Справа № 473/4378/15-к
Веселинівський районний суд Миколаївської області
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.10.2018смт Веселинове

Веселинівській районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Веселинове Миколаївської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000987від 29.04.2015 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенськ Миколаївської області, громадянина України, українця, з професійно-технічною освітою, неодруженого, має на утриманні 2-х неповнолітніх дітей, працює слюсарем Вознесенського управління експлуатації газового господарства ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Вознесенськ Миколаївської області, громадянина України, українця, з неповною середньою освітою, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 162 КК України, -

У судовому розгляді справи приймали участь сторони кримінального провадження: процесуальний прокурор Вознесенської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , обвинувачені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , захисник ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_8 , потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , представник потерпілих ОСОБА_14 ,

В С Т А Н О В И В :

Суд вважає доведеним, що обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинили незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, незаконне проникнення до житла та умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, за наступних обставин.

Так, 20.05.2015 близько 22 год. 00 хв., ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 прийшли до домоволодіння ОСОБА_9 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки раніше останній продав ОСОБА_3 неякісне насіння. Під час спілкування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з ОСОБА_9 виникла сварка, яка переросла у бійку. Після бійки у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виник умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом автомобілем «ВАЗ-2104», що знаходився у володінні та користуванні ОСОБА_9 .
З метою реалізації умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом автомобілем «ВАЗ-2104», номерний знак НОМЕР_1 , який знаходився у володінні та користуванні ОСОБА_9 , ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 виїхали з подвіря домоволодіння на вказаному автомобілі, який відігнали до місця проживання ОСОБА_3 . Автомобіль повернутий потерпілому ОСОБА_9 працівниками поліції.
20.05.2015 близько 22 год. 00 хв., ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 прийшли до домоволодіння ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки раніше останній продав ОСОБА_3 неякісне насіння, та без дозволу власника будинку відчинили вхідну калитку і незаконно, протиправно, умисно, зайшли на подвіря домоволодіння ОСОБА_9 . У цей час на подвіря з приміщення будинку вийшов ОСОБА_9 , та побачивши ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , запитав у них, з якою метою без дозволу перебувають на його подвірї. Одразу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 почали висловлювати ОСОБА_9 погрози насильством щодо продажу неякісного насіння. Після чого, ОСОБА_9 забіг у приміщення коридору будинку та намагався по міському телефону викликати міліцію, у свою чергу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 також зайшли у будинок, де ОСОБА_3 ножем перерізав телефонний кабель. Потім ОСОБА_9 вибіг на подвіря домоволодіння, де ОСОБА_3 і ОСОБА_4 спричинили йому тілесні ушкодження.
Своїми діями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушили конституційне право потерпілого ОСОБА_9 на недоторканість житла.
Крім того, 20.05.2015 близько 22 год. 00 хв., ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , перебуваючи на території подвір`я домоволодіння ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_3 , на ґрунті особистих неприязних стосунків, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з одного боку та ОСОБА_9 виникла сварка. У ході сварки у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виник умисел на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. З метою реалізації умислу на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , ОСОБА_4 наніс близько 2-3 ударів дерев`яною палицею в область попереку і лопатки та один удар в тім`яну частину голови ОСОБА_9 , в результаті чого останній впав на землю, після чого ОСОБА_3 наніс близько 3-4 ударів кулаками рук в область голови та близько 2-3 ударів ногами в область тулуба ОСОБА_9 , внаслідок чого останньому нанесені тілесні ушкодження у вигляді забійної рани в тім`яній ділянці та в ділянці обличчя, крововиливи в ділянці попереку та в ділянці лопатки, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, за ч. 2 ст. 125 ККУкраїни визнав, за ч. 1 ст. 162 КК України не визнав. Показання давати суду відмовився. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 визнав частково, лише в частині моральної шкоди.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289 КК України, за ч. 2 ст. 125 КК України визнав вину повністю, за ч.1 ст. 162 КК України не визнав. Показання давати суду відмовився. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 визнав частково, лише в частині моральної шкоди.
Вина ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч.1 ст. 162, ч. 2 ст. 125 КК України, підтверджується:
Показами потерпілого ОСОБА_9 , який суду пояснив, що до події, яка трапилась 20.05.2015 року знав обвинуваченого ОСОБА_3 як клієнта, який купував у нього насіння та отрутохімікати. Крім того додав, що ОСОБА_3 був винен його певну суму коштів за придбаний товар. 20.05.2015 року близько 22 год. 00 хв. до його будинку прийшов ОСОБА_4 , який повідомив йому, що з ним хоче поговорити ОСОБА_15 з приводу насіння. На що він відповів, що не знає такої особи та нехай приходить вдень, в робочий час до магазину та зачинивши двері пішов до будинку ставити чайник. Після цього почув шум на подвір`ї, а коли вийшов подивитись побачив на подвір`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які повідомили йому, що хочуть з ним поговорити, однак він відповів, що говорити та вирішувати будь-які питання в пізню годину не буде. Після чого, він відчинив ворота та почав їх виганяти з подвір`я, на що обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повідомили, що нікуди не підуть поки з ним не поговорять. Він сказав обвинуваченим, що буде викликати міліцію за те, що вони незаконно проникли на територію його домоволодіння та пішов до будинку. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 пішли за ним до будинку. ОСОБА_3 дістав ножа, яким перерізав дріт телефону, а потім наніс йому ножове поранення в область скроні. ОСОБА_9 відразу вийшов на подвір`я та почав шукати мобільний телефон, щоб з нього зателефонувати до поліції. Після чого, обвинувачені вийшли за ним на подвір`я, а ОСОБА_4 наніс йому 3-4 удари по голові палицею, яка знаходилась у мішку та яку обвинувачені принесли з собою. Після нанесених ударів в нього пішла кров та він впав, втративши свідомість на 2-3 хв. Потім підійшов ОСОБА_3 та нанісши йому близько 2-3 удари в область тулуба та голови, почав запитувати, де він бере насіння. Після чого ОСОБА_4 сказав ОСОБА_3 : «Добивай його», після чого ОСОБА_9 втік та сховався за теплицями. ОСОБА_4 побіг за ним, однак не знайшовши його повернувся назад до подвір`я. Після чого обвинувачені виїхали з двору на його автомобілі, а ОСОБА_9 повернувся до будинку та зателефонував до поліції. Автомобіль повернули о 05:00 год. працівники поліції, який вони знайшли біля будинку ОСОБА_3 . Автомобіль був пошкоджений, з нього були зняті номерні знаки, які обвинувачені сховали десь на річці. Крім того, потерпілий додав, що лікувався амбулаторно, оскільки не було на кого залишити магазин та після того декілька разів втрачав свідомість в магазині.
Також, крім зазначених вище показань потерпілого ОСОБА_9 , вина обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч.1 ст. 162, ч. 2 ст. 125 КК України, підтверджується:
1) висновками експерта № 192, 527 від 21.06.2015 року та 12.10.2015 року, відповідно яких у потерпілого ОСОБА_9 виявлено крововиливи в ділянці попереку зліва, лопатки зліва. Крововиливи виникли від дії тупих предметів. Крововиливи виникли за 6-24 годин до судово-медичного огляду; у потерпілого ОСОБА_9 мали місці забійні рани в тім`яній ділянці та в ділянці обличчя, крововиливи в ділянці попереку та в ділянці лопатки. Тілесні ушкодження виникли від дії тупих предметів, рани могли виникнути від дії тупих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею. Тілесні ушкодження виникли до звернення у лікарню, куди звернувся 21.05.2015 року о 00 годині 30 хвилин. Рани відносяться до легких, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, крововиливи відносяться до легких тілесних ушкоджень ( т.1 а.п. 132-137);
2) протоколом огляду місця події від 21.05.2015 року, який складено слідчим в присутності понятих та потерпілого ОСОБА_9 , місцем огляду є приватний будинок за адресою: АДРЕСА_3 , описано огорожу будинку та її стан; на подвір`ї з лівої сторони на цементі зафіксовані плями бурого кольору, на воротах аналогічні плями, з яких зроблено змиви (т.1 а.п. 138);
3) протоколом огляду місця події від 21.05.2015 року, який складено слідчим в присутності понятих, відповідно до якого місцем огляду є ділянка місцевості, яка розташована у м. Вознесенську, по вулиці Залізничній, напроти домоволодіння № 7; на узбіччі дороги розташований автомобіль ВАЗ 2104 червоного кольору, номер рами НОМЕР_2 . Державні реєстраційні номерні знаки на транспортному засобі відсутні; зафіксовані подряпини, двері зачинені не на замок. В салоні автомобіля знаходиться папка, в якій довіреність (ВРР № 814909) про користування транспортним засобом ВАЗ 2104, державний номер НОМЕР_1 , страховий поліс № АС 2462980, свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу НОМЕР_3 , посвідчення водія на ім`я ОСОБА_9 НОМЕР_4 (т.1 а.п. 139);
4) постановою про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів від 21.05.2015 року, згідно якої визнано речовими доказами: коврик з водійського сидіння транспортного засобу ВАЗ 2104; кофта та штани чоловічі зі слідами РБК, які вилучені у підозрюваного ОСОБА_3 ; один паперовий конверт зі слідами РБК, вилучений з подвір`я домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 ; один паперовий конверт зі слідами РБК, вилучений з воріт домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 ; один полімерний пакунок, в якому знаходиться частина дерев`яної палиці, яка вилучена за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.п. 140);
5) протоколом впізнання від 21.05.2015 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_4 , який 20.05.2015 року спільно з ОСОБА_3 проник на територію його домоволодіння, спричинив йому тілесні ушкодження та заволодів його автомобілем (т.1 а.п. 142-144);
Дії обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 125 КК України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, незаконне проникнення до житла та умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що дії обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кваліфіковані вірно та обвинувачення останніх за ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 125 КК України є доведеним.
Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 органом досудового розслідування обвинувачуються у тому, що ОСОБА_3 за невстановлених обставин, у невстановлений слідством час, незаконно, умисно без передбаченого законом дозволу, умисно придбав ручну гранату типу РГД-5, достовірно знаючи, що вказаний предмет відноситься до бойових припасів, приніс за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де незаконно зберігав. 28.04.2015 близько 23 год. 00 хв., ОСОБА_3 приніс до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 , та передав ОСОБА_4 ручну гранату типу РГД-5 для здійснення вибуху. ОСОБА_4 28.04.2015 року близько 23 год. 00 хв., перебуваючи біля будинку за адресою: АДРЕСА_4 , з метою подальшого вчинення хуліганських дій, умисно взяв у ОСОБА_3 ручну гранату типу РГД-5, достовірно знаючи, що вказаний предмет відноситься до бойових припасів, утримуючи спусковий важіль гранати, стиснувши запобіжну чеку витягнув її за кільце із запалу та кинув на територію домоволодіння ОСОБА_10 , внаслідок чого, здійснився вибух.
Також, 28.04.2015 близько 23 год. 00 хв., ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 , маючи єдиний умисел, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дії, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, направлений на хуліганські дії, вчинені способом небезпечним для життя багатьох осіб, з хуліганських мотивів, тобто з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи правила взаємоповаги, засади моральності, з особливою зухвалістю, ігноруючи існуючі в суспільстві елементарні правила моралі та прагнучи показати свою зневагу до таких правил і норм поведінки, діючи спільно у групі, із застосуванням предмету, спеціально пристосованого та заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, прийшли в громадське місце, а саме до будинку за адресою: АДРЕСА_4 , в якому проживають ОСОБА_10 , його дружина ОСОБА_11 , донька ОСОБА_12 та зять ОСОБА_13 .
Перебуваючи біля будинку за вищевказаною адресою, ОСОБА_3 викрутив пробку з трубки корпусу і вкрутивши запал в ручну гранату типу РГД-5 передав ОСОБА_4 , щоб останній здійснив вибух у подвір`ї будинку потерпілих.
ОСОБА_4 , отримавши гранату типу РГД-5, утримуючи спусковий важіль гранати, стиснувши запобіжну чеку витягнув її за кільце із запалу та кинув під навіс біля автомобіля «Газель», д/н НОМЕР_5 , що знаходився у подвір`ї домоволодіння, у результаті чого здійснився вибух.
Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , виявляючи своє зневажливе ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загально визнаних правил поведінки і моральності, умисно вчинили злочинні хуліганські дії, які призвели до пошкодження майна ОСОБА_10 , а саме автомобіля «Газель», д/н НОМЕР_5 , металевого навісу та тривалого порушення спокою усієї родини у нічний час з використанням ручної гранати типу РГД-5, що створило реальну загрозу для життя та здоров`я громадян.
Дії обвинуваченого ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 263 КК України, тобто носіння, зберігання, придбання, передача бойових припасів без передбаченого законом дозволу.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 263 КК України, тобто носіння, придбання, зберігання, бойових припасів без передбаченого законом дозволу.
Крім того, дії обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 4 ст. 296 КК України, хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинені групою осіб, із застосуванням іншого предмета, спеціально пристосованого та заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
Обвинувачений ОСОБА_3 вину у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України, не визнав. При цьому пояснив, що гранату не носив, не придбавав, не зберігав, ніяких хуліганських дій відносно потерпілих не вчиняв. Грошей в якості компенсації потерпілим не давав, вибачень не просив, на відеозапису, що зафіксоване з камери спостереження, присутній не був. Позови потерпілих за даними епізодами не визнав. Інші пояснення давати суду відмовився.
Обвинувачений ОСОБА_4 вину у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 263, за ч. 4 ст. 296 КК України не визнав. При цьому пояснив, що гранату не носив, не придбавав, не зберігав, ніяких хуліганських дій відносно потерпілих не вчиняв. Грошей в якості компенсації потерпілим не давав, вибачень не просив, на відеозапису, що зафіксоване з камери спостереження, присутній не був. Позови потерпілих за даними епізодами не визнав. Інші пояснення давати суду відмовився.
Потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що 28.04.2015 року у вечірній час відпочивав вдома в одній із кімнат власного будинку. В цей час дружина ОСОБА_11 та зять ОСОБА_13 порались по господарству, а донька ОСОБА_12 разом з онукою також відпочивали в кімнаті. Близько 23:27 годині до кімнат, де він відпочивав забігла дружина та повідомила йому про вибух на подвір`ї. Вибігши на подвір`я побачив сильний дим та подумав, що вибухнув автомобіль, який стояв на подвір`ї. Коли дим розсіявся побачив, що в автомобіля пробиті колеса та він має пошкодження. Після чого викликав поліцію, які приїхавши до будинку та передивившись відео з камери спостереження повідомили, що вибух стався від гранати, яку кинули два чоловіки. Хто саме кинув гранату він не знав. Вже 21.05.2015 року до будинку приїхали працівники поліції, з якими був обвинувачений ОСОБА_4 та з яким проводився слідчий експеримент, під час якого останній розповів як кинув вибухівку до подвір`я потерпілого. 22.05.2015 року працівники поліції привезли до його подвір`я обвинуваченого ОСОБА_3 , з яким проводили слідчий експеримент. Крім того, додав, що до цієї події він мав дружні стосунки з обвинуваченим ОСОБА_3 разом працювали на газовій дільниці. ОСОБА_4 працював у ОСОБА_3 на теплицях. ОСОБА_3 звертався до нього з питанням відшкодувати шкоду за пошкоджений автомобіль, сплатив за ремонт пошкодженого автомобіля. Також потерпілий пояснив, що в результаті вчиненого злочину сталося загострення наявних у нього хронічних захворювань, оскільки він перебуває на обліку в неврології з приводу гіпертонічного захворювання. У зв`язку з чим просить стягнути заподіяну моральну шкоду, яку обґрунтовує заподіянням шкоди його здоров`ю та майну, а також порушенням нормального життя його сім`ї.
Потерпіла ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що 28.04.2015 року о 23:27 годині була вдома, поралась по господарству разом з зятем корбою ОСОБА_16 . Донька ОСОБА_12 разом з онукою та чоловік ОСОБА_10 відпочивали у кімнатах. Почула сильний вибух, після чого забігла до кімнати, де відпочивав чоловік ОСОБА_10 та почала його будити. Вибігши на подвір`я спочатку подумала, що зірвався автомобіль, який стояв на подвір`ї, оскільки біля нього було багато диму. Коли вони передивися відео з камери спостереження, то побачили, як два невідомі чоловіки підійшли до подвір`я та один з чоловіків щось кинув на подвір`я, після чого відбувся вибух. Після цього відразу зателефонували до поліції, які приїхавши, знайшли на подвір`ї уламки від вибухівки. 21.05.2015 року о 20:00 год. до подвір`я під`їхали працівники поліції разом з ОСОБА_4 , з яким проводили слідчий експеримент, а 22.05.2015 року працівники поліції привезли ОСОБА_3 , з яким також проводили слідчий експеримент. На слідчому експерименті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 показали, як кидали вибухівку до подвір`я. Також потерпіла пояснила, що ОСОБА_3 відшкодував на попередніх судових засіданнях 2000 грн. шкоди.
Потерпілий ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що 28.04.2015 року близько 23:00 год. знаходився у ванній кімнаті житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_4 . В цей час почув сильний вибух, однак спочатку не надав цьому значення. Вийшовши з ванної кімнати побачив ОСОБА_11 , яка бігала по будинку та кричала, що зірвався автомобіль. Вийшовши на подвір`я, побачив дим від вибуху. Потім приїхали працівники поліції, які знайшли на території подвір`я будинку уламки від вибухівки. Наступного дня він, побоюючись за своє життя та життя своєї родини, забрав свою дружину ОСОБА_12 та їхню дитину і вони були вимушені переїхати в інше житло. Також додав, що ОСОБА_3 відшкодував йому 2000 грн. спричиненої шкоди.
Потерпіла ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що 28.04.2015 року у вечірній час знаходилась з дитиною у кімнаті житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_4 . Почула сильний вибух, після якого вибігла на балкон, що розташований на другому поверсі житлового будинку та побачила на подвір`ї матір ОСОБА_11 та чоловіка ОСОБА_13 , які бігали по подвір`ю та кричали, що вибухнув автомобіль. Почувши плач дитини вона відразу зайшла до кімнати.
Пред`явлене ОСОБА_4 , ОСОБА_3 обвинувачення за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України, суд вважає недоведеним з таких мотивів.

