Провадження №11-кп/772/594/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 серпня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2018 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про його звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання, заміни призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк,

в с т а н о в и в:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про його звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання, заміни призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, в якому він зазначив, що він фактично відбув покарання у місцях позбавлення волі близько 20 років, а тому він відбув максимальну міру покарання за злочин.

Розглянувши клопотання, суд першої інстанції відмовив в його задоволенні, посилаючись на відсутність на те законних підстав.
Вважаючи рішення суду незаконним через неправильне застосування кримінального закону, що призвело до неправильного вирішення його клопотання, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та звільнити його від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання або ж замінити йому довічний термін ув`язнення на позбавлення волі не більше 25 років.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Висновок суду про необхідність залишення клопотання засудженого ОСОБА_7 без задоволення є законним та обґрунтованим, зважаючи на наступні обставини.

Згідно матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду від 22.07.1999 року, за вчинення злочинів, передбачених п.п. «г,ж,з» ст. 93, ч. 4 ст. 140, ч. 4 ст. 141, ч. 2 ст. 17, ч. 4 ст. 81, ч. 3 ст. 142, ч. 4 ст. 117, ч. 2 ст. 118, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) з призначенням покарання у виді смертної кари з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Ухвалою Верховного Суду України від 14.09.1999 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без змін. Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 23.07.2000 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 22.07.1999 року щодо ОСОБА_7 змінено. Вважати ОСОБА_7 засудженого по п.п. «г,ж,з» ст. 93, ч. 4 ст. 140, ч. 4 ст. 141, ч. 2 ст. 17, ч. 4 ст. 81, ч. 3 ст. 142, ч. 4 ст. 117, ч. 2 ст. 118, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22.08.2016 року у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано засудженому ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 25.12.1998 року по 14.09.1999 року включно за вироком Дніпропетровського обласного суду від 22.07.1999 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
З вироку суду вбачається, що ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений в тому числі за вчинення умисного вбивства при обтяжуючих обставинах (ст. 93 КК України 1960 року) в період до 29.12.1999 року та на той час санкцією вказаної статті передбачалось покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі або смертної кари.
Рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 вирішено, що положення Кримінального кодексу України 1960 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 № 1483-ІІІ, яким смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 3, 8, частини першої ст. 58, п. 22 ч. 1 ст. 92, ч. 2 ст. 152 Конституції України, ст. 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», ч. 2 ст. 6 Кримінального Кодексу України 1960 р., ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Кримінального кодексу України 2001 р. треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року зі змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Відповідно до положень статті 25-2 КК України ( в редакції 1960 року) довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 є безпідставні та необґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2018 року, якою в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям його строку, заміни призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк відмовлено, - без зміни.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: (підписи)

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Згідно з оригіналом: