Апеляційний суд Рівненської області
__________________________________________________копія:___
У Х В А Л А
Іменем України

14 червня 2018 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №00001037 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає у АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

за участі:
секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИЛА:

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_4 просить змінити вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2018 року відносно нього та призначити судом апеляційної інстанції йому покарання за вчинений злочин, передбачений ч.1 ст.121 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили обрано у вигляді тримання під вартою. Строк покарання встановлено рахувати з 01 лютого 2018 року. Цивільний позов КЗ «Рівненська обласна клінічна лікарня» до ОСОБА_4 про стягнення витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування особи, потерпілої від злочину, задоволено повністю. Стягнуто до обласного бюджету Рівненської області на рахунок Департаменту фінансів Рівненської обласної державної адміністрації грошові кошти у сумі 2646 (дві тисячі шістсот сорок шість) грн. 91 (дев`яносто одну) коп. витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_9 .. Судом також було вирішено питання щодо речових доказів.

Обвинувачений ОСОБА_4 мотивує вимоги апеляційної скарги тим, що призначене судом першої інстанції покарання за вчинений злочин у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років він уважає таким, що за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі, згідно характеризуючих даних, оскільки він в судовому засіданні вину у вчиненому злочині визнав повністю, надавши суду детальні показання стосовно обставин його вчинення, щиро розкаявся, активно сприяв його розкриттю, раніше не судимий. Також зазначає, що потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні суду першої інстанції заявив, що претензій до нього не має, у ході розгляду кримінального провадження пояснив, що вважає за недоцільне призначати обвинуваченому (тобто йому) покарання пов`язане з позбавленням волі, а потерпілому ОСОБА_9 , в свою чергу, було відшкодовано усі, завдані кримінальним правопорушенням збитки, зокрема рідними було оформлено кредитний договір з цією метою, а тому вважає, що наявні підстави для пом`якшення йому судом апеляційної інстанції покарання, а саме для застосування положень ст.69 КК України при призначенні йому такого покарання за ч.1 ст.121 КК України.

За вироком суду першої інстанції, 28 червня 2017 року, приблизно о 23-й год. 20 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння на подвір`ї багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклого побутового конфлікту з ОСОБА_9 , умисно наніс отстанньому один удар кухонним ножем в область грудей, чим спричинив проникаюче поранення грудної клітки справа з пошкодженням міжреберних судин та верхньої долі правої легені з наявністю колото-різаної рани на грудній стінці справа по передньо-ключичній лінії в ділянці 3-го міжребер`я ускладнене пневмогемотораксом, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя.
Під час апеляційного розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_4 від послуг захисника ОСОБА_8 , який за клопотанням обвинуваченого був призначений Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Рівненській області, відмовився.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_4 , який підтримав, подану ним апеляційну скаргу і просив її задовольнити та змінити вирок суду першої інстанції, пом`якшившити йому покарання, та одночасно звільнивши від його відбування, пояснення захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , який просив застосувати ст.75 КК України до його підзахисного, тим самим частково задовольнивши апеляційну скаргу обвинуваченого, думку прокурора про відмову в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та залишення без змін вироку суду першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 , як убачається із вироку, є обгрунтованими, так як ОСОБА_4 не заперечував, а навпаки повністю визнав свою вину у вчиненні даного злочину, у зв`язку із чим судом було прийнято, у порядку ч.3 ст.349 КПК України, процесуальне рішення про визнання недоцільним дослідження доказів кримінального провадження на доведення вини ОСОБА_4 , оскільки обставини вчинення кримінального правопорушення іншими учасниками провадження не оспорювались також.

Апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_4 містить доводи щодо незаконності вироку в частині призначеного йому покарання, а саме через суворість такого покарання у зв`язку із невідповідністю ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, а тому, на його думку, можливо було би призначити більш м`яке покарання, а саме із застосуванням ст.69 КК України, тобто нижчого від найнижчої межі, встановленої у санкції частини статті закону України про кримінальну відповідальність.

У п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 (з послідуючими змінами) «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання за вчинений злочин, передбачений ч.1 ст.121 КК України, суд першої інстанції врахував пом`якшуючі йому покарання обставини, а саме - те, що обвинувачений у вчиненому щиро розкаявся та сприяв розкриттю, вчиненого ним злочину та обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, та його особу, який за місцем проживання характеризується посередньо.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 неможливе без ізоляції його від суспільсьтва, а тому призначив покарання у виді позбавлення волі на певний строк, однак визнав за доцільне обвинуваченому обрати мінімальний строк, передбачений санкцією ч.1 ст.121 КК України, тобто на строк 5 (п`ять) років.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуваннямм винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків, засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

З даного приводу у п.8 вищезгаданої Постанови, Пленуму ВСУ також роз`ясниив, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник ОСОБА_7 наполягав на застосуванні відносно ОСОБА_4 положень ст.75 КК України, у ході зміни вироку та просив прийняти рішення про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, оскільки, із урахуванням конкретних обставин кримінального провадження таке звільнення ОСОБА_4 з покладенням на нього обов`язків, визначених у ст.76 КК України можливе.

У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення у межах апеляційної скарги.

Частиною третьою ст.403 КПК України встановлено, що до початку апеляційного розгляду особа, яка подала апеляційну скаргу, має право змінити та/або доповнити її. У такому разі суд апеляційної інстанції за клопотанням осіб, які беруть участь в апеляційному розгляді, надає їм час, необхідний для вивчення зміненої апеляційної скарги і подання заперечень на неї.

Обвинувачений ОСОБА_4 змін та доповнень до апеляційної скарги під час підготовки до апеляційного розгляду його скарги та до початку апеляційного розгляду не подавав та не заявляв, а тому його твердження про часткову підтримку позиції захисника ОСОБА_7 з приводу застосування ст.75 КК України та звільнення з-під варти не є обгрунтованими.

Підготовка до апеляційного розгляду проводилась за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 у межах вимог такої скарги, копія якої надсилалась учасникам судового провадження.

Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване, що слідує з роз`яснень п.9 згаданої Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання», однак колегія суддів ураховує, що ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження від умисно нанесеного удару ножем в область грудей від ОСОБА_4 , якого останній заздалегідь тримав при собі, тобто вчинений злочин, є таким, що посягає на життя потерпілого та є тяжким, згідно ст.12 КК України.

Разом з тим, оскільки покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність, то враховуючи пом`якшуючі покарання обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину ОСОБА_4 і впливають на можливість пом`якшення йому покарання, суд апеляційної інстанції уважає за можливе призначити ОСОБА_4 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч.1 ст.121 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, яке буде необхідне та достатнє для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів.

В основу такого рішення, колегія суддів покладає те, що ОСОБА_4 раніше судимий не був, потерпілий ОСОБА_9 до обвинуваченого жодних претензій не має на даний час, що підтверджується розпискою останнього про отримання від ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн., а також, з наданих у судовому засіданні документів, які за клопотанням сторони захисту долучені до матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 за місцем проживання характеризується позитивно.

За вимогами п.п. 1, 4 ч.1 ст.408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити оскаржуваний вирок суду першої інстанції, тим самим задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки та 6 (шість) місяців, яке буде необхідним і достатнім для нього та попередить, на думку колегії суддів, вчинення злочинів ОСОБА_4 злочинів у майбутньому.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 - задовольнити.

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2018 року у кримінальному провадженні №00001037 відносно ОСОБА_4 у частині призначеного обвинуваченому покарання змінити та вважати ОСОБА_4 засудженим відповідно до вироку суду першої інстанції за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, до покарання із застосуванням ст.69 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення цим судом та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_4 у той самий строк з дня вручення йому копії цієї ухвали.

Суддя-доповідач - підпис ОСОБА_1

Судді: підписи ОСОБА_2

ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: сулддя-доповідач: ОСОБА_1