Дата документу Справа № 336/7711/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/847/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/7711/16-к
Категорія ст. 125 ч.1, 162 ч.1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно в режимі відео конференції, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Якимівка Якимівського району Запорізької області, громадянки України, освіта середня спеціальна, заміжньої, не працюючої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч.1 ст. 162 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 на вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 10 січня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі прокурор, вважає, що вказаний вирок підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В порушення ч.1 ст. 70 КК України, суд першої інстанції взагалі остаточне покарання за ч. 1 ст. 70 КК України не призначив, тим самим не застосував закон про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню. Вказане неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність може викликати певні труднощі при виконанні зазначеного судового рішення.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд. установивши наявність зазначених у пунктах 2, 6, 7. 9. 10. 12 ч. 1 ст. 67 KK України зобов`язаний навести їх у вироку і врахувати при призначенні покарання. Обставини, передбачені пунктами 1, 3, 4, 5, 8, 11,13 ч. 1 ст. 67 КК України, суд залежно від конкретних обставин справи (зокрема, за відсутності зв`язку якоїсь із названих у цих пунктах обставин зі злочином) вправі не визнати обтяжуючими, навівши у вироку відповідні мотиви.

Натомість, відповідно до обвинувального акту та обставин кримінального провадження, визнаних судом доведеними і викладеними в мотивувальній частіші вироку, суд встановив, що ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України у стані алкогольного сп`яніння, але в порушення вказаної норми постанови Пленуму Верховного Суду України, вказану обставину не зазначив як таку, що обтяжує покарання обвинуваченої і при цьому будь-яких мотивів прийняття такого рішення не навів, чим також неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність.

Враховуючи, що виправлення допущеного судом порушення закону погіршує

становище обвинуваченої (застосування остаточного покарання та визнання обтяжуючої

обставини - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, яка не була визнана

судом першої інстанції), то воно може бути усунуто тільки шляхом ухвалення нового вироку

апеляційним судом.

Просить вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 10.01.2018 відносно ОСОБА_6 скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Визнати у якості обтяжуючої обставини «вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння».

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді 120 годин громадських робіт, за ч. 1 ст. 162 КК України покарання у виді штрафу в розмірі сімдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1190 гривен. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначити покарання за сукупністю злочинів у виді 120 годин громадських робіт та штрафу в розмірі сімдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1190 гривен, який на підставі ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинувачену, у тому числі і в останньому слові, яка просила вирок суду залишити без зміни; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Вироком Якимівського районного суду Запорізької області від 10 січня 2018 року ОСОБА_6 , визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 125 КК України та ч. 1 ст. 162 КК України, і призначено покарання за ч.1 ст. 125 КК України у виді громадських робіт строком 120 годин; за ч.1 ст. 162 КК України у виді штрафу в розмірі семидесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1190 гривень. Відповідно до ч.3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу за сукупністю злочинів з іншим видом покарання у виді громадських робіт не підлягає складанню і виконується самостійно. Початок строку відраховувати з моменту звернення вироку до виконання.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 2 серпня 2017 року приблизно о 21 годині ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи свій умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , прийшла на територію домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та через не зачиненні вхідні двері, незаконно проникла до приміщення житлового будинку, де, діючи умисно на ґрунті особистих неприязних відносин, нанесла ОСОБА_9 один удар порожньою скляною пляшкою об`ємом 0,5 л по голові, від якого остання впала на підлогу. Після чого ОСОБА_6 , продовжила свої злочинні дії та нанесла не менше чотирьох ударів руками та ногами по тулубу потерпілої, чим спричинила ОСОБА_9 гематому лівого плеча, яка кваліфікується як легкі тілесні ушкодження.
2 серпня 2017 року приблизно о 21 годині, ОСОБА_6 , маючи намір на незаконне проникнення до житлового будинку, в якому тимчасово проживала ОСОБА_9 , прийшла на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де без згоди ОСОБА_9 , грубо порушуючи вимоги ст.30 Конституції України, яка гарантує недоторканість житла та іншого володіння особи, через незачинені вхідні двері, незаконно проникла до приміщення житлового будинку, чим порушила недоторканність помешкання останньої.
ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самої обвинуваченої в судовому засіданні, де вона повністю визнавала себе винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч.1 ст. 162 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченої та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції діїОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України та ч.1 ст. 162 КК України.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції не призначив обвинуваченій ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю злочинів, є обґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом повного або часткового їх складання заміна покарань провадиться за правилами, передбаченими ст. 72 КК. Коли за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.

Таким чином, суд першої інстанції, не зважаючи на те, що призначені судом покарання, згідно з ч. 3 ст. 72 КК України за сукупністю злочинів складанню з іншими видами покарань не підлягають, мав застосувати вимоги ч. 1 ст. 70 КК України, та застосувати або принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів виключає з резолютивної частини вироку рішення суду про те, що відповідно до ч.3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу за сукупністю злочинів з іншим видом покарання у виді громадських робіт не підлягає складанню і виконується самостійно.
Між тим, доводи прокурора про скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі:
1)необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;
2)необхідності застосування більш суворого покарання;
3)скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;
4)неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Разом з тим, вимоги прокурора про призначення остаточного покарання за ч. 1 ст. 70 КК України такого ж виду і розміру покарання яке фактично призначив обвинуваченій районний суд, не відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 420 КК України, оскільки прокурор вважає, що призначене покарання останній за своїм видом та розміром є справедливим.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі прокурор не привів жодного доводу про те, чому до обвинуваченої ОСОБА_6 необхідно застосувати тільки принцип повного складання покарань на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, замість поглинення менш суворого покарання більш суворим або їх часткового складання.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора в цій частині необхідно залишити без задоволення, оскільки апеляційний суд позбавлений процесуальних можливостей розглядати апеляційну скаргу по суті, тобто погіршити становище обвинуваченої ОСОБА_6 . При цьому, апеляційний суд не може вийти за межі апеляційних вимог прокурора, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Доводи прокурора про те, що суд безпідставно не визнав обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченої вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, є також необґрунтованими, оскільки суперечать вимогам ст. ст. 91, 92, 291, 337 ч. 1 КПК України, так як з обвинувального акту вбачається, що обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_6 в ході досудового розслідування не виявленні (а.п. 3), а суд першої інстанції не вправі вийти за межі висунутого обвинувачення.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо це не погіршує становище обвинуваченого.
Колегія суддів, приймаючи до уваги, що обвинувачена ОСОБА_6 вчинила злочини невеликої тяжкості, щиро покаялася, активно сприяла в розкритті злочинів, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, позитивно характеризується за місцем проживання, керуючись роз`ясненнями п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», вважає за необхідне застосувати до останньої принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим та пом`якшити покарання останній за сукупністю злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу першого заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 10 січня 2018 року відносно ОСОБА_6 , змінити.
Виключити з резолютивної частини вироку рішення суду про те, що відповідно до ч.3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу за сукупністю злочинів з іншим видом покарання у виді громадських робіт не підлягає складанню і виконується самостійно.
На підставі ст. ст. 70 ч. 1 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 120 годин громадських робіт.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення.
Судді: