АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/8963/17-к Номер провадження 11-кп/786/793/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.187 КК - Т.З.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретарем з участю прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисників обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0003850 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_10 та процесуального прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 5 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, непрацюючий, неодружений, судимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.187 КК України на 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та мешканець АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою освітою, непрацюючий, неодружений, судимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.187 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, обвинувачені визнані винуватими у вчиненні злочину за таких обставин.

29 жовтня 2017 року близько 22 год. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перебуваючи біля Кременчуцької загальноосвітньої школи №20 по вул. Академіка Маслова, 12, в м. Кременчук Полтавської області, за попередньою змовою між собою, вчинили розбійний напад на малолітнього потерпілого ОСОБА_12 .

Так, ОСОБА_9 наніс удар кулаком в область лівого ока малолітнього потерпілого, а ОСОБА_10 , - удар кулаком в ліву частину щелепи, заподіявши ОСОБА_12 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, після чого відкрито заволоділи його речами - мобільним телефоном «Samsung GTC 3350», грошовими коштами в сумі 50 грн та курткою, загальною вартістю 868 грн.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 - захисник обвинуваченого ОСОБА_9 , просить перекваліфікувати дії підзахисного з ч.2 ст.187 на ч.2 ст.125 КК України.

При цьому не заперечує факт перебування ОСОБА_9 на місці вчинення злочину та нанесення ним удару потерпілому в область голови. Водночас стверджує про відсутність умислу на заволодіння майном потерпілого, що, на її думку, підтвердив в судовому засіданні і сам ОСОБА_12 .

Вказує, що речі потерпілого були вилучені працівниками поліції у ОСОБА_10 , а ОСОБА_9 лише на його прохання продав викрадений телефон.

Також вважає недопустимим доказом протокол впізнання, оскільки працівники поліції перед цим показували потерпілому фото осіб, які можуть бути причетні до вчинення злочину, в тому числі і підозрюваних.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 за мотивів, аналогічних викладеним в апеляційній скарзі захисника, просить перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.187 на ч.2 ст.125 КК України.

Крім того, зазначає про здійснення на нього тиску слідчим під час досудового розслідування кримінального провадження.

Вважає, що мало місце порушення його права на захист під час досудового розслідування кримінального провадження, оскільки впізнання проводилося без захисника.

За змістом апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_10 не погоджується з кваліфікацією своїх дій за ч.2 ст.187 КК України.

Вважає, що було порушене його право на захист, оскільки вирішення питання про застосування запобіжного заходу відбулось за відсутності захисника.

Вказує про порушення вимог КПК України під час впізнання та ставить під сумнів показання свідка ОСОБА_13 та законного представника потерпілого ОСОБА_14 , оскільки вони є батьками потерпілого та повідомили обставини, які їм відомі зі слів сина.

Стверджує про застосування до нього тиску під час досудового розслідування та про порушення вимог ст.221 КПК України під час ознайомлення з матеріалами провадження.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особам обвинувачених внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , кожного, за ч.2 ст.187 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є власністю обвинувачених.

При цьому зазначає, що місцевим судом не в повній мірі враховано дані про особу обвинувачених, які мають непогашені судимості за вчинення корисливих злочинів, на шлях виправлення не стали і знову вчинили умисний тяжкий злочин через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі.

Інші учасники провадження вирок не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника на підтримання принесених ними апеляційних скарг, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, які вважали за необхідне кваліфікувати його дії за ст.186 КК України, думку прокурора, який просив посилити призначене судом покарання обом обвинуваченим, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Винуватість обох обвинувачених у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин підтверджується сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка відповідно до ст.94 КПК України.

Так, обвинувачений ОСОБА_9 не заперечує нанесення потерпілому удару кулаком в обличчя, а ОСОБА_10 , - обставини заволодіння майном ОСОБА_12 .

Доводи обвинувачених та їх захисників про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_9 за ст.125 КК України, а ОСОБА_10 за ст.186 цього Кодексу є непереконливими.

Як стверджував потерпілий в засіданні суду першої інстанції, 29 жовтня 2017 року близько 22 години назустріч йому біля школи вийшли обидва обвинувачені і вдвох відвели його за перукарню, де ОСОБА_10 забрав з кармана гроші, а ОСОБА_9 наніс удар в область ока. Після цього потерпілий віддав ОСОБА_10 також свій телефон, але не погоджувався зняти куртку. Тоді ОСОБА_10 наніс удар кулаком в область щелепи, після чого він упав і на деякий час втратив свідомість. Коли прийшов до тями, обвинувачені тікали з його речами.

