Провадження № 1-кп/742/230/18
Єдиний унікальний № 742/2059/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2018 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області
в складі: головуючого-судді - ОСОБА_1 ,
за участі секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, що внесені до ЄРДР за № 0000761 від 18.05.2018 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, непрацюючого, з середньо-спеціальною освітою, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 25.07.1975 року Прилуцьким міським судом за ч.2 ст.140, ч.3 ст.81, ч.1 ст.145, ч.1 ст.42 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;
- 30.12.1999 року Чернігівським обласним судом за ст.861, ч.2 ст.86, ч.2,3 ст.140, ч.1 ст.89, ч.1 ст.145, ч.1 ст.222, ст.42, ч.3 ст.43 КК України до 10 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 02.08.2012 року Чернігівським обласним судом за ч.3 ст.185 КК України, ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі;

у вчиненні кримінального правопорушення, що передбачене ч.2 ст.146 КК України /далі -КК/

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, громадянина України, із середньою освітою, непрацюючого, проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 02.10.2017 року Прилуцьким міськрайонним судом за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим терміном на 2 роки;

у вчиненні кримінальних правопорушень, що передбачені ч.2 ст.146, ч.2 ст.289 КК

за участі сторін кримінального провадження:
прокурора - ОСОБА_5 ,
потерпілого - ОСОБА_6 ,
захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинувачених - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:
17.05.2018 року, близько 23 години 30 хв, поблизу магазину «Явір» за адресою вул. Гвардійська в м. Прилуки ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_3 , з застосуванням фізичного насильства до ОСОБА_6 , позбавивши його можливості активно чинити опір, помістили останнього всупереч його волі в багажне відділення автомобіля потерпілого марки ВАЗ 2109 /д.н.з. НОМЕР_1 / та відвезли в гаражне приміщення № НОМЕР_2 , яке перебувало в користуванні ОСОБА_3 , що розташоване в гаражному кооперативі «Світанок 2» в м. Прилуки. Після чого помістили ОСОБА_6 до підвалу в гаражі та зачинивши його, зникли з місця вчинення кримінального правопорушення. В середині гаражного приміщення ОСОБА_6 знаходився до ранку 18.05.2018 року, після чого пошкодивши ворота гаражу, зміг самостійно покинути вказане приміщення.

17.05.2018 року, близько 23 години 30 хвилин, поблизу магазину «Явір» за адресою: вул. Гвардійська в м. Прилуки, ОСОБА_4 , повторно, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, з застосуванням фізичного насильства до ОСОБА_6 , що не є небезпечним для здоров`я потерпілого, позбавивши його можливості активно чинити опір та помістивши останнього всупереч його волі в багажне відділення автомобіля ВАЗ 2109 /д.н.з. НОМЕР_1 /, що належить ОСОБА_6 , шляхом вільного доступу проник до салону вище вказаного автомобіля та не маючи будь-якого права керувати чи володіти даним транспортним засобом, запустив його двигун ключем, який знаходився в замку запалення, та в подальшому, рухаючись на ньому, незаконно заволодів автомобілем, розпоряджаючись ним на власний розсуд.

