Справа № 467/1193/18
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.10.2018 року слідчий суддя Арбузинського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у закритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт. Арбузинка клопотання слідчого СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Арбузинського відділу Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_3 , про дозвіл на затримання з метою приводу ОСОБА_5 , в рамках об`єднаного кримінального провадження № 0000052 від 05 лютого 2018 року, -
ВСТАНОВИВ :
Слідчий СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді з вказаним клопотанням, в якому, посилаючись на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 185 та ч.2 ст. 185 КК України, а також на те, що останній переховується від органів досудового розслідування, порушив питання про надання дозволу на затримання підозрюваного з метою його приводу для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке вніс на розгляд слідчого судді одночасно із даним зверненням.
В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання з підстав, що викладені у ньому, просив надати дозвіл на затримання з метою приводу ОСОБА_5 , в рамках об`єднаного кримінального провадження № 0000052 від 05 лютого 2018 року.
Слідчий суддя, в свою чергу, заслухавши думку прокурора, дослідивши надані слідчим докази, відомості, які мають пряме та/або непряме значення для вирішення порушеного перед ним питання, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин, приходить до наступного.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Згідно із положеннями ст. 188 КПК України прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися із клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного, обвинуваченого з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Це клопотання може бути подане: 1) одночасно з поданням клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або зміни іншого запобіжного заходу на тримання під вартою; 2) після подання клопотання про застосування запобіжного заходу і до прибуття підозрюваного, обвинуваченого до суду на підставі судового виклику; 3) після неприбуття підозрюваного, обвинуваченого за судовим викликом для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і відсутності у слідчого судді, суду на початок судового засідання відомостей про поважні причини, що перешкоджають його своєчасному прибуттю.
При цьому, прокурор додає до клопотання документи, які підтверджують зазначені у пунктах 1, 2 частини четвертої статті 189 цього Кодексу обставини.

Тобто, слідчий або прокурор мають право внести такого роду клопотання лише після вручення особі підозри відповідно до вимог кримінального процесуального закону України.

Як пояснив в судовому засіданні прокурор, повідомлення про підозру ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, було вручене його матері 28 вересня 2018 року в присутності двох понятих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Втім, належних і достовірних доказів того, що підозра ОСОБА_5 вручена у точній відповідності із вимогами КПК України, слідчому судді надано не було, що дає обґрунтовані підстави сумніватись у тому, що останній набув статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

В судовому засіданні прокурор посилався на те, що у зв`язку із відсутністю ОСОБА_5 за місцем його проживання та даних щодо його місця знаходження, повідомлення про підозру було вручено його матері.

Дійсно, згідно із нормою ч.1 ст. 278 КПК України, у випадку неможливості вручення письмового повідомлення про підозру в день його складання безпосередньо підозрюваному, останнє вручається у спосіб, передбачених КПК України для вручення повідомлень.

Порядок вручення повідомлень, в свою чергу, регламентовано главою 11 КПК України, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

Так, відповідно до ч.2 ст. 135 КПК України у разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

Отже, в аспекті системного аналізу положень ст.ст. 111, 135 та 287 КПК України, письмове повідомлення про підозру вважається врученим особі, якщо у разі її тимчасової відсутності за місцем проживання, воно вручене під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає.

Проте, у даному, конкретному випадку, будь-яких доказів того, що письмове повідомлення про підозру вручено саме матері ОСОБА_5 , за умови відсутності відповідних документів, які б підтверджували їх родинний зв`язок або ж, принаймні, документів, як б свідчили про те, що матір ОСОБА_5 проживає разом із ним, слідчому судді надано не було.

При цьому, останні аркуші письмових повідомлень про підозру містять лише напис стосовно понятих, із зазначенням їхніх прізвищ, імен та по батькові, адреси проживання та їхні підписи, без зазначення прізвища та ініціалів особи, яка їх отримала.

Що саме бачили поняті, при чому вони були присутні, чому вони перебувають у такому статусі, зокрема, в аспекті положень КПК України, із матеріалів справи не вбачається.

За таких умов, слідчий суддя позбавлений можливості пересвідчитись про факт вручення письмового повідомлення про підозру ОСОБА_5 у відповідності до вимог глави 11 КПК України (за правилами для вручення повідомлень у кримінальному провадженні), а саме, повнолітньому члену сім`ї останнього або ж особі, яка з ним проживає.

При цьому слідчий суддя наголошує, що жодних доказів того, що повідомлення про підозру вручені матері ОСОБА_5 до клопотання не додано, а наявність підписів понятих не може безумовно свідчити про те, що підозру отримав/відмовився отримати саме член сім`ї ОСОБА_5 або особа, яка з ним проживає, як у даному конкретному випадку, матір ОСОБА_5 , за умови того, що запис про те, що остання відмовилась отримати повідомлення про підозру та пам`ятку, відсутній.

Як наслідок, в ракурсі положень ст. ч.1 ст. 42 КПК України не можна говорити про те, що письмові повідомлення про підозру у цій ситуації вручені відповідно до вимог кримінального процесуального закону України, а ОСОБА_5 , в свою чергу, набув статусу підозрюваного.
Доказів же того, що повідомлення про підозру були вручені йому у інший спосіб, що передбачений КПК України, слідчому судді також надано не було.
Тобто, до особи, яка не набула статусу підозрюваного в рамках того чи іншого кримінального провадження, апріорі, не може бути застосовано такий захід, щодо якого йдеться у клопотанні.
Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Гарькавий проти України" від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у п. 1 ст. 5 КЗПЛ. Цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі (ч. 5 ст. 9 КПК України).
Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтею 8 КПК України регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
З положень ст. 12 КПК України слідує, що під час кримінального провадження ніхто не може бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом. Затримання особи або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб під час кримінального провадження, здійснене за відсутності підстав або з порушенням порядку, передбаченого цим Кодексом, тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Згідно з правовою позицією КСУ, яку він висловив у Рішенні від 26 червня 2003 року № 12-рп/2003, затримання слід розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний захід, застосування якого обмежує право на свободу та особисту недоторканність індивіда (абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення КСУ).
Отже, в задоволенні цього клопотання належить відмовити, оскільки затримання особи, яка на момент його внесення не набула статусу підозрюваного в рамках даного кримінального провадження, у будь-якому випадку буде суперечити нормам як національного, так і міжнародного законодавства, зокрема, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ. 1950 р.).
Тож, на підставі викладеного, керуючись 1- 29, 131, 132, 135 -136, 187, 369-372, 376, 189, КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні клопотання слідчого СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 , погодженого прокурором Арбузинського відділу Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_3 , про дозвіл на затримання з метою приводу ОСОБА_5 в рамках об`єднаного кримінального провадження № 0000052 від 05 лютого 2018 року відмовити.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом 5 (п`яти) днів з дня її оголошення.
Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1