Єдиний унікальний номер 242/947/17
Номер провадження 11-кп/775/323/2018

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.06.2018р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Донецької області у складі:
судді доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області в режимі відеоконференції з ДУ «Бахмутська установа виконання покарань № 6» Донецької області апеляційні скарги прокурора Селидівського відділу Красноармійської місцевої прокуратури Донецької області ОСОБА_5 (далі - прокурор), захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Селидівського міського суду Донецької області 29.11.2018р. яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Селидівській виправній колонії № 82, Донецької області
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на один рік три місяці
за участю прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6
в с т а н о в и л а :
Вироком Селидівського міського суду Донецької області від 29.11.2017р. ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на один рік три місяці.

На вказаний вирок прокурором та захисником подані апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_5 :

- вважає вирок в частині призначеного обвинуваченому покарання незаконним та таким, що підлягає скасуванню через з невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості;

- вважає, що в порушення ст. 370 КПК України призначення обвинуваченому надто м`якого покарання судом невмотивоване, що також не відповідає ст. 65 КК України та ППВСУ від 24.10.2003р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», судом не врахована ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу, обставини, що обтяжує покарання рецидив злочину, не визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненому, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення, відсутність обставин, які пом`якшують його покарання;

- зазначає, що судом при призначенні обвинуваченому покарання не враховані довідка про судимості, його характеристика з установи виконання, довідка по його особовій справі, довідка про відсутність у обвинуваченого заохочень та наявності багатьох стягнень, факт переведення обвинуваченого, як злісного порушника режиму відбування покарання, до дільниці посиленого контролю установи, відеозапис з відеорегістратора установи від 22.02.2017р. на якому зафіксована зухвала поведінка та зневажливе ставлення обвинуваченого до працівників адміністрації виправної установи;

- вважає, що при призначенні судом остаточного покарання обвинуваченому не була досягнута мета запобігання вчинення ним та іншими засудженими нових злочинів;

- вказує, що в порушення п. 4 ч. 2 ст. 374 КПУ України у вступній частині вироку не зазначено відомості про особу обвинуваченого, що мають значення для справи, а саме відомості про непогашені судимості обвинуваченого.

- прохає скасувати вирок в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок та призначити покарання у виді двох років позбавлення волі та у вступній частині вироку зазначити відомості щодо його попередніх судимостей;

- прохає вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким обвинуваченого ОСОБА_7 визнати винуватим за ст. 391 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на два роки. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.20016р. та остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на два роки одинадцять місяців.

- прохає до вступної частини вироку внести відомості щодо всіх судимостей ОСОБА_7 , а саме: 1) Вирок Київського районного суду м. Донецька від 29.08.1996р. за ч. 2 ст. 229-6 КК України, яким обвинуваченого засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на один рік шість місяців; 2) Вирок Ворошилівського районного суду м. Донецька від 04.03.1999р. за ч. 2 ст. 196-1 КК України, яким обвинуваченого засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на один рік; 3) Вирок Ворошилівського районного суду м. Донецька від 12.02.2004р. за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, яким обвинуваченого засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на п`яти років; 4) Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20.05.2015р. за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, 70,75 КК України, яким обвинуваченого засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на три роки, від відбування покарання звільнено з випробуванням на 1 рік; 5) Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2016р. за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, яким обвинуваченого засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на один рік шість місяців, на підставі ст. 71 КК України остаточне покарання по даному вироку та вироку Дарницького районного суду м. Києва від 20.05.2015р., шляхом приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком натри роки один місяць.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 :

- вважає, що вирок є незаконним, таким що підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції, судом неповно досліджено письмові докази по справі, що на його думку є суттєвим порушенням, оскільки з них повинно вбачатись, що обвинувачений був ознайомлений з графіком чергувань, розпорядком дня засуджених, що утримуються в дільниці посиленого контролю, факту притягнення обвинуваченого раніше до дисциплінарного стягнень у вигляді поміщення до приміщення камерного типу;

