Дата документу Справа № 320/2889/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/83/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/2889/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.185 ч.2 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000529, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2016 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 04.02.1997 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ст. 17, ч. 2 ст. 141 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; звільнений 17.09.1998 року на підставі ст. 4 ЗУ «Про амністію» від 24.07.1998 року;

2) 28.07.2000 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ст. 42, ч. 2, 3 ст. 140 КК України до 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна; звільнений 29.05.2004 року по відбуттю покарання;

3) 27.06.2006 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 70, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 309 КК України до 3 років позбавлення волі; звільнений 05.01.2009 року по відбуттю покарання;

4) 04.12.2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 70, ч. 2 ст. 15, ч. 2, 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі; звільнений 26.05.2015 року по відбуттю покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:
вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, встановивши 1 рік іспитового строку.

Відповідно до ст. 76 КК України впродовж іспитового строку на обвинуваченого ОСОБА_7 покладено обов`язки:

- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;

- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишений у вигляді домашнього арешту.

Стягнуто з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ТОВ «РУШ», юридична адреса: м. Дніпропетровськ, пр. Кірова, буд.104-а, фактична адреса: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. К.Маркса/Свердлова, буд. 23/9, матеріальну шкоду, заподіяну злочином, в розмірі 549 гривень 50 копійок..

Доля речових доказів вирішена відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 03.02.2016 року о 09 годині 38 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись у приміщенні магазину «EVA» №151, що розташований за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. К.Маркса/Свердлова, буд. 23/9, а саме у відділі «Парфумерія», маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливими мотивами, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи повторно, шляхом вільного доступу з прилавку зазначеного магазину, таємно викрав майно, яке належить ТОВ «РУШ», а саме: туалетну воду «Сальвадор Феррагамо Інканто Шармс», об`ємом 50 мл, вартістю 549 грн. 50 коп., чим заподіяв ТОВ «РУШ» майнову шкоду на зазначену суму.

Крім того, 04.04.2016 року, приблизно о 09 годині 45 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись у приміщенні магазину «Стройлідер», що розташований за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Кірова, буд. 14, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливими мотивами, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи повторно, шляхом вільного доступу з прилавку зазначеного магазину, таємно викрав майно, яке належить ПП «Вальтер О.В.», а саме: упаковка сітки абразивної 115*280 мм, 5 л., зернистість 320, вартістю 170 грн.; упаковка сітки абразивної 115*280 мм, 5 л., зернистість 240, вартістю 170 грн. Таким чином, ОСОБА_7 спричинив ПП «Вальтер О.В.» майнову шкоду на загальну суму 340 грн.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи вирок в частині кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, вважає вирок суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість. Зазначає, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів і знову вчинив корисливі злочини середньої тяжкості майже через 6 місяців після відбуття покарання за попереднім вироком, що свідчить про те, що обвинувачений на шлях виправлення не став. Крім того, ОСОБА_7 вчинив 2 епізоди крадіжок у короткий проміжок часу, що свідчить про системність його злочинної діяльності. Також визнання вини обвинуваченим не дає підстав зробити висновок про його розкаяння, оскільки ОСОБА_7 активно не сприяв розкриттю злочину, завдані збитки не відшкодував в повному обсязі, не висловлював жалю з приводу вчиненого.

На підставі викладеного, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, визнавши ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді 4 місяців арешту.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які не заперечували проти апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень при обставинах, вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися, у тому числі, і обвинуваченим.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, відповідають фактичним обставинам провадження, які згодом суд поклав у основу вироку, та є вмотивованими і обґрунтованими.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.
Оскільки ці висновки ґрунтуються на обставинах подій, які сторонами провадження не оспорюються, тому дані обставини, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Разом з тим, згідно зі ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, окрім іншого, є: невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин із урахуванням ступеня тяжкості обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу винного.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, ступінь тяжкості злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, і призначив обвинуваченому покарання в межах санкції статті, за якою кваліфіковані його діяння, керуючись положеннями Закону України про кримінальну відповідальність, із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України.

Разом з тим, апеляційні доводи прокурора у кримінальному провадженні про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 такого покарання, на думку колегії суддів, є слушними, оскільки суд, призначаючи йому покарання, не в повній мірі врахував обставини провадження, кількість епізодів скоєних кримінальних правопорушень та відомості про особу обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про можливість призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді обмеження волі строком на 2 роки з подальшим звільненням від відбування покарання з випробуванням із застосуванням ст. 75 КК України суд недостатньо мотивував своє рішення.

Застосувавши положення зазначеного закону, суд не навів у вироку переконливих мотивів для прийняття такого рішення, перелічив з-поміж іншого загальні засади призначення покарання і з достатнім обґрунтуванням не зазначив, як саме враховані ним обставини впливають на призначення саме такого покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів та обґрунтовують недоцільність відбування обвинуваченим ОСОБА_7 покарання.

На думку колегії суддів, як окремо, так і у своїй сукупності, враховані судом обставини не дають підстав вважати можливим виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 , при наявності призначеного покарання у виді обмеження волі, та подальшому звільненні його від відбування покарання.

Отже, суд не обґрунтував у вироку висновок про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування ним покарання, не зазначив як саме враховані обставини впливають на недоцільність відбування обвинуваченим покарання, фактично не врахував всіх обставин провадження, та не звернув увагу на те, що його дії становили 2 епізоди злочинів, і були направлені проти власності, посягали на основи гарантованих конституційних прав громадян, що матеріальна шкода ним не відшкодована, раніше неодноразово засуджувався за аналогічні злочини, знову вчинив нові злочини майже через 6 місяців після відбуття попереднього покарання, що свідчить про стійке небажання виправлятися та вести законослухняний образ життя, а тому покарання обвинуваченому повинно відповідати своїй меті, тобто бути адекватним скоєному, слугувати виправленню особи та попередженню скоєння нею нових злочинів.

Колегія суддів, погоджуючись із доводами апеляційної скарги прокурора, не може визнати вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 законним та обґрунтованим, внаслідок чого він підлягає скасуванню, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, що, в свою чергу, на суд апеляційної інстанції покладає обов`язок ухвалення нового вироку.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , колегія суддів керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України, приймає до уваги конкретні обставини скоєного, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, характер і ступінь їх суспільної небезпеки, кількість скоєних епізодів, відомості про особу обвинуваченого, який раніше судимий, у тому числі, за скоєння корисливих злочинів, не працює, за місцем проживання характеризується позитивно.

Обставиною, що пом`якшує покарання визнається щире каяття обвинуваченого.

Обставин, що обтяжують покарання колегією суддів, не встановлено.

Враховуючи перелічені обставини, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 , доцільно призначити покарання без застосування положень ст. 75 КК України у виді арешту на строк чотири місяці.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

засудила:
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 травня 2016 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді чотирьох місяців арешту.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховувати з моменту звернення вироку апеляційного суду до виконання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу його проголошення, а ОСОБА_7 , який утримується під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4