Дата документу Справа № 311/223/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №311/223/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/290/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Токмак Запорізької області, громадянина України, який має вищу освіту, працює на посаді технічного директора у ПП «Деметра» у м.Токмак, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

захисника адвоката ОСОБА_13 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:
обвинувачений ОСОБА_6 та потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 16 серпня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.286 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом на 2 роки. Постановлено після набрання вироком законної сили затримати ОСОБА_6 та строк відбування покарання рахувати з моменту його фактичного затримання.

Цивільні позови задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 155934 гривень; на користь ОСОБА_12 як законного представника неповнолітніх дітей: ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , моральну шкоду в розмірі по 157000 гривень кожному, а всього 314000 гривень; на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 157000 гривень; на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 157000 гривень; на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 157000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на проведення експертиз по даному кримінальному провадженню у загальній сумі 6335 гривень 12 копійок.

Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи обставин справи, доведеність вини та кваліфікацію його дій, просить вищевказаний вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання, застосувати ст.75 КК України та звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням, зменшити суми, що підлягають стягненню з нього у якості моральної шкоди, завданої потерпілим, скасувати вирок суду в частині стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_12 , застосувати до нього Закон України «Про амністію у 2016 році» та звільнити його від відбування покарання у вигляді позбавлення волі та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, а саме від позбавлення права керування транспортним засобом.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про можливість його виправлення лише за умов позбавлення волі. При призначенні покарання суд першої інстанції не врахував відомості про його особу та його ставлення до вчиненого, не взяв до уваги обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також добровільне повне відшкодування завданої матеріальної шкоди та прийняття зусиль для відшкодування спричиненої моральної шкоди потерпілим. Зазначає, що повністю компенсував завдану матеріальну шкоду, та на теперішній час частково компенсував завдані моральні збитки потерпілим. Вважає задоволені суми по 157000 гривень кожному потерпілому занадто завищеними, враховуючи наявність шістьох потерпілих в справі. Також зазначає, що раніше він не судимий, вперше засуджений за тяжкий, але необережний злочин, має на утриманні малолітню дитину, тому має право на звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі та від інших покарань не пов`язаних з позбавленням волі, а саме від позбавлення права керування транспортним засобом строком на 2 роки. Окрім того, апелянт зауважує на тому, що в справі відсутні позовні вимоги потерпілої ОСОБА_12 , тому стягнення з нього 157000 гривень на користь ОСОБА_12 є незаконними.

В апеляційних скаргах потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 просять вирок суду в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки, та стягнути з ОСОБА_6 на користь кожного потерпілого моральну шкоду в розмірі 957000 гривень.

В обґрунтування своїх доводів зазначають, що обвинувачений, не зважаючи на доведеність його вини наявними доказами, фактично свою вину не визнав та заперечував встановлені судом обставини. Призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення (злочину) та особі обвинуваченого, оскільки є явно несправедливим через м`якість. Суд необґрунтовано визнав обставиною, що пом`якшує покарання повне визнання обвинуваченим вини, його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Крім того, вирішуючи цивільні позови, суд, у порушення вимог ст.23 ЦПК України, не врахував глибину фізичних та душевних страждань потерпілих, ступеня вини обвинуваченого, не визнання ним своєї вини та заперечення встановлених судом обставин, що свідчить про небажання обвинуваченого виправитися та запобігати вчиненню нових злочинів, а навпаки, є бажанням обвинуваченого покласти вину у вчинені дорожньо-транспортної пригоди на загиблого ОСОБА_9 .. На думку потерпілих, суд визначив необґрунтовано малий розмір відшкодування.

Згідно з вироком суду, 09 листопада 2016 року приблизно о 09 годині 04 хвилини водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Lodgy», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , здійснював рух про проїзній частині автодороги Харків-Сімферополь, на території населеного пункту, а саме, с. Кам`янське Василівського району Запорізької області, зі сторони м. Сімферополь у напрямку м. Харків, в межах своєї лівої смуги руху, за наявності двох смуг руху в напрямку м. Харків і двох смуг руху зустрічного напрямку, зі швидкістю не менше 80 км/год., перевозив у якості пасажира у салоні автомобіля свідка ОСОБА_16 . У цей же час в попутному з ним напрямку, попереду нього, в межах лівої смуги, знижуючи швидкість руху та надаючи перевагу в русі зустрічним транспортним засобам, з метою виконання маневру повороту вліво, з ввімкненим покажчиком лівого повороту, зупинився технічно справний автомобіль марки «ЗАЗ 1102», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 . У цей же час, в зустрічному вказаним транспортним засобам напрямку, в межах лівої смуги, рухався технічно справний автомобіль марки «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_17 . Під час руху, в районі перехрестя автодороги Харків-Сімферополь з вул.Заводської у с.Кам`янське Василівського району Запорізької області, водій ОСОБА_6 не вжив відповідних заходів до зниження швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу, чим порушив п.п.12.4, 12.9 б), 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, зі змінами №136 від 06 березня 2013 року, відповідно до яких: п.12.4 «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.»; п.12.9 «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 12.7», п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», внаслідок чого сталося зіткнення передньою лівою частиною кузова автомобіля марки «Renault Lodgy», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 з задньою правою частиною кузова автомобіля марки «ЗАЗ 1102», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 . У результаті вказаного зіткнення автомобіль марки «ЗАЗ 1102» виїхав на зустрічну смугу руху, де сталось його зіткнення правою боковою частиною кузова з передньою частиною кузова автомобіля марки «Chevrolet Aveo», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_17 , який рухався у зустрічному йому напрямку, після чого, останній допустив наїзд на стелу АЗС ПП «Амік Україна». Внаслідок даної дорожньо-транспортної події водій автомобіля марки «ЗАЗ 1102», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми тулуба, яка супроводжувалася переломом грудного відділу хребта з повним анатомічним розривом спинного мозку, травматичним розривом грудного відділу аорти з крововиливом у плевральні порожнини, розривом печінки з наступним розвитком гострої крововтрати, яка у кінцевому підсумку і явилася безпосередньою причиною смерті, від яких ОСОБА_9 помер. Таким чином, водієм ОСОБА_6 допущено порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами № 136 від 06 березня 2013 року, які знаходяться у прямому причинному зв`язку з подією ДТП і її наслідками у вигляді настання смерті потерпілого ОСОБА_9 від отриманих внаслідок ДТП тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_13 на підтримання апеляційної скарги обвинуваченого та із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційних скарги потерпілих; прокурора, яка частково підтримала апеляційній скарги потерпілих і просила змінити вирок суду в частині вирішення цивільних позовів та збільшити суму, яка підлягає стягненню на користь кожного потерпілого, до 200 000 грн; потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та їх представника - адвоката ОСОБА_8 на підтримання апеляційних скарг потерпілих та із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених в судовому засіданні, належним чином оцінених судом, і, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

Дії ОСОБА_6 судом вірно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що мають значення для правильного вирішення зазначеного питання.

Так, покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинене ним кримінальне правопорушення. При цьому суд врахував характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який вчинив кримінальне правопорушення з необережності, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, вину у вчиненому визнав в повному обсязі, частково відшкодував потерпілим завдану моральну шкоду. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, але на мінімальний строк, з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки.

Враховуючи фактичні обставини провадження та відомості про особу обвинуваченого, в тому числі те, що останній неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху та суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування положень ст.75 КК України і звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням.

Не вбачає підстав для застосування положень цієї статті і колегія суддів.

Також колегія суддів не вбачає підстав для посилення призначеного обвинуваченому покарання та вважає, що вказане покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень.

При цьому колегія суддів враховує те, що раніше обвинувачений ОСОБА_6 не судимий, вперше вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, але є необережним, добровільно частково відшкодував потерпілим завдану моральну шкоду.

Колегія суддів не погоджується з доводами потерпілих в апеляційних скаргах про безпідставне врахування судом першої інстанції обставиною, що пом`якшує покарання, повне визнання вини, щире каяття та активне сприяння обвинуваченим розкриттю злочину, оскільки вказані доводи суперечать матеріалам провадження, згідно з якими обвинувачений ОСОБА_6 свою вину не заперечував, в ході досудового слідства та при розгляді провадження судом першої інстанції давав показання по сутті справи, сприяючи таким чином встановленню істини, добровільно частково відшкодував потерпілим завдану моральну шкоду.

Цивільні позови вирішені судом першої інстанції, на думку колегії суддів, також правильно, з врахуванням положень ст.ст.127,128,129 КПК України, ст.23, ч.1 ст.1167 ЦК України, а також постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)».

Суд врахував ступінь душевних страждань потерпілих та тяжкість і незворотність наслідків, що настали - у виді смерті ОСОБА_18 . Визначаючи суму, яка підлягає стягненню, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Підстав для збільшення або зменшення сум, які підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілих, колегія суддів не вбачає.

Доводи обвинуваченого про незаконне стягнення судом моральної шкоди на користь ОСОБА_12 у зв`язку з відсутністю позовної заяви останньої, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами провадження, в яких наявна відповідна позовна заява (т.1 а.п.18-20).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства повно, всебічно та об`єктивно дослідив всі обставини провадження і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке належним чином вмотивував.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування або зміну вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Разом з цим, колегія суддів, заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали провадження, вважає, що заявлене обвинуваченим клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», підлягає задоволенню через наступне.

Відповідно до вимог п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилось 18 років і відносно яких вони не позбавлені батьківських прав.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_6 має малолітнього сина - ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якого він не позбавлений батьківських прав.

У зв`язку із цим, колегія суддів вважає за можливе задовольнити клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про застосування щодо нього Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнити останнього від відбування покарання, призначеного за вказаним вироком суду.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIІI від 22 грудня 2016 року, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Василівського районного суду Запорізької області від 16 серпня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.286 КК України, - без змін.

На підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання, призначеного за вказаним вироком суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4