матеріалів справи,Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до Галицького районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , за участю третіх осіб ОСОБА_7 , Управління земельних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради, Львівської регіональної філії Центру державного земельного кадастру, відділу Держземагентства у м. Львові про зобов`язання відповідача за власні кошти демонтувати самовільно влаштований гараж за адресою: АДРЕСА_2 (т. 4, а. с. 244, 245). За наслідками судового розгляду Галицький районний суд м. Львова 1 квітня 2013 року постановив рішення, яким позов Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задовольнив та зобов`язав ОСОБА_8 , ОСОБА_6 за власні кошти демонтувати самовільно збудований гараж за вищезазначеною адресою (т. 4, а. с. 270-271). Вказане судове рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2013 року (т. 4, а. с. 268, 268).
Таким чином, суд першої інстанції при викладенні формулювання обвинувачення не встановив точної адреси земельної ділянки (на якій збудовано спірний гараж), яка є предметом злочину, передбаченого ст. 197-1 КК. Зокрема, відповідно до обвинувального висновку підсудному ОСОБА_6 інкримінується самовільне зайняття земельної ділянки на АДРЕСА_2 . Натомість рішенням Галицького районного суду м. Львова від 1 квітня 2013 року, що набрало законної сили, зобов`язано ОСОБА_8 і ОСОБА_6 за власні кошти демонтувати самовільно збудований гараж по АДРЕСА_3 . Отже, в матеріалах справи містяться дані, з яких випливає, що наявні дві різні адреси земельної ділянки, на якій громадянин ОСОБА_6 збудував гараж АДРЕСА_4 . При цьому ні орган досудового розслідування, ні суд не з`ясували вказаних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи. Крім того, вони належним чином не встановили та не перевірили власника земельної ділянки, що є предметом цього злочину.
Як уже зазначалося вище, орган досудового розслідування ставив у вину ОСОБА_6 самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво гаража на земельній ділянці, що належить ОСОБА_7 . На цій підставі постановою старшого слідчого СЧ СВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_10 від 24 жовтня 2008 року ОСОБА_7 у цій справі визнано потерпілим, цивільним позивачем, відповідачем (т. 2, а. с. 207).
Відповідно до державного акта про право власності на землю ІІІ-ЛВ № 065220, виданого 26 липня 2001 року гр. ОСОБА_7 на підставі ухвали 12-ї сесії 3 ?го скликання Львівської міської ради від 22 лютого 2001 року № 959 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0030 га для будівництва індивідуального гаражу на АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 4).
Водночас як вбачається з рішення Галицького районного суду м. Львова від 1 квітня 2013 року, з позовною заявою про демонтаж гаражу на АДРЕСА_3 зверталася Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, а тому не встановлено, хто ж є власником цієї земельної ділянки ОСОБА_11 чи територіальна громада в особі Галицької районної адміністрації Львівської міської ради.
Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити, що обов`язковою факультативною ознакою об`єкта злочину, передбаченого ст. 197-1 КК України, є предмет злочину, а саме земельна ділянка, і вищенаведені індивідуальні ознаки (власник земельної ділянки та її точна адреса, кадастровий номер) є обов`язковими для її індивідуалізації.
Однак під час досудового розслідування та судового розгляду вказаної справи ці обставини залишилися не з`ясованими та не дослідженими.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, не звернув увагу на зазначені порушення, при цьому не дав вичерпних відповідей на всі доводи, наведені в апеляції підсудного питання та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.
За вказаних обставини, Верховний Суд дійшов висновку про неповноту та неправильність проведеного досудового слідства, яких не може бути усунуто в судовому засіданні, оскільки вони можуть істотно вплинути на висновки слідства та суду щодо доведеності винності ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, про неналежне виконання органом досудового слідства і судом вимог КПК, а також про залишення поза увагою конкретних обставин справи, які могли істотно вплинути на висновки органу досудового слідства та на висновки суду і суду про предмет злочину, особу потерпілого, що потягло за собою постановлення необґрунтованих судових рішень щодо ОСОБА_6 , які підлягають скасуванню на підставах, передбачених ст. 398 КПК, а справа - направленню прокурору на нове розслідування.
Органу досудового слідства під час нового розслідування необхідно усунути зазначені порушення, відповідно до вимог ст. 22 КПК повно, всебічно і об`єктивно дослідити всі обставини справи, зокрема встановити і документально підтвердити точну адресу, місцезнаходження, кадастровий номер земельної ділянки та її дійсного власника і прийняти законне та обґрунтоване рішення про наявність або відсутність у діях ОСОБА_6 складу злочинів, передбачених частинами 1, 3 ст. 197-1 КК.
Крім того, колегія суддів при прийнятті такого рішення взяла до уваги ту обставину, що ця справа тричі переглядалась у касаційному порядку, за наслідками розгляду якої призначався новий апеляційний розгляд, однак вказівки суду касаційної інстанції, одна з яких стосувалася, зокрема, невизначення особи власника земельної ділянки й точної адреси, за якою збудовано спірний гараж, залишилися не виконаними.
Керуючись статтями 394396 КПК 1960 року, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Верховний Суд
у х в а л и в:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Галицького районного суду м. Львова від 24 листопада 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2017 року щодо ОСОБА_6 скасувати, а справу щодо нього направити на нове розслідування.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3