Справа № 751/171/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/479/2018
Категорія - ч.2 ст.186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

потерпілого - ОСОБА_8

захисника - ОСОБА_9

обвинуваченого - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0006370 за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Новозаводського районного суду м.Чернігова від 21 лютого 2018 року щодо ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с. Петрівка Щорського району Чернігівської області, мешканець АДРЕСА_1 , одружений, освіта вища, тимчасово не працює, раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.

Стягнуто із ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_8 5670 грн. матеріальної шкоди та 16000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 1186 грн. 44 коп. Долю речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 01 серпня 2017 року, близько 05 год. 30 хв., ОСОБА_10 , керуючи автомобілем марки "ВАЗ-21114", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вулиці Івана Мазепи в м. Чернігові з боку вулиці Любецька в напрямку проспекту Перемоги. Рухаючись у вказаному напрямку, в районі буд. №19 по вул. І.Мазепи в м. Чернігові, ОСОБА_10 , у порушення вимог п.п.2.3 «б», 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та її змінами, своєчасно не вжив безпечних заходів шляхом нормативного застосування екстреного гальмування для зменшення швидкості керованого їм автомобіля аж до повної його зупинки, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який перетинав проїзну частину вулиці І.Мазепи поза межами пішохідного переходу, справа наліво відносно напрямку руху автомобіля, у результаті чого потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Не погодившись із рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його вини, просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. В обґрунтування скарги вказав на безпідставне та невмотивоване застосування до обвинуваченого ст.75 КК України та зазначив, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Крім того, місцевим судом не було в повній мірі враховано, що ОСОБА_10 вчинив тяжкий злочин.

Потерпілий ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_10 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, без застосування ст.75 КК України, а також задовольнити його цивільний позов, стягнувши з ОСОБА_10 5800 грн. матеріальної шкоди та 100000 грн. моральної шкоди. В обґрунтування скарги зазначив, що судом не було враховано обставину, яка обтяжує покарання, а саме: вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, оскільки йому на даний час 81 рік. Також вказав, що обвинувачений не вибачився перед ним, не висловив свої співчуття з приводу скоєного. Крім того, розмір моральної шкоди, яку стягнуто на його користь з обвинуваченого, жодним чином не може покрити фактичні витрати, понесені потерпілим, а також не є співрозмірним тим стражданням та тілесним ушкодженням, які він отримав.

Заслухавши доповідь судді; потерпілого ОСОБА_8 і його представника, які підтримали апеляційні скарги в частині посилення обвинуваченому покарання і збільшення суми морального відшкодування та просили їх задовольнити з наведених вище підстав; думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, котрі просили вирок місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів підстав для їх задоволення не вбачає, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційних скаргах ніким з учасників процесу не оспорюються.

За змістом ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зі змісту скарг убачається, що прокурор та потерпілий ОСОБА_8 фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання ОСОБА_10 і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування,наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 міру покарання, місцевий суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яка характеризується необережною формою вини, ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має міцні соціальні зв`язки, його стан здоров`я, вік; обставину, яка пом`якшує покарання - часткове добровільне відшкодування завданого збитку; відсутність обставин, які обтяжують покарання; а також із урахуванням висновку органу пробації, дійшов правильного висновку про можливість звільнення останнього від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, оскільки перевиховання ОСОБА_10 можливе без ізоляції від суспільства, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого у цій частині.

Доводи потерпілого ОСОБА_8 з приводу того, що розмір моральної шкоди, яку вироком суду стягнуто з обвинуваченого, не відповідає фактичним витратам, понесеним потерпілим, а також не є співрозмірним тим стражданням та тілесним ушкодженням, які він отримав, є слушними частково, з огляду на таке.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно п.3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За змістом ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Задовольняючи частково позовні вимоги потерпілого ОСОБА_8 про стягнення завданої моральної шкоди з обвинуваченого, місцевий суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Проте, на думку колегії суддів, розмір стягнутого із ОСОБА_10 на користь потерпілого морального відшкодування не є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнав останній. А тому сума відшкодування моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_8 підлягає збільшенню до 40000 грн.

Відтак, апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні в частині вирішення цивільного позову.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 лютого 2018 року щодо ОСОБА_10 змінити в частині вирішення цивільного позову, збільшивши суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_8 до 40 000 (сорока тисяч) гривень.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4