Дата документу Справа № 310/3211/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1155/18
Єдиний унікальний № 310/3211/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 379 КПК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали за клопотанням Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації (далі РФ) у відповідність із законодавством України, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , засудженого вироком Нагатинського районного суду м. Москви від 10.02.2014 за ч. 3 ст. ст. 30, п.п. «а», «г» ч. 3 ст. 228.1, ч. 1 ст. 30, п.п. «а», «г» ч. 3 ст. 228.1 КК РФ з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду від 26.05.2014 до покарання у вигляді 15 років позбавлення волі;

з апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2017 року (з урахуванням уточнюючої ухвали цього ж суду від 26 липня 2017 року), якою задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду РФ у відповідність із законодавством України стосовно ОСОБА_7 ; визнано, що за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких ОСОБА_7 визнаний винним за вироком Нагатинського районного суду м. Москви від 10.02.2014 (з урахуванням ухвали Московського міського суду від 26.05.20147), Кримінальним кодексом України передбачена відповідальність за ч.1 ст. 15, ч.3 ст.307, ч.1 ст.14, ч.3 ст. 307 КК України; ухвалено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України до позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років; за ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 307 КК України до позбавлення волі на строк 6 (шість) років 8 місяців; на підставі ч. 1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання остаточно визначено 12 (дванадцять) років позбавлення волі; строк покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 22 листопада 2012 року.

Згідно зі змістом ухвали, до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з Міністерства юстиції України, відповідно до ч.1 ст.610 КПК України, з метою забезпечення виконання в Україні покарання, призначеного громадянину України судом РФ, надійшло клопотання про приведення у відповідність із законодавством України вироку Нагатинського районного суду м. Москви від 10.02.2014 відносно громадянина України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , засудженого за скоєння злочинів, передбачених ч. 3 ст. ст. 30, п.п. «а», «г» ч. 3 ст. 228.1, ч. 3 ст. 30, п.п. «а», «г» ч. 3 ст. 228.1, ч. 1 ст. 30, п.п. «а», «г» ч. 3 ст. 228.1 КК РФ з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду від 26.05.2014 до покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.
Клопотання обґрунтовано тим, що 24.04.2017 наказом Міністерства юстиції України № 1366/5 прийнято рішення про прийняття в Україну засудженого вироком суду РФ громадянина України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до статті 606 КПК України, статті 3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, та на підставі запиту Міністерства юстиції РФ від 13.03.2017 за № 06-28947/17.
ОСОБА_7 засуджений вироком Нагатинського районного суду м. Москви від 10.02.2014 з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду від 26.05.2014 до покарання у вигляді 15 років позбавлення волі за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. ст. 30, п.п. «а», «г» ч. 3 ст. 228.1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів, організованою групою, в особливо великому розмірі), ч. 1 ст. 30, п.п. «а», «г» ч. 3 ст. 228.1 (готування до незаконного збуту наркотичних засобів, організованою групою, в особливо великому розмірі), на підставі ч. 2 ст. 69 (призначення покарання за сукупністю злочинів) КК РФ, що також є караними діяннями відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність.
ОСОБА_7 відбуває покарання у ФКУ «Виправна колонія № 11 УФСВП Росії по Республіці Мордовія», кінець строку відбуття покарання 21.11.2027.
Згідно довідки ФКУ «Виправна колонія № 11 УФСВП Росії по Республіці Мордовія», станом на 27.01.2017 невідбута частина покарання складає 10 років 09 місяців 24 дні.
Останнє відоме місце проживання ОСОБА_7 в Україні: АДРЕСА_1 .
Прокурор в судовому засіданні підтримала клопотання про приведення вироку суду РФ відносно ОСОБА_7 у відповідність із законодавством України.

В апеляційній скарзі з урахуванням уточнень захисник посилаючись на положення конвенції «Про передачу засуджених осіб» від 21 березня 1983 року просить змінити судове рішення винесене 22.06.2017 року за наслідками розгляду клопотання МЮУ про приведення вироку у суду РФ винесеного щодо ОСОБА_7 , у якому зазначити умови та порядок відбуття покарання, а саме відбуття покарання у виправній колонії суворого режиму.
В обґрунтування своїх доводів захисник зазначає, що ОСОБА_7 та його родичі мають бажання щоб той відбував покарання в Україні, однак постановою суду Зубово-Полянського районного суду республіки Мордовія було відмовлено в задоволенні подання ФСІН Росіїі заяви ОСОБА_7 про передачу останнього для подальшого відбування покарання в Україну через те, що покарання, яке визначивБердянський міськрайонний суд Запорізької області за вчинені ним кримінальні правопорушення єм`якшим ніж те, яке було призначено судом РФ і не визначено режим відбування покарання, оскільки у вироку Нагатинського районного суду м. Москви РФ від 10.02.2014 (з урахуванням ухвали Московського міського суду від 26.05.2014) ОСОБА_7 призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі з його відбуттям у виправній колонії суворого режиму.