Вказаними вище діями, ОСОБА_4 , які виразились в умисному незаконному позбавленні волі людини, вчиненому за попередньою змовою групою осіб та в незаконному заволодінні транспортного засобу, вчиненому повторно, поєднаному з насильством, що не є небезпечним для здоров`я потерпілого, вчинив кримінальні правопорушення, що передбачені ч.2 ст.146, ч.2 ст.289 КК України.
Вказаними вище діями, ОСОБА_3 , які виразились в умисному незаконному позбавленні волі людини, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, вчинив кримінальне правопорушення, що передбачене ч.2 ст.146 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 , будучи допитаним в судовому засіданні, свою вину в пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.146, ч.2 ст.289 КК України категорично не визнав та надав показання, що в вечірній час 17.05.2018 року він зустрічався з ОСОБА_3 , який в подальшому його познайомив з потерпілим по справі ОСОБА_6 . Темою спілкування з останнім була спроба досягнути домовленості щодо вартості автомобіля, який обвинувачений мав намір придбати у потерпілого по справі. Підтвердженням його дійсних намірів був переданий того ж вечора ОСОБА_6 аванс в розмірі 200 доларів США. Разом з тим, обвинувачений, проїхавши разом з потерпілим в автомобілі, виявив ряд технічних несправностей та запропонував знизити його остаточну вартість. ОСОБА_6 не погоджувався, досить жваво сперечався, використовуючи нецензурну лайку. Намагаючись досягнути компромісу, обвинувачений запропонував потерпілому визначити ціну автомобіля після його огляду фахівцем. Останній погодився з даною пропозицією, проте продовжував себе вести досить емоційно, оскільки перебував в сильному алкогольному сп`янінні. Обвинувачений ОСОБА_3 , який перебував поруч з ними під час конфлікту, повідомив, що потерпілий є його племінником і зазвичай є цілком адекватним чоловіком. Разом з тим, всі спроби його заспокоїти були марними, і в подальшому ОСОБА_4 наніс йому удар долонею по затилку. Від отриманого удару потерпілий присів. Поведінка ОСОБА_6 продовжувала бути непристойною, що було обумовлено великою кількістю випитого спиртного. З метою попередження можливості потерпілому п`яним сідати за кермо автомобіля, обвинуваченим за попереднім погодженням з ОСОБА_3 було прийнято рішення про необхідність йому відіспатись та в подальшому роз`яснити про неприпустимість такого спілкування з оточуючими. Оскільки потерпілий не заперечував з даного приводу, ОСОБА_6 було запропоновано залізти в багажне відділення його автомобіля і вони поїхали до гаражного приміщення в автокооперативі «Світанок 2», яке належить обвинуваченому ОСОБА_9 . Керування транспортним засобом, що належить потерпілому здійснював виключно обвинувачений ОСОБА_4 . Під`їхавши до вказаного ОСОБА_3 гаражу, обвинувачений відкрив багажник і запропонував йому зайти в приміщення, яке вже було відкрито власником. Потерпілий погодився та самостійно зайшов в гараж, де в подальшому роздягнувся та спустився в оглядову яму. Обвинувачений ствердно заявив, що потерпілий свідомо та самостійно погодився переночувати до ранку в гаражі. Вийшовши з гаражу, обвинувачений ОСОБА_3 зачинив приміщення на замок та поїхали з автокооперативу до майстра, який здійснив огляд автомобіля для визначення його орієнтовної вартості.

Обвинувачений ОСОБА_3 , будучи допитаним в судовому засіданні, свою вину в пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.146 КК України категорично не визнав та надав аналогічні показання тим, що були надані обвинуваченим ОСОБА_4 , заперечуючи наявність в його діях умислу спрямованого на незаконне позбавлення волі потерпілого.

Суд, дослідивши за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, розглянувши наявні докази, які мають юридичне значення, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, вважає за можливе прийняття обвинувального вироку у справі.

Аналізуючи всі показання обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд приходить до висновку, що всі вони, хоча й містять у собі заперечення скоєння протиправних дій відносно потерпілого ОСОБА_6 , в т.ч. і щодо належного йому майна, проте не дозволяють суду взяти їх за основу правдивого пояснення ним подій, оскільки, спростовуються матеріалами справи та встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами.

Більш того, не зважаючи на заперечення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вини в пред`явленому обвинуваченні, з усіх наданих суду доказів, у тому числі і показань обвинувачених, отриманих в ході судового слідства, беззастережно слідує, що обставини скоєння ними злочинів достовірно встановлені судом та підтверджуються показаннями свідків, іншими, нижче зазначеними, перевіреними в судовому засіданні доказами.