Так, аналізуючи протокол слідчого експерименту від 21.05.2015 року, із нього вбачається, що слідчий експеримент проведено слідчим за участю підозрюваного ОСОБА_4 , спеціаліста, понятих, та без участі захисника. В судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 згідно довідки Вознесенської ЦРЛ від 27.05.2015 року, перебуває на обліку у психіатра та має діагноз «легка розумова відсталість» (т.1 а.п. 198), також згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №508 від 16.10.2015 року, ОСОБА_4 страждає та страждав в період часу, до якого належить інкриміноване йому діяння, легкою розумовою відсталістю (т.1 а.п. 186-190).
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК України, встановлено обов`язкову участь захисника у кримінальному провадженні щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад не здатні повною мірою реалізовувати свої права, з моменту встановлення цих вад.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 49 КПК України, в даному випадку слідчий, прокурор зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні.
Статтею 59 Конституції України проголошено право кожного на правову допомогу та вільний вибір захисника своїх прав, а статтею 63 Конституції України закріплено право на захист підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного.
Участь захисника при проведенні вказаного слідчого експерименту не забезпечена.
Також, беручи до уваги вимоги ч. 5 ст. 9 КПК України, суд враховує правову позицію ЄСПЛ щодо початкового етапу забезпечення права на захист у кримінальному провадженні викладену, зокрема, в п. 63 рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі «Лучанінова проти України», де зазначено, що «для здійснення обвинуваченим свого права на захист йому зазвичай повинно бути забезпечено можливість отримати ефективну допомогу захисника із самого початку провадження» (п. 52 рішення ЄСПЛ від 27 листопада 2008 року у справі «Сальдуз проти Туреччини» та пункти 9091 рішення ЄСПЛ від 12 червня 2008 року у справі «Яременко проти України»). За необхідності захисника мають призначати офіційно. Тобто у даному кримінальному провадженні, на думку суду, порушено право обвинуваченого ОСОБА_4 на захист.