В судове засідання захисник засудженого і представник міністерства Юстиції України не з`явилися причину неявки суду не повідомили. Про час і місце розгляду провадження були повідомлені належним чином.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок місцевого суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Розглядаючи клопотання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України судом були враховані і застосовані положення ч.1 ст.602, ч.3 603, ч.1 ст.610 КПК України, а також положення Конвенції «Про передачу засуджених осіб» від 21 березня 1983.
Суд врахував, що ОСОБА_7 є громадянином України, вирок суду Російської Федерації, яким він засуджений, набрав законної сили, строк, який має відбувати засуджений, становить більше шести місяців, прийнято рішення про прийняття в Україну засудженого, кримінальне правопорушення, внаслідок вчинення якого було винесено вирок, є злочином, згідно із законодавством України, суд вбачає підстави для приведення вироку у відповідність із законодавством України.
Дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч.3 ст.30, п.п. «а», «г» ч.3 ст.228.1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів, організованою групою, в особливо великому розмірі), ч.1 ст.30, п.п. «а», «г» ч.3 ст.228.1 (готування до незаконного збуту наркотичних засобів, організованою групою, в особливо великому розмірі), на підставі ч.2 ст.69 (призначення покарання за сукупністю злочинів) КК Російської Федерації.
На момент вчинення інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, а також на момент вирішення питання про приведення у відповідність вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України, його дії підлягають кваліфікації за ч.1 ст.15, ч.3 ст.307 КК України як замах на незаконний збут, вчинений організованою групою, наркотичних засобів в особливо великих розмірах, за яке передбачається покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти з конфіскацією майна; а також за ч.1 ст.14, ч.3 ст.307 КК України як готування до незаконного збуту наркотичних засобів, організованою групою, в особливо великому розмірі, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з конфіскацією майна.
З урахуванням вказаних обставин, а також того факту що санкція положень статей закону про кримінальну відповідальність РФ, за якими ОСОБА_7 був визнаний винним не передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна, судом було постановлено обґрунтоване і вмотивоване рішення яким визнано, що за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких ОСОБА_7 визнаний винним за вироком Нагатинського районного суду м. Москви від 10.02.2014 (з урахуванням ухвали Московського міського суду від 26.05.20147), Кримінальним кодексом України передбачена відповідальність за ч.1 ст.15, ч.3 ст.307, ч.1 ст.14, ч.3 ст.307 КК України і ухвалено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст.15, ч.3 ст.307 КК України до позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років; за ч.1 ст.14, ч.3 ст.307 КК України до позбавлення волі на строк 6 (шість) років 8 місяців; на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання остаточно визначено 12 (дванадцять) років позбавлення волі.

Доводи апелянта не ґрунтуються на вимогах матеріального і процесуального закону, а обумовлені бажанням засудженого відбувати покарання в Україні, а також наявністю судовими рішеннями іноземної держави, що були прийняті після постановлення оскаржуваної ухвали, якими унеможливлена передача ОСОБА_7 для подальшого відбування покарання в Україну.

З аналізу положень Конвенції «Про передачу засуджених осіб» від 21 березня 1983 (ст.ст10, 11) випливає, що покарання за своєю тривалістю не може бути більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку, і не може перевищувати максимальні строки позбавлення волі, передбачені законодавством держави виконання вироку; у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку.

Встановлено, що національним законодавством України (ч.3 ст.307 КК України) за вчиненні ОСОБА_7 дії, максимальним строком покарання є 12 років позбавлення волі, Прокурор в судовому засіданні наголошувала на необхідності визначення покарання в максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч.3 ст.307 КК України. Інші учасники провадження не були присутні в судовому засіданні, і клопотань щодо визначення покарання ОСОБА_7 у виді 15 років позбавлення волі не подавали.

З огляду на вказані обставини, покарання ОСОБА_7 було визначено саме в максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч.3 ст.307 КК України - 12 років позбавлення волі з урахуванням положень ст..11 положень Конвенції «Про передачу засуджених осіб».
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції міг керуватися положенням ст.10 Конвенції «Про передачу засуджених осіб», і визначити ОСОБА_7 покарання у виді 15 років позбавлення волі, тобто в більшому розмірі, ніж передбачено санкцією ч.3 ст.307 КК України і в максимальному розмірі передбаченому ч.2 ст.63 КК України, виключно при наявності відповідних клопотань учасників провадження. Суд не мав права самостійно ініціювати це питання, адже в такому випадку було б суттєво погіршено становище засудженого.

При вирішенні питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, судом може вирішуватися питання щодо покарання (основного, додаткового), рішення щодо цивільного позову і процесуальних витрат, однак визначення умов і режиму відбування покарання не належить до кола питань, які вирішуються судом при розгляді такої категорії проваджень.

Законодавством України не передбачене таке поняття як «колонія суворого режиму». Натомість згідно зі ст.11 КВК України в Україні існують установи виконання покарань, які поділяються на: арештні доми, кримінально-виконавчі установи, спеціальні виховні установи (далі - виховні колонії), слідчі ізолятори.

Кримінально-виконавчі установи поділяються на кримінально-виконавчі установи відкритого типу (далі - виправні центри) і кримінально-виконавчі установи закритого типу (далі - виправні колонії).

Виправні колонії поділяються на колонії мінімального, середнього і максимального рівнів безпеки.

У виправних колоніях максимального рівня безпеки відбувають покарання - чоловіки, засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі; чоловіки, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі; чоловіки, яким покарання у виді смертної кари або довічного позбавлення волі замінено позбавленням волі на певний строк у порядку помилування або амністії; чоловіки, засуджені за умисні особливо тяжкі злочини; чоловіки, засуджені за вчинення умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину в період відбування покарання у виді позбавлення волі; чоловіки, переведені з колоній середнього рівня безпеки в порядку, передбаченому цим Кодексом.

ОСОБА_7 було засуджено за скоєння злочину який відповідно до КК України відноситься до категорії особливо тяжких, тому в разі його передачі для відбування покарання в Україні, він мав би відбувати покарання у виправній колонії максимального рівня безпеки.

Однак відповідно до Українського законодавства, умови і режим відбуття покарання визначається органом виконання покарання, а вид колонії - на підставі закону (ст.11 КВК України), суд же не має права брати на себе повноваження, які делеговані іншому органу.

З огляду на вказані обставини колегія суддів вважає, що доводи апелянта не є підставою для скасування прийнятого судом рішення.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли бути підставою для скасування судового рішення, колегія суддів також не встановила.
З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу (з урахуванням доповнення) захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 червня 2017 року, щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4