- зазначає, що висновки суду про доведеність факту того, що обвинувачений, будучи ознайомленим з графіком чергувань та розпорядком дня, злісно відмовився від виконання прибирання приміщення, що виразилося у злісній непокорі законним вимогам адміністрації покарань, не ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах та суперечать показанням свідка ОСОБА_9 , який стверджував, що у приміщенні де він разом з іншими засудженими відбував покарання завжди було чисто;

- вважає, що адміністрація установи виконання покарань, намагаючись позбутись від обвинуваченого, штучно створила докази його винуватості у інкримінованому правопорушенні;

- зазначає, що показання свідків, які є працівниками адміністрації установи виконання покарань та не можуть бути свідками, оскільки зацікавлені в притягненні обвинуваченого до кримінальної відповідальності, про те, що обвинуваченому для прибирання приміщення були надані необхідні речі, не відповідають дослідженому судом відеозапису, з якого не вбачається інвентарю, наданого обвинуваченому для прибирання;

- вказує, що в порушення ст. 58 Конституції України та іншим нормативно-правовим актам, які не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, при призначенні обвинуваченому покарання судом неповно зарахований строк попереднього ув`язнення за період з 17.03.2017р. по 20.06.2017р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, оскільки строк попереднього ув`язнення складає з 17.03.2017р. по 29.11.2017р.;

- зазначає, що в порушення вимог пункту «є» ч. 1 ЗУ «Про амністію 2016 році» судом першої інстанції, за наявності у обвинуваченого батька 70-річного віку, що підтверджено відповідними документами, не застосував до обвинуваченого положення вказаного закону.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_8 , який підтримав доводи апеляційної скарги прокурора та прохав її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги захисника, прохали її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги прокурора та захисника не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений під час відбування покарання у ДУ «Селидівській виправній колонії № 82» Донецькій області (далі установи) в смт. Гостре Донецької області, за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2016 р. за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки один місяць, неодноразово порушував режим відбування покарання.

Так, 19.09.2016 р. о 05.15 годині під час масового заходу «Підйом» засуджених, які містяться в ДІЗО/ПКТ установи, обвинувачений відмовився здати спальні приналежності, при цьому висловлював невдоволення на адресу адміністрації, режимом утримання, використовуючи нецензурну лексику, за що постановою начальника установи № 10 від 19.09.2016 р. обвинувачений поміщений до ПКТ установи строком на 3 місяці, проте після відбуття даного стягнення обвинувачений не зробив належних висновків і продовжував злісно порушувати установлений порядок відбування покарання.

Так, відповідно до ст.ст.100,101 ч. 3 КВК України постановою начальника установи від 04.11.2016 р. обвинуваченого, як злісного порушника режиму відбування покарання, переведено до дільниці посиленого контролю установи.

07.01.2017р. о 07.35 год. обвинувачений, будучи згідно графіку чергувань черговим по житловій секції № 1 дільниці посиленого контролю установи, відмовився виконати законні вимоги начальника відділення дільниці соціальної реабілітації ОСОБА_10 з прибирання житлового приміщення секції, обвинувачений з графіком чергувань був ознайомлений, необхідним для цього інвентарем був забезпечений і за станом здоров`я мав можливість виконувати цю роботу. За вказане постановою начальника установи він 13.01.2017р. на обвинуваченого накладено дисциплінарне стягнення у виді суворої догани.

15.01.2017 р. о 07.35 год. обвинувачений будучи згідно графіку чергувань черговим по житловий секції № 1 дільниці посиленого контролю установи, відмовився виконати законні вимоги начальника відділення дільниці посиленого контролю ОСОБА_11 з прибирання житлового приміщення секції, з графіком чергувань був ознайомлений, необхідним для цього інвентарем був забезпечений і за станом здоров`я мав можливість виконувати цю роботу. За вказане порушення вимог режиму тримання постановою начальника установи від 20.01.2017р. № 142 обвинувачений поміщений до карцеру ДІЗО строком на 3 доби.

Проте, після відбуття даного стягнення обвинувачений не зробив належних висновків і продовжував злісно порушувати установлений порядок відбування покарання.

22.02.2017 р. о 07.30 год. обвинувачений будучи згідно графіку чергувань черговим по житловій секції № 1 дільниці посиленого контролю установи відмовився виконати законні вимоги начальника відділення № 3 ОСОБА_12 з прибирання житлового приміщення секції, з графіком чергувань був ознайомлений, необхідним для цього інвентарем був забезпечений і за станом здоров`я мав можливість виконувати цю роботу. Обвинуваченого було попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 391 КК України, проте він у категоричній формі відмовився виконати законні вимоги начальника відділення ОСОБА_12 , тим самим порушив режим тримання, а саме п. 2 розділу ІІІ правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2014 р. № 2186/5, з обов`язками засудженого та правилами відбування покарання обвинувачений був ознайомлений.

Дії обвинуваченого кваліфіковані за ст. 391 КК України, а саме як злісна непокора законним вимогам адміністрації установи виконання покарань або інша протидія адміністрації у законному здійсненні її функцій особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери) або переводилась на більш суворий режим відбування покарання.

Апеляційним судом встановлено, що прокурор в своїй апеляційній скарзі не оспорює фактичні обставини справи, кваліфікацію дій обвинуваченого, не згодний тільки з розміром призначеного обвинуваченому покарання.

Що стосується апеляційної скарги захисника, то в ній він порушує питання незгоди з фактичними обставинами справи, кваліфікацію дій обвинуваченого та призначене покарання.

Апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції подія кримінального правопорушення та винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину у повному обсязі були підтверджені дослідженими у судовому засіданні доказами, а саме:

- показаннями свідка ОСОБА_13 , з яких вбачається, що він працює на ділянці посиленого контролю в установі, де відбуває покарання обвинувачений. Йому відомо, що в січні 2017р. обвинувачений відповідно до затвердженого графіку, який розташований на вході до жилою секції № 1, був черговим з прибирання, але на законну вимогу начальника відділення відмовився здійснювати прибирання. Після цього обвинуваченого було попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 391 КК України. Крім цього, вранці 22.02.2017р. обвинувачений знов був черговим по прибиранню дільниці, проте коли йому начальник відділення ОСОБА_14 сказав про прибирання, то обвинувачений відмовився це робити, сказавши «не буду прибирати й все». Після цього обвинувачений знов був попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 391 КК України. Відповідним інвентарем обвинувачений був забезпечений, а саме відром з водою, шваброю, ганчіркою, віником, совком, рукавицями. За стан здоров`я обвинуваченого нічого не казав. Про графік чергування засудженому було відомо. Всі засуджені почергово прибирають дільницю, це передбачено розпорядком дня та Правилами утримання засуджених.;

- аналогічними показаннями свідка ОСОБА_12 ;

- показаннями свідка ОСОБА_9 , з яких вбачається, що він відбуває покарання у виді позбавлення волі на ділянці посиленого контролю в установі разом з обвинуваченим. Графік чергувань засуджених розміщений в коридорі дільниці та до нього є вільний доступ. В кінці лютого 2017р. черговим був обвинувачений, вранці, на ділянку прийшов начальник відділення та виказав законну вимогу з приводу прибирання, але обвинувачений відмовився прибирати, пояснивши, що він не бажає це робити. Після цього обвинуваченого було попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 391 КК України, проте після повторної вимоги про прибирання, обвинувачений повторно відмовився виконувати свій обов`язок по прибиранню дільниці згідно до затвердженого графіку. Інвентар (відро з водою, швабра, ганчірка, віник, совок, рукавиці) надавався обвинуваченому. В камері було чисто. Інші засуджені також прибирають щоденно згідно встановленого графіку;

- показаннями свідка ОСОБА_15 , з яких вбачається, що йому знайомий обвинувачений, може його охарактеризувати як особу, що допускає порушення режиму утримання, жодних особистих неприязних відносин до обвинуваченого він не має;