Відразу після вчинення злочину потерпілий зустрів свою матір, яка в цей час його шукала, та повідомив про те, що сталося.

Показання потерпілого є стабільними і послідовними та підтверджуються даними судових експертиз і протоколів: огляду місця події, слідчого експерименту за його участі, а також узгоджуються з показаннями батьків.

Пленум Верховного Суду України в п.6 постанови пленуму №10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» роз`яснив, що розбій як злочин проти власності - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

Під нападом за статтею 187 КК України слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті.

Відповідно до роз`яснень у п.24 цієї постанови, злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Тобто, кваліфікуюча ознака «за попередньою змовою групою осіб» має місце, зокрема, тоді, коли злочин спільно вчинили дві особи, які заздалегідь домовилися про його вчинення. За який саме час до початку нападу виникла домовленість для кваліфікації не має значення. Так, розбій буде вважатися вчиненим за попередньою змовою і тоді, коли така змова мала місце за кілька хвилин до початку вчинення злочину.

Розподіл функцій виконання тут не має значення, а тому хоча ОСОБА_9 лише наніс удар і безпосередньо не заволодівав речами потерпілого, але він діяв за попередньою змовою із ОСОБА_10 і тому суд правильно кваліфікував дії обох обвинувачених за ч.2 ст.187 КК України.

З огляду на приписи п.11 вказаної постанови Пленуму Верховнорго Суду України умисне заподіяння у процесі розбою легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, охоплюється статтею 187 КК України і додаткової кваліфікації за ч.2 ст.125 цього Кодексу не потребує.

Доводи обвинувачених та захисників про те, що протокол впізнання є недопустимим доказом, не узгоджуються з приписами закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, потерпілому з участю його законного представника та понятих для впізнання були пред`явлені особи обвинувачених разом з трьома іншими особами тієї ж статі, і які не мали різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі, як того вимагає ст.228 КПК України.
За результатами впізнання складені відповідні протоколи, в яких докладно викладені умови і результати слідчої дії (т.1 а.с.138-141, 142-145), при цьому зауважень щодо її проведення від учасників не надходило.

Та обставина, що під час встановлення нападників працівники поліції показували потерпілому фотознімки осіб, які могли бути причетні до вчинення злочину, не дає підстав визнавати протоколи впізнання недопустимим доказом.
Місцевим судом не було встановлено підстав, передбачених ст.87 КПК України, для визнання цього доказу недопустимим.
Не містить таких даних і апеляційна скарга.
Більше того, обвинувачені не заперечують, що саме вони були на місці злочину та вчиняли певні дії щодо потерпілого.
В даному кримінальному провадженні участь захисника не є обов`язковою згідно з ст.52 КПК України.
Як вбачається з матеріалів провадження, відразу після надходження відповідних клопотань, обвинуваченим були призначені захисники, а тому відсутні підстави стверджувати про порушення їх права на захист під час досудового розслідування.
Твердження обвинуваченого ОСОБА_10 про безпідставне врахування судом показань батьків малолітнього потерпілого є непереконливими, оскільки вони допитані з дотриманням вимог ст.352 КПК України і давали показання щодо обставин, за яких знайшли сина після вчинення злочину та його пояснень про подію. При цьому суд обґрунтовано зазначив про те, що такі їх показання є правдивими і узгоджуються з іншими дослідженими доказами.

В матеріалах кримінального провадження відсутні обєктивні дані про порушення слідчим чи прокурором вимог ст.221 КПК України, про що наголошував ОСОБА_10 в апеляційній скарзі. Не містить таких даних і сама скарга обвинуваченого.

Доводи обвинувачених про здійснення на них тиску слідчими під час досудового розслідування кримінального провадження були предметом перевірки органами прокуратури та не знайшли свого підтвердження. Таке рішення в подальшому не оскаржувалося, що підтвердили в засіданні суду апеляційної інстанції як обвинувачені, так і прокурор.
Таким чином, суд першої інстанції об`єктивно з`ясував обставини вчинення інкримінованого злочину та дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у його вчиненні, правильно кваліфікував їх дії за ч.2 ст.187 КК України та належним чином мотивував своє рішення.

Обрана судом міра покарання обом обвинуваченим відповідає вимогам ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особи винних, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Призначене покарання є наближеним до мінімального, передбаченого санкцією кримінального закону, є необхідним та достатнім для виправлення обвинувачених і попередження нових злочинів і є справедливим.
Тому підстав як для його пом`якшення, про що прохали обвинувачені, так і посилення, про що просить прокурор в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_10 та процесуального прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.404, ст.405, ст.407 та ст.418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_10 та прокурора ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 5 квітня 2018 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженими, які тримаються під вартою,- в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4