Суд, на виконання вимог ст.22 КПК України, забезпечив сторонам змагальність процесу та свободу в поданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, створив їм відповідні умови для реалізації своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. Проте, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Так, потерпілий ОСОБА_6 , будучи допитаним в судовому засіданні, надав показання, що в вечірній час 17.05.2018 року, перебуваючи поблизу магазину «Явір» за адресою: вул. Гвардійська в м. Прилуки, спілкувався з обвинуваченими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Останній пропонував придбати у потерпілого автомобіль, однак остаточної ціни не було узгоджено і жодних дозволів на керування транспортним засобом він нікому не надавав. Через деякий час, поблизу автомобіля, з приводу його вартості з обвинуваченим ОСОБА_4 , виник конфлікт, який переріс в бійку. Потерпілому було нанесено останнім удар в потилицю і наказано залізти в багажне відділення належного йому транспортного засобу. В подальшому, ОСОБА_6 було перевезено в невідомому йому напрямку. Невідомі особи, відкривши багажне відділення, наказали натягти на голову футболку та повели до гаражного приміщення. Перебуваючи вже в приміщенні гаражу вище вказані особи наказали зняти шорти і спуститись до оглядової ями. Потерпілий, попередньо отримавши тілесні ушкодження, беззаперечно виконував всі вимоги останніх, оскільки усвідомлював реальну можливість застосування до нього насильства. Опустившись до оглядової ями гаражного приміщення, невідомі йому особи накрили її металевим листом поверх якого, наклали цеглу, щоб унеможливити безперешкодний вихід з неї. Коли невідомі особи залишили гаражне приміщення, потерпілий спромігся вилізти з оглядової ями та за допомогою металевого лому, відігнувши до нього вхідні двері, вийшов з вказаного приміщення. В подальшому, зранку 18.05.2018 року, потерпілий зустрів свідка ОСОБА_10 та розповівши йому про вище вказані обставини, просив допомоги в зверненні до правоохоронних органів. Останній підвіз його до Прилуцького ВП ГУНП, де ним було написано заяву про скоєння невідомими особами відносно нього злочину. На неодноразові запитання сторін кримінального провадження, потерпілий ствердно повідомив, що не бачив невідомих йому осіб, які привезли його до гаражного приміщення, оскільки на вимогу останніх на очах була тканина, яка і унеможливлювала їх ідентифікацію.

Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_10 надав показання, що зранку 18.05.2018 року, поблизу автокооперативу «Світанок», він побачив потерпілого ОСОБА_6 , який був в спідній білизні та спортивній кофті. Останній розповів йому, що ввечері невідомі йому особи його побили, посадили до багажного відділення автомобіля та привезли до гаражного приміщення, де попередньо примусивши роздягнутись, посадили до оглядової ями та зачинили ззовні. Потерпілий повідомив, що йому самостійно вдалось вийти з приміщення гаражу лише підранок, просив допомоги в зверненні до правоохоронних органів, оскільки невідомі особи протиправно заволоділи його особистими речами та транспортним засобом.

Допитаний за клопотанням сторони захисту свідок ОСОБА_11 , підтвердив наявність товариських стосунків з обвинуваченим ОСОБА_4 , надав показання, що 18.05.2018 року, близько 3 години ночі, до нього зателефонував останній з проханням оглянути транспортний засіб з метою визначення його ринкової вартості. Оскільки свідок в той час ще перебував в належному йому гаражному приміщенні, він погодився задовольнити прохання товариша та запропонував йому залишити авто для огляду.

Сторонами процесу не заявлялось інших клопотань про допит безпосередньо судом в судовому засіданні будь-яких інших осіб як свідків на підтвердження або спростування пред`явленого обвинувачення.