- показаннями свідка ОСОБА_16 , з яких вбачається, що він є керівником установи, обвинувачений йому відомий, як особа, яка відбуває покарання в установі, жодних дій щодо особистих неприязних відносин до обвинуваченого він не вчиняв;

- показаннями свідка ОСОБА_17 , з яких вбачається, що вона працює в.о. начальника медичної частини установи, обвинувачений деякий час перебував на лікуванні у стаціонарі. Жодних скарг на стан здоров`я в період його особистого чергування від нього не надходило;

- показаннями свідка ОСОБА_18 , з яких вбачається, що йому відомий обвинувачений, як особа що відбуває покарання в установі, жодних дій щодо особистих неприязних відносин до нього він не вчиняв.

- із рапорту чергового Селидівського ВП Донецької області від 22.02.2017р. вбачається, що до Селидівського відділення поліції Донецької області надійшло повідомлення від чергового установи про те, що обвинувачений не виконує законні вимоги адміністрації по прибиранню житлового приміщення на дільниці посиленого контролю установи;

- аналогічні обставини викладені у рапорті начальника відділення установи ОСОБА_12 від 22.02.2017р.;

- із графіку чергувань засуджених, які відбувають покарання в установі, за лютий 2017р., затвердженого начальником установи, вбачається, що обвинувачений повинен був чергувати 06.02.2017р., 14.02.2017р. та 22.02.2017р.

- із розпорядку дня засуджених, що утримуються в установі на 2017 рік (витяг з наказу № 581 від 29.12.2016р.), вбачається, що в період часу з 06.30 до 07.30 години передбачено туалет, прибирання по житловим приміщенням, заправка ліжок;

- з рапорту начальника відділення установи від 15.01.2017р. вбачається, що обвинувачений, який був черговим відповідно до затвердженого графіку, відмовився здійснювати прибирання приміщення;

- з постанови начальника установи від 29.09.2016р. вбачається, що до обвинуваченого застосований захід дисциплінарного стягнення у виді 3-х місяців у приміщенні камерного типу.

Зазначені докази судом були досліджені безпосередньо у судовому засіданні, проаналізовані та оцінені з точки зору їх допустимості, достовірності та достатності

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом неповно досліджено письмові докази по справі, що на його думку є суттєвим порушенням, оскільки з них повинно вбачатись, що обвинувачений був ознайомлений з графіком чергувань, розпорядком дня засуджених, що утримуються в дільниці посиленого контролю, факту притягнення обвинуваченого раніше до дисциплінарного стягнень у вигляді поміщення до приміщення камерного типу є необґрунтованими, спростовуються наведеним вище та не підлягають задоволенню.

Колегія суддів дійшла до аналогічних висновків, щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що висновки суду першої інстанції про доведеність факту того, що обвинувачений, будучи ознайомленим з графіком чергувань та розпорядком дня, злісно відмовився від виконання прибирання приміщення, що виразилося у злісній непокорі законним вимогам адміністрації покарань, не ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах та суперечать показанням свідка ОСОБА_9 , який стверджував, що у приміщенні де він разом з іншими засудженими відбував покарання завжди було чисто, оскільки з наведених у вироку показань наданих свідком ОСОБА_9 фактично не спростовані факти неодноразової відмови обвинуваченого від виконання обов`язків чергового.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника, що адміністрація установи виконання покарань, намагаючись позбутись від обвинуваченого, штучно створила докази його винуватості у інкримінованому правопорушенні, а також показань свідків, які є працівниками адміністрації установи виконання покарань та не можуть бути свідками, оскільки зацікавлені в притягненні обвинуваченого до кримінальної відповідальності, про те, що обвинуваченому для прибирання приміщення були надані необхідні речі, не відповідають дослідженому судом відеозапису, з якого не вбачається інвентарю, наданого обвинуваченому для прибирання, то вони також не мають під собою підґрунтя. Так, матеріалами кримінального провадження та в судовому засіданні підтверджено факт вчинення обвинуваченим відкритої, демонстративної та вираженої у зухвалій формі відмови від виконання ним наполегливих, неодноразово висловлених законних вимог та розпоряджень представників адміністрації установи, які на підставі свого службового становища мали право висувати такі вимоги та віддавати розпорядження, а обвинувачений був зобов`язаний і мав можливість їх виконати.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про відсутність у вступній частині вироку посилання на попередні судимості обвинуваченого та необхідність їх зазначення відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 374 КК України, на думку колегії суддів, не підлягають задоволенню оскільки, у вступній частині вироку вказано, що обвинувачений є раніше судимою особою. Крім того в матеріалах кримінального провадження є довідка про всі судимості обвинуваченого, яка була досліджена судом першої інстанції при обранні покарання обвинуваченому, тому зазначене є не суттєвим порушенням для правильного вирішення справи.