Слід зазначити, що слідчий експеримент було проведено 21.05.2015 року із свідком ОСОБА_4 в період часу з 19 години 38 хвилин до 20 години 14 хвилин. Разом з тим, 21.05.2015 року останньому о 20 годині було одночасно повідомлено і про підозру, в той час як слідчий експеримент закінчено не було.

Також, із змісту протоколу слідчого експерименту від 22.05.2015 року вбачається, що слідча дія була проведена із свідком ОСОБА_3 , якому в подальшому були пред`явлені підозра та обвинувачення.
Крім того, із тексту протоколів вбачається, що під час слідчої дії проводиться відеозйомка, проте відсутні посилання на характеристики технічних засобів фіксації та носій інформації, які застосовуються, а також відсутній сам носій інформації. Тому, вказані протоколи не відповідає вимогам ч. 2 ст. 240, ч. 2, п. 1 ч. 3 ст.104, ст. 105, ч. 2 ст. 106 КПК України.
Таким чином, виходячи із вищевикладеного, враховуючи вимоги ч. 1, 2 ст. 86 КПК України, де зазначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Враховуючи вимоги п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України, де зазначається, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини основоположних свобод, зокрема порушення права особи на захист, та вимоги п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, де зазначено, що недопустимими є, між іншим, докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні, суд визнає недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 21.05.2015 року(т.1, а.п. 154-155) та протокол слідчого експерименту від 22.05.2015 року.
Зазначене узгоджується з рішенням Конституційного Суду України у справі №1-31/2011 від 20 жовтня 2011 року, де чітко зазначено, що обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, які отримані незаконним шляхом, тобто на доказах, які отримані без додержання конституційних положень або з порушенням порядку, який встановлено законом - кримінально-процесуальним Кодексом України.
З огляду на зазначене вище, суд також визнає недопустимим доказом диск відеоспостереження з домоволодіння потерпілих, на якому, на думку прокурора зафіксоване проведення слідчого експерименту, так як на ньому зафіксована процесуальна дія, проведена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону(т.1 а.п. 228).
Також органом досудового розслідування в якості доказів на підтвердження обвинувачення за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296КК України надано:

1) висновок автотоварознавчої експертизи (т.1 а.п. 64);

2) протокол огляду транспортного засобу (т. 1 а.п. 65);

3) протокол огляду місця події (т.1 а.п. 103-104);

4) висновок експерта № 79/79 від 08.06.2015 року (т.1 а.п. 112);

5) запис відеоспостереження, на якому зафіксовано вибух;

Крім того, на підтвердження вини обвинувачених прокурор посилається на пояснення потерпілих в судовому засіданні Черноталових і ОСОБА_13 щодо причетності обвинувачених до хуліганства та вибачень у зв`язку із вчиненим та реальної компенсації шкоди.

Проте суд, оцінюючи зібрані по даним епізодам обвинувачення докази на предмет доведеності зазначених сторонами кримінального провадження обставин, приймає до уваги вимоги ч. 1 ст. 94 КПК України, згідно якої суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтований і вмотивованим.

Згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Крім того суд бере до уваги роз`яснення, які містяться в п.п. 17, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами законодавства і Постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 року(з наступними змінами), в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України покладається на сторону обвинувачення, належності та допустимості доказів - на сторону що їх подає.
Відповідно до ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Також, враховуючи ч. 5 ст. 9 КПК України, суд бере уваги практику Європейського суду з прав людини, де також зазначається тягар доведення факту вчинення підсудним злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, про що висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у § 77 Рішення по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» («Barbera, Messeque and Jabardo v. Spain») № 10590/83 від 6 грудня 1988 року та § 39 Рішення Страсбурзького суду «Капо проти Бельгії» (Capeau v. Belgium) № 4291/98 від 13 січня 2005 року.

Таким чином, у Рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» зазначено, що принцип презумпції невинуватості вимагає, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого.
Таким чином, виходячи із вищевикладеного, суд визнавши частину доказів недопустимими, а саме протокол слідчого експерименту від 21.05.2015 року (т.1 а.п.154-155), протокол слідчого експерименту від 22.05.2015 року, диск відеоспостереження з домоволодіння потерпілих (т. 1 а.п. 228), іншу частину доказів, а саме:
- висновок автотоварознавчої експертизи №636/637/638/639 від 24 листопада 2015 року, відповідно до якого автомобіль «Газель-2705, реєстраційний номер НОМЕР_5 , та причіп ОДАЗ8144 «Одиссей», реєстраційний номер НОМЕР_6 , мають механічні пошкодження та сукупна вартість їх відновлюваного ремонту становить 5889,92 грн. (т.1 а.п. 64-75);
- протоколи огляду транспортних засобів від 18.08.2015 року - автомобіля «Газель-2705, реєстраційний номер НОМЕР_5 , та причіп ОДАЗ8144 «Одиссей», реєстраційний номер НОМЕР_6 , які мають механічні пошкодження (т.1 а.п. 76-77);
- протокол огляду місця події від 29.04.2015 року з фототаблицями, відповідно до якого було оглянуто подвір`я домоволодіння по АДРЕСА_4 та вилучено фрагмент відеозапису з камер спостереження, а також фрагмент металу та предмет схожий на важіль гранати (т.1 а.п.103-108);
- висновок експерта № 79/79 від 08.06.2015 року з додатками, відповідно до якого 28.04.2015 року на території домоволодіння по АДРЕСА_4 стався вибух наступальної осколкової ручної гранати типу РГД-5, яка відноситься до категорії бойових припасів та на осколку виявлено сліди вибухової речовини - тротилу (т. 1, а.п. 112-129);
- запис відеоспостереження, на якому зафіксовано вибух та силует людини, яка кинула гранату, але цю людину не ідентифіковано та неможливо ідентифікувати з огляду на те, що обличчя є нечітким (том 1, а.п. 228);
- речові докази, а також пояснення потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , суд вважає недостатніми для визнання винуватими за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки надані стороною обвинувачення докази не вказують і не доводять того, що саме обвинувачені вчинили дані кримінальні правопорушення.
При цьому суд, зважаючи на ст. 23 КПК України щодо безпосередності дослідження доказів, зокрема, отримання судом усно показань учасників кримінального провадження, не враховує показання, які надавали суду при попередньому розгляді кримінального провадження обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в присутності своїх захисників 07 квітня 2016 року( т. 1 а.с. 217-220).
Також, пояснення потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , в частині вибачень обвинуваченого ОСОБА_3 , часткового відшкодування шкоди та ремонту коліс, а також показання потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 про те, що останні в ході проведення слідчого експерименту чули від обвинувачених, як вони детально розповідали про обставини вчинення ними злочину, суд до уваги не бере, оскільки такі покази потерпілих не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підтверджуються іншими належними та допустимими доказами.
Аналізуючи надані сторонами обвинувачення та захисту докази у справі, а також докази, здобуті під час судового розгляду справи, суд прийшов до висновку, що пред`явлене органом досудового розслідування обвинувачення ОСОБА_3 таке, як носіння, зберігання, придбання, передача бойових припасів без передбаченого законом дозволу, та ОСОБА_4 таке, як носіння, придбання, зберігання, бойових припасів без передбаченого законом дозволу, а також ОСОБА_3 та ОСОБА_4 таке, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинені групою осіб, із застосуванням іншого предмета, спеціально пристосованого та заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень,за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України, не знайшло свого підтвердження при судовому розгляді кримінального провадження.

Виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що пред`явлене ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обвинувачення за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України є недоведеним та обвинуваченні підлягають виправданню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373КПК України, оскільки при судовому розгляді не доведено саме винуватості ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки, зокрема, три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі. При цьому ч. 3 ст. 49 КК України встановлено, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину. При цьому строки давності обчислюються окремо за кожний злочин.
Частиною 5 ст. 74 КК України встановлено, що особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 368 КПК України визначено обов`язок суду під час ухвалення вироку вирішити, зокрема, питання про те, чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення.
Злочини, вчиненні обвинуваченими ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 125 КК України, як незаконне проникнення до житла та умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, що визнанні судом доведеними, у відповідності до ст. 12 КК України є злочинами невеликої тяжкості. Вказані злочини вчиненні обвинуваченими ОСОБА_3 і ОСОБА_4 20.05.2015 року, тобто на час винесення судом вироку вже минуло три роки, а тому відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, п. 4 ч. 1 ст. 368 КПК України обвинувачені ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є особами, яких необхідно звільнити від покарання.
При призначенні покарання для обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 289 КК України, суд у відповідності до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В силу положення п. 3 Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Відповідно до ст. 12 КК України ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинили злочин, який відноситься до категорії тяжких злочинів.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає їх щире каяття в скоєних злочинах та часткове відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_9 ..

Обставини, що обтяжують покарання обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України, судом не виявленні.

Вивчаючи особу обвинуваченого ОСОБА_3 судом встановлено, що він на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності притягується вперше, має на утримані двох неповнолітніх дітей сина ОСОБА_18 , 2004 року народження, є інвалідом підгрупи А, має діагноз ДЦП, дочку ОСОБА_19 , 2006 року народження. За місцем роботи обвинувачений характеризується задовільно (т.1 а.п. 206). Разом з тим, згідно з характеристикою з місця роботи від 10.02.2017 року характеризується негативно (т. 3 а.п.35-36), при цьому дисциплінарних стягнень не має (т.3 а.п. 63), має грамоту за сумлінну працю, видану 13.09.2009 року (т.3 а.п. 64). За місцем проживання відповідно до характеристики від 21.05.2015 року характеризується позитивно (т.1 а.п. 205). На обліку у нарколога та психіатра не перебуває (т.1 а.п. 203-204).
Суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе у разі призначення покарання у виді позбавлення волі із звільненням від відбування покарання із випробуванням на підставі ст. 75 КК України без застосування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України з огляду на визнання обвинуваченим вини за цим епізодом та повернення автомобіля потерпілому.
Вивчаючи особу обвинуваченого ОСОБА_4 судом встановлено, що останній раніше не судимий силу ст. 89 КК України(т.1 а.п.195), за місцем проживання характеризується позитивно (т.1 а.п. 200); на обліку у лікаря-нарколога не перебуває (т.1 а.п. 197); перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «легка розумова відсталість» (т.1 а.п. 198); згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №508 від 16.10.2015 року (т.1 а.п. 186-190) ОСОБА_20 страждає та страждав в період часу, до якого належить інкриміноване йому діяння, легкою розумовою відсталістю, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними і не потребує застосування примусових заходів медичного характеру, тобто є осудною особою.
Суд також вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе у разі призначення покарання у виді позбавлення волі із звільненням від відбування покарання із випробуванням на підставі ст. 75 КК України без застосування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України з огляду на визнання обвинуваченим вини за цим епізодом та повернення автомобіля потерпілому.
При призначенні обвинуваченим покарання суд враховує вимоги ст. 65 КК України, згідно із якою особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
В п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2013 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання - особам, які вперше вчинили злочини.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
З урахуванням наведеного, зокрема обставини, що характеризують особи обвинувачених, відсутність у них судимостей, та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, суд дійшов висновку, що зазначені обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за їх поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб вони довели своє виправлення.
Потерпілим ОСОБА_9 подано цивільний позов про стягнення з обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 12500 гривень на відшкодування матеріальних збитків, 5000 гривень на відшкодування моральної шкоди, 2000 гривень на відшкодування витрат на правову допомогу, розглянувши який, суд приходить до такого.
Судом при вирішенні питання щодо пред`явленого потерпілим цивільного позову, враховуються вимоги ч. 1 ст. 91 та ч. 1 ст. 92КПК України про те, що обов`язок доказування обставин щодо виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, покладається на потерпілого.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 р. «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд керується відповідними нормами цивільного законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам.

Згідно цивільного позову 20.05.2015 року після того, як потерпілому ОСОБА_9 було завдано тілесні ушкодження обвинуваченими, останні заволоділи транспортним засобом - автомобілем «ВАЗ-2104», номерний знак НОМЕР_1 , який знаходився у володінні та користуванні ОСОБА_9 , та вказаний автомобіль було пошкоджено, а саме погнуто переднє праве крило та правий поріг автомобілю, вартість ремонтно-відновлюваних робіт складає 12500 грн. Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що витрати на відновлення і ремонт автомобіля складають 12500 грн.. Для підтвердження вартості зазначених витрат суду надано довідку ФОП ПП « ОСОБА_21 » від 25.02.2016 року (т.1 а.п. 212), згідно якої вартість ремонтно-відновлюваних робіт автомобілю «ВАЗ-2104» станом на 25.02.2016 року складає: 1. Демонтаж та рихтування правого переднього крила - 5000 грн.; 2. Фарбування правого переднього крила - 5000 грн.; 3. Рихтування та фарбування правого порогу - 2500 тис. грн. Проте, вказана довідка ФОП ПП «А.О. Волинчик» від 25.02.2016 року на думку суду не є допустимим доказом щодо визначення розміру заподіяної шкоди, оскільки, згідно з п. 6 ч.2 ст. 242 КПК України, передбачено обов`язкове проведення експертизи для визначення розміру матеріальних збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням.
Що стосується стягнення з обвинувачених 5000 грн. моральної шкоди, обумовленої заподіянням потерпілому обвинуваченими тілесних ушкоджень та перенесеними в результаті цього стражданнями, втрати душевної рівноваги, які визвали нервові потрясіння, суд приходить до такого.
З огляду на надані потерпілим ОСОБА_9 в судовому засіданні показання, а також показання обвинувачених та досліджені під час судового розгляду провадження докази, суд вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки судом встановлено, що йому в результаті протиправних дій обвинувачених було заподіяно моральну шкоду, яка полягала у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також з огляду на ті негативні емоції, які він переніс під час вчинення протиправних дій обвинуваченими відносно нього.
Між тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, згідно з якою розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З урахуванням викладеного, суд вважає, що цивільний позов про відшкодування заподіяної моральної шкоди потерпілому ОСОБА_9 , заявлений спочатку у сумі 10000 грн., а потім після часткового відшкодування обвинуваченими ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у сумі 5000 грн. (т.3 а.п. 132-133), зменшений до суми 5000 грн. підлягає задоволенню частково в сумі 2000 грн., розмір якої відповідає ступеню як фізичних, так і моральних страждань потерпілого, пов`язаних із вчиненням щодо нього неправомірних дій обвинуваченими та наслідків цього, з урахуванням вже часткового відшкодування.
Питання про стягнення на користь потерпілого ОСОБА_9 з обвинувачених витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн., які підтверджуються квитанцією до прибуткового касового ордеру від 13.11.2015 року (т.1 а.п. 52), регулюється ч. 1 ст. 118, ч. 1 ст. 124 КПК України, згідно яких у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а тому з обвинувачених ОСОБА_3 і ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені потерпілим ОСОБА_9 витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 2000 грн.
Згідно з ч. 3 ст. 129 КПК України, у разі виправдання обвинуваченого у разі його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду, а тому цивільні позови потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 до обвинувачених ОСОБА_3 і ОСОБА_4 підлягають залишенню без розгляду.
Долю речових доказів слід вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 373-374, 376 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання з випробуванням та призначити іспитовий строк терміном 3 (три) роки.
На підставі ч. 1, ч. 2 ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та звільнити від покарання на підставі ч. ч. 1, 3 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162КК України та звільнити від покарання на підставі ч. ч. 1, 3 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,в частині пред`явленого йому обвинувачення за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України визнати невинуватим та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдати через недоведеність вчинення ним кримінальних правопорушень.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від відбування призначеного покарання з випробуванням та призначити іспитовий строк терміном 3 (три) роки.
На підставі ч. 1, ч. 2 ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такі обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та звільнити від покарання на підставі ч. ч. 1, 3 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162КК України та звільнити від покарання на підставі ч. ч. 1, 3 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,в частині пред`явленого йому обвинувачення за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України визнати невинуватим та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдати через недоведеність вчинення ним кримінальних правопорушень.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 про стягнення з обвинувачених ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на його користь матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути солідарно з обвинувачених ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_9 2000 (дві тисячі) гривень моральної шкоди. Відмовити в задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 12500 гривень через недоведеність позову.

Стягнути у рівних частках з обвинувачених ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_9 витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

На підставі ч. 3 ст. 129 КПК України, у зв`язку із виправданням обвинувачених ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в частині пред`явленого їм обвинувачення за ч. 1 ст. 263 та ч. 4 ст. 296 КК України через недоведеність вчинення ними кримінальних правопорушень, - залишити без розгляду цивільні позови потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 .
Речові докази, а саме:

- один полімерний пакет, в якому знаходиться спусковий важіль, один паперовий конверт зі слідами РБК, один поліетиленовий пакунок, в якому знаходиться частина дерев`яної палиці, які зберігаються у Вознесенському ВП ГУНП в Миколаївській області, - знищити;

- коврик з водійського сидіння транспортного засобу ВАЗ 2104, який зберігається у Вознесенському ВП ГУНП в Миколаївській області, - повернути потерпілому ОСОБА_9 ;

- кофту та штани чоловічі зі слідами РБК, які зберігаються у Вознесенському ВП ГУНП в Миколаївській області, - повернути обвинуваченому ОСОБА_3 ;
- відеозаписи з камери спостереження залишити в матеріалах провадження.
На вирок суду учасниками процесу можуть бути подані апеляції до апеляційного суду Миколаївської області через Веселинівський районний суд Миколаївської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення, а обвинуваченими в той же строк з дня вручення їм копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарження вироку, якщо його не скасовано, - після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Веселинівського районного

суду Миколаївській області ОСОБА_1