АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1226/18 Справа № 202/7834/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

законного представника ОСОБА_9

та його представника ОСОБА_10 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Олександрівка, Широківського району, Дніпропетровської області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, має неповнолітню дитину, який є військовослужбовцем «ВЧ- НОМЕР_1 », мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого

визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000272, -

встановила:

ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 25 травня 2014 року приблизно о 18 год. 30 хв. в Індустріальному районі м. Дніпро по вул. Маршала Малиновського з боку вул. Стрілкової в напрямку мосту №2 (Новий міст) рухався на автомобілі «ВАЗ 21061» реєстраційний номер НОМЕР_2 , грубо порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, з перевищенням допустимої швидкості, обмеженою дорожнім знаком 3.29 («40 км/год.»).

При наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.35.1 («пішохідний перехід») та дорожньою розміткою 1.14.1 («зебра»), розташованого в районі буд. 34 по вул. Маршала Малиновського у м. Дніпро, не переконався у відсутності на пішохідному переході пішоходів, а саме малолітнього пішохода ОСОБА_11 , заходів до зменшення швидкості, а в разі потреби зупинки для надання йому дороги не прийняв, і продовживши рух, скоїв на нього наїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди малолітньому потерпілому ОСОБА_11 , були спричинені тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося у тому, що ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом - автомобілем «ВАЗ 21061», порушив вимоги п.п. 18.1, 12.9 «б» та дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України. Невиконання п.18.1 ПДР перебуває в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Вказаним вироком дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ст. 286 ч. 2 КК України та за даним законом йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі п. "д" ст. 1 Закону України „Про амністію у 2016 році від 22 грудня 2016 року, ОСОБА_7 звільнено від відбуття призначеного вироком основного та додаткового покарання.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 :

- на користь держави кошти за проведення експертних досліджень у розмірі 491 грн. 40 коп., 589 грн. 68 коп., 703 грн. 68 коп.;

- на користь законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 - 56 653 грн. 78 коп. в рахунок спричиненої матеріальної шкоди та 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Захисник не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить вирок змінити в частині цивільного позову та відмовити ОСОБА_9 в задоволення вимог щодо заявленої матеріальної шкоди в повному обсязі, часткового задовольнивши моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що розмір шкоди, який підлягає стягненню з обвинуваченого, є занадто завищеною.

Вказує, що з ОСОБА_7 на ліки та лікарські засоби ОСОБА_11 стягнуто за чеками та квитанціями на 15 923 грн. 78 коп., хоча згідно розрахунку самого позивача, він надав суду квитанцій та чеків лише на 15 861 грн. 73 коп.

Позивач чеками та квитанціями підтвердив факт придбання ліків та лікарських засобів, але не навів доказів їх застосування самими потерпілим.

З обвинуваченого стягнуто 1 250 грн. на ортодонтичне лікування системи апаратів МРС, що планується, оплата за яке не підтверджена жодним з платіжних документів, а тому є недоведеною.

Також з ОСОБА_7 стягнуто 39 480 грн. відповідно до довідки дитячого центру «Сонячні Лучики» від 04.12.2017 року, однак даний документ не підтверджує надання послуг з лікування потерпілого.

Цивільна відповідальність обвинуваченого, цивільного відповідача ОСОБА_7 на момент ДТП, була застрахована на підставі полісу № 2167666 в ПрАТ «СК «Дніпроінмед», що мається в матеріалах провадження, яка 09.02.2016 року була переймована в ПрАТ СК «Дім страхування». Тому оскільки позивач не залучив до розгляду свого позову страховика ОСОБА_12 . ПрАТ СК «Дім страхування», а відповідач не надав своєї згоди н стягнення збитків заподіяних ДТП особисто з нього, то відповідно до ст. 1194 ЦК України та п. 16 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляд у цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавала шкоди у відповідному розмірі.

Вказує, що підстави заявленої потерпілою стороною моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. не визначені, та в позовній заяві не конкретизовані, тому дана сума не відповідає принципу розумності та доцільності.

Під час апеляційного розгляду захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, просили її задовольнити, а вирок змінити.

Прокурор, законний представник малолітнього потерпілого та його представник, заперечували проти задоволення поданої апеляційної скарги, просили вирок залишити без зміни як законний та обґрунтований.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Суд першої інстанції, провів судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданої апеляційної скарги, згідно ст. 404 КПК України,

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України - вірна та ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.

При обранні обвинуваченому виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину та наслідки, що настали, дані про особу обвинуваченого обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання

Тому висновок суду першої інстанції про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, є обґрунтованим та відповідає вимогам ст.ст. 65 67 КК України, а призначене судом покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 , та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Обґрунтованим та законним є рішення суду і про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного основного і додаткового покарання, на підставі п. «д» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника щодо незаконності задоволення позовних вимог потерпілої сторони про відшкодування матеріальної шкоди, та часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Як вбачається з вироку, визначаючи розмір матеріальної шкоди, судом було враховано суму коштів, витрачену на ліки та лікарські засоби, підтверджені чеками та квитанціями, всього на суму 15 923 грн. 78 коп.

За підрахунками потерпілого, дана сума складає 15 861 грн. 73 коп., однак, на переконання колегії суддів, має місце математична помилка, а тому висновки суду в цій частині законні та обґрунтовані.

Даний висновок стосується і рішення суду про стягнення з обвинуваченого витрат на лікування малолітнього потерпілого системою апаратів MRC у сумі 12 500 грн., а також витрат на лікування та реабілітацію останнього в ДЦ «Солнечные Лучики» в загальній сумі 39 480 грн., що підтверджено доказами, обґрунтовано визнаними судом належними і допустимими.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 16 постанови № 4 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості, відсутності клопотань зі сторони захисту про залучення належного відповідача, доводи захисника про необхідність відмови в задоволенні цивільного позову через незалучення до справи страховика є необґрунтованими та безпідставними.

Задовольняючи позовні вимоги потерпілого про відшкодування спричиненої моральної шкоди в повному обсязі, судом першої інстанції враховано характер і обсяг фізичних і моральних страждань малолітнього потерпілого, який отримав тяжкі тілесні ушкодження у віці 5 років і 6 місяців, негативний вплив на фізичний розвиток дитини, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках дитини та її родини, а також вимоги розумності та справедливості.

Тому, рішення суду про задоволення позовних вимог та стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим.

Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційної скарги захисника, та скасування або зміни вироку суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.

Істотні порушення процесуального закону, які б потягли за собою безумовне скасування, по справі не встановлено.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4