Що ст. стосується доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, призначення обвинуваченому надто м`якого покарання, без урахування ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних про його особу, обставини, що обтяжує покарання рецидиву злочину, невизнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненому, відсутності обставин, які пом`якшують його покарання, а також без урахування судом довідки про судимості, його характеристики з установи виконання, довідки по його особовій справі, довідки про відсутність у обвинуваченого заохочень та наявності багатьох стягнень, факту переведення обвинуваченого, як злісного порушника режиму відбування покарання, до дільниці посиленого контролю установи, відеозапис з відеорегістратора установи від 22.02.2017р. на якому зафіксована зухвала поведінка та зневажливе ставлення обвинуваченого до працівників адміністрації виправної установи, доводи на думку колегії суддів не мають під собою підґрунтя та спростовуються мотивувальною частиною вироку в частині призначення обвинуваченому покарання.

Так судом першої інстанції призначено покарання обвинуваченому у межах, установлених у санкції статті 391 Особливої частини цього кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього кодексу, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, а саме того, що він вчинив умисний злочин середньої тяжкості проти правосуддя, спосіб та місце вчинення злочину, відсутність кваліфікуючих ознак, особу винного та обставини, що обтяжує покарання рецидив злочину, відсутність обставин, що пом`якшують його покарання, яке на думку колегії суддів, відповідає вимогами ст. 65 КК України та є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів та підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання не вбачає.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що в порушення ст. 58 Конституції України та іншим нормативно-правовим актам, які не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, при призначенні обвинуваченому покарання судом неповно зарахований строк попереднього ув`язнення за період з 17.03.2017р. по 20.06.2017р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, оскільки строк попереднього ув`язнення складає з 17.03.2017р. по 29.11.2017р., на думку колегії суддів, є неспроможними оскільки суд першої інстанції правильно зарахував обвинуваченому у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 17.03.2017р. по 20.06.2017р. із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, керуючись ЗУ від 26.11.2015р. «Про внесення змін до КК України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», який втратив чинність 21.06.2017р., до ст. 72 КК України ЗУ «Про внесення змін до КК України щодо правил складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» від 08.05.2017р. внесені зміни відповідно до яких попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника, що в порушення вимог пункту «є» ч. 1 ЗУ «Про амністію 2016 році» судом першої інстанції, за наявності у обвинуваченого батька 70-річного віку, що підтверджено відповідними документами, не застосував до обвинуваченого положення вказаного закону, то вони також є неслушними, оскільки відповідно до ст. 9 п. «а» цього Закону амністія не застосовується зокрема до осіб, які після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання знову вчинили умисний злочин. Як вбачається з вироку суду першої інстанції обвинувачений вчинив новий умисний злочин під час відбуття покарання за попереднім вироком, а тому підстави для застосування до нього амністії відсутні.

Істотних порушень кримінального процесуального кодексу України при розгляді справи судом першої інстанції колегією суддів не встановлено.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, вмотивованим та справедливим судовим рішенням, підстави для його зміни або скасування відсутні.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Селидівського міського суду Донецької області від 29.11.2017 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на один рік три місяці залишити без задоволення.

Вирок Селидівського міського суду Донецької області від 29.11.2017р., яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на один рік три місяці залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою яка тримається під вартою у той же строк з дня отримання копії ухвали.

Колегія суддів: