У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А І Н И

Справа №:755/14950/18
Провадження №: 1-кс/755/5363/18

"05" жовтня 2018 р.

м. Київ

слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши в приміщенні суду клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 про арешт майна у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000092 від 14.06.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, встановив:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

До слідчого судді даного місцевого суду надійшло зазначене клопотання прокурора, оскільки Київською місцевою прокуратурою №4 міста Києва здійснюється процесуальне керівництво у зазначеному кримінальному провадженні, за фактом заволодіння невідомими особами шахрайським шляхом квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та яка на цей час належить територіальній громаді міста Києва.

Встановлені обставини із посиланням на докази

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав у повному обсязі, просив задовольнити з підстав викладених у його мотивувальній частині. В свою чергу, враховуючи положення ст.ст. 22, 26, 172 КПК України слідчий суддя вважає за можливе розглядати дане клопотання у відсутність інших учасників процесу.

В ході проведення досудового розслідування заявник установив такі фактичні обставини на час подання цього клопотання (наводяться дослівно):

«…згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підстав договору №13605 від 20.12.2017 купівлі-продажу квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 . Згідно наданих приватним нотаріусом ОСОБА_6 копією документів щодо посвідчення зазначеного правочину, встановлено, що ОСОБА_4 придбала вказану квартиру у ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_2 ), якому вона належала на підставі договору №715 від 15.04.2010 купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 . Згідно копії договору №715 від 15.04.2010 купівлі-продажу вказаної квартири ОСОБА_7 придбав вказану квартиру у ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_3 ), якому вона належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією в м. Києві 10 січня 1997 року згідно розпорядження (наказу) від 02 грудня 1996 року №3с-259, зареєстрованого Бюро технічної інвентаризації м. Києва 24 січня 1997 року під реєстровим номером 656. Разом з тим, згідно інформації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації приватизація зазначеної квартири не здійснювалась взагалі, свідоцтво про право власності не видавалось, рішення про передачу цієї квартири у приватну власність не здійснювалось. Більш того, розпорядженням №3с-259 від 10.01.1997 була приватизована інша квартира по АДРЕСА_3 . Листом від 23.08.2018 №062/14-10483 КП Київської міської ради «Київське міське БТІ» повідомило, що квартира АДРЕСА_4 на праві власності не реєструвалось. Таким чином, вказана квартира вибула із власності територіальної громади міста Києва на підставі підробленого договору купівлі-продажу, шляхом обману...».

Як зазначає автор клопотання, у слідства є достатні підстави вважати, що квартира АДРЕСА_2 , у повному обсязі відповідає критерієм, зазначеним у статті 98 КПК України, які встановлені для речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки зазначений об`єкт нерухомого майна є об`єктом кримінально протиправних дій, набутим кримінально протиправним шляхом, зазначене майно є беззаперечним доказом вчинення кримінального правопорушення та має важливе доказове значення для цього кримінального провадження, а тому заявник просить накласти на арешт на зазначену квартиру.

Указує прокурор і на те, що не застосування арешту може призвести до невідворотних наслідків, які в подальшому стануть перешкодою для об`єктивного та неупередженого розслідування кримінального правопорушення.

Вказані фактичні дані прокурор підтверджує витягом з ЄРДР, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек,Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, договором купівлі-продажу квартири від 20.12.2017, договором купівлі-продажу квартири від 15.04.2010, листом Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, листом КП КМР «КМ БТІ», постановою про визнання речовим доказом, що надані прокурором в копіях.

Мотиви, з яких виходив слідчий суддя при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 2 ст. 1 КПК України).

Відповідно ж до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При цьому, слід ураховувати, що необхідність арешту майна з ціллю досягнення тієї чи іншої мети з переліку визначених ч. 2 ст. 170 КПК України є можливим лише у разі наявності обставин визначних абз. 2 ч. 1 ст. 170 того ж Кодексу, яка передбачає, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У цій ситуації, реальну можливість приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження квартири у разі не застосування такого типу заходу забезпечення кримінального провадження доведено не було.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка передбачає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В даному випадку прокурором не доведено, що майно на яке останні просять накласти арешт відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України.

При цьому, якщо виходити з структурного змісту норми ч. 3 ст. 170 КПК України, то слідує, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно з даних підстав, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, при цьому висновки слідчого судді не залежать від наявності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

Тотожного висновку дійшов і Апеляційний суд м. Києва в ухвалі від 30.05.2017 у справі № 752/4897/17 указавши, що при арешті майна з підстави визначеної п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України «висновки слідчого судді не залежать від наявності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом» та у справі № 757/54015/17-к (ухвала від 11.10.2017), а саме зауваживши, що «наявність постанови про визнання майна, на яке орган досудового розслідування просить накласти арешт, речовими доказами у кримінальному провадженні, не встановлює обов`язок слідчого судді або суду у накладенні арешту на вказане майно. При накладенні арешту на майно з даних підстав, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, при цьому висновки слідчого судді не залежать від наявності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом».

За таких обставин, слідчий суддя враховуючи правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-29, 131-132, 170-173, 309, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 про арешт майна у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000092 від 14.06.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1