Постанова

Іменем України
25 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 562/2361/16-к

провадження № 51-3152км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), потерпілої ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000664, відносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу за вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 30 грудня 2014 року за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців,
за ч. 1 ст. 121 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
Апеляційним судом Рівненської області вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому покарання та звільнення від відбування покарання скасований та 20 червня 2017 рокуухвалений новий вирок, яким ОСОБА_8 призначено покарання за ч. 1 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В іншій частині вирок залишено без змін.

ОСОБА_8 взято під варту в залі суду; ухвалено обчислювати йому початок строку відбування покарання з 20 червня 2017 року.
У цьому ж кримінальному провадженні ухвалені такі судові рішення:
вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 02 листопада 2016 року, за яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК;
ухвала Апеляційного суду Рівненської області від 01 лютого 2016 року, за якою вказаний вирок скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
ОСОБА_8 засуджений за те, що він 10 серпня 2016 року приблизно о 01:00 у будинку АДРЕСА_2 під час суперечки, яка виникла на ґрунті ревнощів, умисно завдав ОСОБА_7 удар лезом ножа по тулубу, спричинивши останній тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у виді проникаючої колото-різаної рани правої половини грудної клітки.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить вимогу про зміну вироку суду апеляційної інстанції відносно ОСОБА_8 з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого внаслідок суворості. Зазначає, що апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розміру покарання, не врахував усіх обставин, які його пом`якшують, та обрав надто суворе покарання. Вказує на необґрунтованість висновку апеляційного суду про неможливість виправлення ОСОБА_8 в разі його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник та потерпіла вважали, що касаційну скаргу необхідно задовольнити.
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника і вважала, що вирок апеляційного суду необхідно залишити без зміни.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК не оспорюються у касаційній скарзі засудженого.
Доводи захисника про те, що суд апеляційної інстанції обрав ОСОБА_8 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, а також необґрунтовано дійшов висновку про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання, є безпідставними.

За матеріалами кримінального провадження Верховним Судом установлено, що суд апеляційної інстанції, перевіряючи в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 , звернув увагу, що суд, приймаючи рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, не врахував обставин, які свідчать про те, що застосування ст. 75 КК не сприятиме його виправленню та попередженню вчинення ним нових злочинів. При цьому апеляційний суд послався на те, що ОСОБА_8 , який був засуджений попереднім вироком від 30 грудня 2014 року за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, знову вчинив аналогічний умисний тяжкий злочин. Урахувавши також обставину, яка обтяжує покарання рецидив злочинів, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Верховний Суд вважає, що наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_8 являє підвищену суспільну небезпечність, тому погоджується з таким рішенням суду апеляційної інстанції.
Таким чином, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства, а отже, і про безпідставність рішення суду першої інстанції щодо його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Водночас, з урахуванням наявності декількох пом`якшуючих покарання обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та з урахуванням особи ОСОБА_8 апеляційний суд дійшов висновку про можливість призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК, обравши його нижчим від найнижчої межі, передбаченої санкцією закону.
Таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, воно є необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Що стосується доводів захисника про необхідність звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, тослід узяти до уваги таке. У даному кримінальному провадженні при скасуванні вироку відносно засудженого від 02 листопада 2016 року суд апеляційної інстанції в ухвалі від 01 лютого 2016 року зазначив, що в разі підтвердження обсягу обвинувачення, яке раніше було визнане судом доведеним, застосування ст. 75 КК відносно ОСОБА_8 слід вважати таким, що не відповідає вимогам кримінального закону. Оскільки суд першої інстанції при новому розгляді не врахував висновків і мотивів апеляційного суду, які відповідно до вимог ч. 3 ст. 415 КПК є обов`язковими, то рішення апеляційного суду про необхідність призначення засудженому покарання без застосування ст. 75 КК є обґрунтованим, а доводи захисника непереконливими.

Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_8 покарання та ухвалюючи свій вирок, апеляційний суд навів підстави для прийняття такого рішення. Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обгрунтованість вироку апеляційного суду відносно засудженого ОСОБА_8 , перевіркою кримінального провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК та § 3 Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Апеляційного суду Рівненської області від 20 червня 2017 року відносно засудженого ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3