З безпосередньо дослідженої заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 18.05.2018 року вбачається факт звернення ОСОБА_6 до Прилуцького ВП ГУНП з приводу нанесення йому тілесних ушкоджень особами, які в подальшому заволоділи його транспортним засобом, позбавили волі та утримували в гаражі. Вказані відомості в заяві, як первинному джерелу інформації про вчинення обвинуваченими злочинів, заслуговують на особливу увагу, оскільки вона була фактично написана через досить незначний проміжок часу з моменту самостійного вивільнення потерпілого з гаражного приміщення, що переконливо свідчить про об`єктивність викладеної в ній інформації. Більше того, невідкладність звернення до поліції унеможливлює і умисне спотворення ОСОБА_6 обставини скоєння відносно нього протиправних дій, що з огляду на родинні відносини потерпілого з обвинуваченим ОСОБА_3 , є вкрай важливим.

Як вбачається з протоколу огляду місця події від 18.05.2018 року, проведеного в гаражному приміщенні №524 автокооперативу «Світанок», що належить обвинуваченому ОСОБА_3 , та ілюстративної таблиці до нього, в результаті вказаної слідчої дії було виявлено та вилучено футболку чорного кольору з написом «Accept» і джинсові шорти темно-синього кольору. Того ж дня, відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, потерпілий ОСОБА_6 впізнав обвинуваченого ОСОБА_4 за сукупністю зовнішніх ознак як особу, яка заволоділа його транспортним засобом, побила та закрила в гаражі.

В ході проведення 18.05.2018 року огляду місця події, а саме автомобіля ВАЗ 2109, що належить потерпілому ОСОБА_6 було виявлено на килимку плями бурого кольору. Згідно висновку судово-медичної експертизи №316, походження від крові потерпілого на цих плямах не виключається. Враховуючи показання потерпілого в частині підтвердження ним наявності в нього зовнішнього джерела кровотечі в період його перебування в багажному відділені автомобіля, а також показання обвинувачених, які також підтверджують умови транспортування ОСОБА_6 до гаражного приміщення, суд вважає доведеним факт належності виявленої крові саме потерпілому по справі.

Під час проведення 23.05.2018 року пред`явлення вище вказаних речей для впізнання потерпілому ОСОБА_6 , останній впізнав належні йому речі за сукупністю зовнішніх ознак, зазначивши, що невідомі в ніч на 18.05.2018 року змусили їм їх віддати. Твердження сторони захисту щодо недопустимості як доказів протоколів вказаних слідчих дій з підстав порушення умов їх проведення, а саме при пред`явлені потерпілому речей не було витримано ідентичності щодо їх кольору, є необґрунтованим. Вимоги положень ч.2 ст.229 КПК України не містять умови пред`явлення речей для впізнання однакового кольору. Фактична ж різниця в кольорі пред`явлених потерпілому шорт та футболки, на думку суду, не може вважатись різкою і такою, яка б піддавала сумніву результатів проведення відповідної слідчої дії. Більше того, предметами впізнання був особистий одяг потерпілого, який безумовно міг бути ним ідентифікованим з поміж інших речей однорідного виду. Під час огляду вище вказаних предметів в судовому засіданні жоден з учасників кримінального провадження не заперечував ані щодо їх належності потерпілому, ані щодо перебування у них останнього в ніч 18.05.2018 року.

З переглянутого слідчого експерименту від 18.05.2018 року, проведеного за участі потерпілого ОСОБА_6 , вбачається, що останній надавав аналогічні показання тим, що були надані ним в судовому засіданні, підтвердивши наміри обвинуваченого ОСОБА_12 придбати в нього автомобіль. Оскільки запропонована ціна його не влаштовувала, він відмовив обвинуваченому, що обумовило між ними конфлікт. Результатом конфлікту стало його побиття ОСОБА_12 руками та ногами. В подальшому, періодично втрачаючи свідомість, обвинуваченими ОСОБА_12 та ОСОБА_3 його було поміщено до багажного відділення автомобіля /файл S1120002_563 0:01:19-0:01:21/. Потерпілий також зазначив, що коли його призвели до гаражного приміщення в нього були зав`язані обвинуваченими очі з метою унеможливити його орієнтацію в просторі. Після того, як обвинувачені ззовні зачинили гаражне приміщення, ОСОБА_6 виліз з оглядової ями та за допомогою гвоздодеру вигнув вхідні двері. Через деякий час він зустрів свідка по справі ОСОБА_10 та звернувся до нього з проханням повідомити поліцію щодо протиправних дій відносно нього. Вказана слідча дія з потерпілим була невідкладно проведена органом досудового слідства, що свідчить про об`єктивність його показань та неможливість відповідного ним спотворення фактичних обставин справи з різних підстав і мотивів.

