Провадження № 1-кп/761/806/2018
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю прокурора ОСОБА_2

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

сурдоперекладача ОСОБА_5

при секретарі ОСОБА_6

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Києві у матеріали обвинувального акту з реєстром матеріалів досудового розслідування, у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст. 186 КК України (внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0009637 від 13.08.2017 року)

В С Т А Н О В И В:

Обвинувальний акт з додатками (реєстром матеріалів досудового розслідування), відносно ОСОБА_3 , по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст. 186 КК України (внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0009637 від 13.08.2017 року) надійшов на розгляд Шевченківського районного суду м. Києва 07 вересня 2017 року.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні вказав на те, що обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування відповідає вимогам ст.ст. 109, 291 КПК України, а тому у суду наявні підстави для призначення обвинувального акту до судового розгляду. Також повідомив суду, що під час досудового розслідування не залучався перекладач жестової мови для ОСОБА_3 , оскільки не було встановлено такої потреби, при процесуальних діях присутня була його мати, яка йому допомагала у розумінні того, що відбувалось під час досудового розслідування.

Захисник обвинуваченого, думку яких підтримав ОСОБА_3 , не заперечували проти призначення обвинувального акту до судового розгляду.

Потерпіла у судове засідання не з*явилась, про дату та час проведення підготовчого судового засідання була повідомлена належним чином.

Вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, вивчивши обвинувальний акт з додатками, суд приходить до висновку про наявність обгрунтованих підстав для повернення обвинувального акту прокурору, виходячи з наступного.

У судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 з 28.08.2014 року є інвалідом ІІ групи за загальним захворюванням довічно, внаслідок вад слуху. Окрім іншого ОСОБА_3 з 11.01.2017 року перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом із діагнозом «Розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів. Стан відміни».

Окрім іншого, при проведенні підготовчого судового засідання було встановлено, що ОСОБА_3 має такий ступінь вад слуху, при якому не сприймає усне мовлення навіть при підвищенні тону розмови, належним слуховим апаратом не забезпечений.

Крім того, під час судового засідання перекладач жестової мови підтвердила суду, що ОСОБА_3 не володіє жестовою мовою.

Так, відповідно до п.3 ч.2 ст.52 КПК України обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення цих вад.

Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України №8 від 24.10.2003 р. «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» під особами, які через свої фізичні або психічні вади не можуть самі реалізувати право на захист (п.2 ч.1 ст. 45 КПК, необхідно розуміти, зокрема осіб з істотними дефектами мови, зору, слуху тощо, а також осіб, які хоча і визнані осудними, але мають психічні вади, що перешкоджають самостійно захищатися від обвинувачення.

Захисник допускається до участі у справі щодо такої особи з моменту, коли було встановлено наявність у неї зазначених вад.

У той же час, як встановлено у судовому засіданні, хоча досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3 здійснювалось за участі захисника (як призначеного, так і за договором), однак останній має такий ступінь вад слуху, при яких не сприймає усне мовлення, також перебуває на нарокологічному диспансерному нагляді, тобто має таку сукупність психічних вад, при якій без залучення відповідного спеціаліста-психолога та перекладача, не був здатним повною мірою реалізувати свої права підозрюваного та обвинуваченого під час досудового розслідування, що є грубим порушенням норм КПК України та порушенням права на захист обвинуваченого, що є неприпустимим.

Окрім іншого, згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень п. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Зокрема, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України визначає, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Проте, як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 також не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки викладені у обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, є тотожними за своїм змістом формулюванню обвинувачення.

Окрім іншого, формулювання обвинувачення ОСОБА_3 викладено у неприпустимій стверджувальній формі, а саме у обвинувальному акті стверджується про те, що ОСОБА_3 скоїв закінчений замах на відкрите викрадження чужого майна (грабіж), вчинений повторно, виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з прчини, які не залежали від його волі, тобто вч инив кримінальне правопорушення. передбачене ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 186 КК України

Наведений виклад формулювання обвинуваченння, пред*явленого ОСОБА_3 свідчить про безумовне порушення презумпції невинуватості особи та забезпечення доведеності вини останнього, при пред*явленні обвинувачення, виходячи з наступного.

За загальноправовими засадами правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (ст. 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності.

Наведена обставина засідчена у Рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі «Хужин та інші проти Росії», де Європейський суд з прав людини «нагадує, що положення §2 статті 6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в §2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції (AllenetdeRibemontv. France, §35). Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буда доведена відповідно до закону (Minelliv. Switzerland). Суд чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. Суд неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого ( АДРЕСА_1 ; Nestakv. Slovakia, §§88-89)...».
Крім того аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав людини від 10.12.2009 року (остаточне 10.03.2010 року) в справі «Шагін проти України», яке звучить наступним чином: «…Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції (995_004 ), є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 (див. рішення у справі "Альне де Рібемон проти Франції" (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 35, серія A, N 308). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, "яку обвинувачено у вчиненні злочину", є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, … стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які … визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (див. висновки з відповідної практики. Достатньо мати - навіть за відсутності будь-якого формального висновку - певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним (див. рішення у справі "Бьомер проти Німеччини" (Bohmer v. Germany), N 37568/97, п. 54, від 3 жовтня 2002 року). Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють …», або ж обвинувачують у вчиненні злочину, «… та чітку заяву, зроблену за відсутості остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (див. рішення у справі "Ісмоїлов та інші проти Росії" (Ismoilov and Others v. Russia), N 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року)...».
Даний перелік Рішень Європейського суду з прав людини щодо порушення презумпції невинуватості не є вичерпним і свідчить про те, що дотримання презумпції невинуватості є вкрай важливим і недотримання якої є наслідком порушення п. 2 ст. 6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 року, ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.
Однак, у цьому кримінальному провадженні формулювання обвинувачення в обвинувальному акті, яке б відповідало вимогам кримінального процесуального закону та кореспондувалося з позицією ЄСПЛ з цього питання, зокрема висловленою у справі "Камасінскі проти Австрії" № 9783/82, п. 79, і не порушувало б презумпцію невинуватості відсутнє.
Наведені істотні порушення вимог КПК України не дають суду підстав для призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_3 , у зв`язку з чим вказаний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення зазначених недоліків.

Оскільки судом прийнято рішення про повернення обвинувального акту прокурору, розгляд питань, пов`язаних із підготовкою до судового розгляду, судом не вирішуються.

У зв`язку із зазначеним суд, керуючись ст.ст. 109, 291, 314, 395 КПК України,

У Х В А Л И В :

Обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування, у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст. 186 КК України - повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення через Шевченківський районний суд м. Києва.

Суддя ОСОБА_1