З переглянутого слідчого експерименту від 19.05.2018 року, проведеного за добровільної згоди та участі обвинуваченого ОСОБА_3 , вбачається, що в цілому останній надав аналогічні показання тим, що були надані ним в судовому засіданні, за виключенням наступних обставин. Так, обвинувачений підтвердив факт нанесення обвинуваченим ОСОБА_4 удару в обличчя потерпілому, однак ствердив, що причиною конфлікту була саме некоректна поведінка ОСОБА_6 , заперечуючи обізнаність щодо домовленостей відносно продажу автомобіля. Обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що потерпілого ОСОБА_4 самостійно поклав в багажне відділення автомобіля, вказуючи на необхідність його провчити /файл S1120002 0:05:20-0:05:48/. ОСОБА_3 повідомив про наявність ключів від гаражного приміщення та погодився з пропозицією ОСОБА_4 щодо необхідності залишити потерпілого в ньому до ранку. Під`їхавши до гаражу, ОСОБА_4 допоміг потерпілому встати з багажного відділення автомобіля і завів його всередину. Обвинувачений ОСОБА_3 залишався біля вхідних дверей та не обізнаний, що відбувалось в приміщенні. Після того, як ОСОБА_4 вийшов з гаражу, обвинувачений закрив вхідні двері. Останні домовились про доцільність перебування ОСОБА_6 до ранку в гаражі з метою усвідомлення ним його нетактовної поведінки. Окрім того, ОСОБА_4 вказав і про необхідність повернення потерпілому автомобіля лише зранку. Керування належним потерпілому транспортним засобом здійснював виключно ОСОБА_4 . Жодних домовленостей та намірів у обвинуваченого ОСОБА_4 з приводу огляду автомобіля у майстра для визначення його вартості не було.

Аналізуючи всі показання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що були безпосередньо надані як в судовому засіданні, так і останнім під час слідчого експерименту, з урахуванням показань потерпілого та висновків експертизи, суд вважає достовірними показання лише обвинуваченого ОСОБА_3 , що були надані ним під час проведення слідчого експерименту, та частково ті, що надані в судовому засіданні, та кладе в основу обвинувального вироку. Вказані показання є об`єктивно-логічними та узгоджуються з показаннями потерпілого по справі щодо обставин скоєння злочину. Надані показання обвинувачених в ході судового засідання є малоймовірними з точки зору достовірності та свідчать про певну позицію моделювання ними захисної версії від пред`явленого обвинувачення. Так, твердження про свідому та добровільну згоду потерпілого після нанесеного удару ОСОБА_4 бути транспортованим в багажному відділенні автомобіля до гаражного приміщення є непереконливим. Даний висновок посилюється і тим, що конфлікт виник саме через незгоду потерпілого з запропонованою ОСОБА_4 ціною на транспортний засіб.

Окрім того, обвинувачені надаючи показання в судовому засіданні чітко зазначили про бажання та усвідомлення ними факту примусового утримання потерпілого в гаражному приміщенні без його волі до визначеного саме ними часу, що яскраво підтверджується зачинення будівлі ззовні, а також поміщення до оглядової ями. Наведений ними начебто суспільно-корисливий мотив незаконного позбавлення волі потерпілого, зокрема унеможливлення керування ОСОБА_6 авто в стані алкогольного сп`яніння, за фактичних обставин справи є абсолютно недоречним та вочевидь не пропорційним між вжитим заходом і досягнутим результатом. Поряд з цим, обвинувачені в судовому засіданні послідовно вказували, що доцільністю поміщення потерпілого до гаражу було бажання продемонструвати неприпустимість подібної поведінки відносно них в майбутньому, а враховуючи наявний та беззаперечний конфлікт з ОСОБА_4 , вище вказаний висновок суду є неспростовним.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника про начебто попереднє отримання дозволу від потерпілого на право керування належним йому транспортним засобом є абсолютно необґрунтованою та спростовується показаннями потерпілого, який категорично заявив про ненадання відповідного дозволу обвинуваченому. Факт надання розписки про отримання потерпілим грошових коштів від обвинуваченого ОСОБА_4 тільки підтверджує факт наявності спору щодо вартості автомобіля і як наслідок - логічно пояснює бажання останнього продемонструвати неприпустимість подібної поведінки відносно нього.

Наявність попередньої змови обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на незаконне позбавлення волі потерпілого є очевидним та підтверджується наданими ж ними показаннями, в тому числі і в судовому засіданні. Обвинувачені ще до початку позбавлення волі ОСОБА_6 усно домовились про його спільне вчинення, в тому числі і способу, забезпечивши його реалізацію відповідними діями на кожному етапі. Так, обвинувачений ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_4 про можливість поміщення потерпілого до належного йому гаражного приміщення. В свою чергу, обвинувачений ОСОБА_4 забезпечив їх транспортування та поміщення потерпілого до оглядової ями гаражу. Закриття потерпілому очей поблизу гаражного приміщення об`єктивно пояснюється небажанням обвинуваченими бути викритими, оскільки ОСОБА_3 є родичем ОСОБА_6 . В подальшому ОСОБА_3 закрив на замикаючий пристрій гараж в якому перебував потерпілий, тим самим унеможлививши вільний вихід останнього за його межі. Твердження сторони захисту щодо відсутності в діях обвинувачених попередньої змови під час вчинення злочину є не переконливими і спростовуються вище наведеними аргументами.

Окремий незбіг незначних деталей показань потерпілого ОСОБА_6 щодо безпосередньої участі у вчиненні злочинів саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснюється перебуванням його в стані алкогольного сп`яніння в темну пору доби, психологічним і емоційним станом, швидкою динамікою розвитку протиправних та агресивних дій обвинувачених, а також факт неодноразової втрати свідомості через нанесення йому тілесних ушкоджень.

Підстав для обмови обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 потерпілим по справі не встановлено. Жодних спростувань з цього приводу стороною захисту не надано. Крім того, суд вважає, що показання обвинувачених, що були надані в судовому засіданні щодо часу, способу, обставин та спільній участі вчиненні злочинів є послідовними і в цій частині узгоджуються як між собою, так і з іншими ретельно перевіреними судом письмовими доказами, які зібрані відповідно до вимог кримінального процесуального закону, і відповідно є допустимими, а відтак вважає їх достовірними та покладає в основу обвинувального вироку.

В спростування доводів обвинувачення, будь-яких клопотань на збирання чи то перевірку доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, окрім власного суб`єктивного ставлення обвинувачених до подій 17.05.2018 року, на розгляд суду надано не було.

Суд критично відноситься до показань свідка ОСОБА_11 в частині огляду ним вночі 18.05.2018 року транспортного засобу ВАЗ 2109 /д.н.з. НОМЕР_3 /, оскільки обвинуваченими під час досудового слідства ані під час слідчого експерименту за участі ОСОБА_3 , ані під час допиту слідчим суддею потерпілого ОСОБА_6 за участі ОСОБА_4 вказані обставини не повідомлялись. Окремо суд звертає увагу і на обставину, яка повинна враховуватись як така, що може вплинути на достовірність показань свідка, зокрема його перебування в товариських стосунках з ОСОБА_4 . Разом з тим, вказана обставина, що була повідомлена свідком, жодним чином не спростовує факту скоєння обвинуваченими злочину, а тому показання останнього суд визнає неналежним доказом оскільки він не містить інформації щодо предмету доказування в даному кримінальному провадженні.

Надана в розпорядження суду розписка про отримання потерплим ОСОБА_6 від обвинуваченого ОСОБА_4 грошових коштів, з урахуванням категоричного заперечення власника транспортного засобу щодо надання останньому дозволу на його керування, жодним чином не спростовує пред`явлене обвинувачення. Окрім того, текстуальний аналіз вказаної розписки саме і підтверджує відсутність досягнення згоди щодо вартості автомобіля, що в подальшому й обумовило конфліктну ситуацію між ними.

Позиція сторони захисту щодо визнання недопустимими як докази протоколів проведення слідчих експериментів з підстав відсутності підписів на кожному аркуші учасників, які брали участь у їх проведенні, є необґрунтованою, оскільки відповідної вимоги КПК не містить.
Не повне відображення в протоколах послідовність всіх дій, що відбувалась під час слідчих експериментів, компенсується переглянутими в судовому засіданні відеозаписами, достовірність яких стороною захисту не заперечувалась, а відтак підстав для їх визнання недопустимими доказами суд не вбачає. Понад те, судом надається оцінка відповідних протоколів в сукупності з електронними носіями - флеш картами, що надає об`єктивну можливість проаналізувати послідовність всіх дій, які відбувались під час проведення слідчих дій.
Оцінюючи зібрані по справі та перевірені в судовому засіданні докази у їх сукупності, співставленні та взаємозв`язку, як такі, що не викликають сумніву, суд вважає доведеним, що ОСОБА_13 за попередньою змовою групою осіб незаконно позбавив людину волі та незаконно заволодів транспортним засобом, вчиненому повторно, поєднаному з насильством, що не є небезпечним для здоров`я потерпілого, а відтак його дії кваліфікує за ч.2 ст.146 та ч.2 ст.289 КК України; а ОСОБА_3 - за попередньою змовою групою осіб незаконно позбавив людину волі, відповідно за ч.2 ст.146 КК України.
Обговорюючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчинених ним умисних злочинів, які згідно зі ст.12 КК України є: ч.2 ст.146 КК - злочином середньої тяжкості та ч.2 ст.289 КК є тяжким злочином, характер та ступінь участі у вчиненні злочинів, особу обвинуваченого: його вік та стан здоров`я, сімейний стан, соціальне становище, раніше судимого та скоєння злочинів в період іспитового строку, наявність обставини, яка обтяжує покарання рецидив злочину, за умови відсутності пом`якшуючої кримінальну відповідальність обставин, формально позитивну характеристику по місцю проживання, відсутність відомостей про перебування обвинуваченого на обліку в лікаря-нарколога та лікаря психіатра, зміст досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації, зокрема щодо високого ризику повторного вчинення злочину, позицію прокурора та потерпілого щодо призначення виду і міри покарання.

Беручи до уваги вказані обставини у їх сукупності, суд вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливо лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому необхідно призначити йому покарання за вчинені ним злочини у вигляді позбавлення волі в межах санкцій за кожний із вчинених ним злочинів, обравши при призначенні покарання за сукупністю злочинів принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим на підставі ст.70 КК України, а остаточно за сукупністю вироків - принцип часткового складання покарань на підставі ст.71 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового злочину. Підстав для застосування додаткової міри покарання у виді конфіскації майна, з огляду на позицію потерпілого та відсутність як моральних, так і матеріальних претензій до обвинувачених, суд не вбачає.
Враховуючи обґрунтованість висунутого обвинувачення, обраний судом вид покарання та особу обвинуваченого, з метою забезпечення виконання вироку суду, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та змінити попередньо обраний відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту на тримання під вартою, що відповідатиме завданням кримінального провадження. Враховуючи практику Європейського Суду з прав людини щодо неможливості утримання особи під вартою без визначення кінцевого строку такого утримання, що призводить до правової невизначеності прав такої особи, суд вважає за необхідне застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів.
Обговорюючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним умисного злочину, який згідно з ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, характер та ступінь участі у вчиненні злочину, особу обвинуваченого: його вік та стан здоров`я, сімейний стан, соціальне становище, раніше неодноразово судимого за умисні, корисливі злочини, наявність обставини, яка обтяжує покарання рецидив злочину, за умови відсутності пом`якшуючої кримінальну відповідальність обставин, формально позитивну характеристику по місцю проживання, наявність відомостей про неодноразові притягнення до адміністративної відповідальності, відсутність відомостей про перебування обвинуваченого на обліку в лікаря-нарколога та лікаря психіатра, зміст досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації, зокрема щодо високого ризику повторного вчинення злочину, позицію прокурора та потерпілого щодо призначення виду і міри покарання, та зваживши на всі фактори в сукупності приходить до переконання, про необхідність призначення йому покарання в межах санкції інкримінованої статті у виді позбавлення волі. Підстав для визнання пом`якшуючої обставиною як активне сприяння розкриттю злочину чи щире каяття суд не вбачає, оскільки в судовому засіданні ОСОБА_3 остаточно вказав, що вину в пред`явленому обвинуваченні не визнає.

Суд, з урахуванням сукупності об`єктивних та суб`єктивних передумов, а саме тяжкості, безпосереднього об`єкту, фактичних обставин вчинення обвинуваченим злочину, особи винного та інших обставин справи, що були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, приходить також до внутрішнього переконання, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 неможливе без ізоляції від суспільства зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України. Більше того, даний висновок посилюється і тим, що навіть факт перебування обвинуваченого в родинних стосунках з потерпілим не унеможливив відвернення злочину, а навпроти своїми активними діями сприяв в його реалізації.

Враховуючи обґрунтованість висунутого обвинувачення, обраний судом вид покарання та особу обвинуваченого, з метою забезпечення виконання вироку суду, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та застосувати відносно ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою, що відповідатиме завданням кримінального провадження. Враховуючи практику Європейського Суду з прав людини щодо неможливості утримання особи під вартою без визначення кінцевого строку такого утримання, що призводить до правової невизначеності прав такої особи, суд вважає за необхідне застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів.
Речові докази в кримінальному провадженні, з огляду на вимоги ст.100 КПК України, а саме автомобіль ВАЗ 2109 /д.н.з. НОМЕР_3 /, шорти та футболку, що передані під зобов`язальну розписку ОСОБА_6 залишити власнику.

Витрати на залучення експертів у зв`язку з проведенням судових експертиз по справі відсутні.

Керуючись ст.ст.368,373-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Обрати засудженому ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, взявши його під варту в залі суду, до набрання вироком законної сили, але більше ніж на 60 днів.
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.146 КК та ч.2 ст.289 КК України, та призначити йому покарання:

-за ч.2 ст.146 КК України у виді 4 років позбавлення волі;

-за ч.2 ст.289 КК України у виді 6 років позбавлення волі без конфіскації майна, що є його власністю.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вчинених злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 покарання у виді 6 /шести/ років позбавлення волі без конфіскації майна, що є його власністю.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02.10.2018 та остаточно ОСОБА_4 призначити покарання у вигляді 7 /семи/ років позбавлення волі без конфіскації майна, що є його власністю.
Змінити раніше обраний щодо ОСОБА_4 запобіжний захід - з домашнього арешту на тримання під вартою в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України - взявши його під варту в залі суду, до набрання вироком законної сили, але більше ніж на 60 днів.
Речові докази в кримінальному провадженні, з огляду на вимоги ст.100 КПК України, а саме автомобіль ВАЗ 2109 /д.н.з. НОМЕР_3 /, шорти та футболку, що передані під зобов`язальну розписку ОСОБА_6 залишити власнику.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя Прилуцького міськрайонного суду ОСОБА_1