Ухвала
іменем україни
26 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000102 за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2016 року,

за участю:
засудженого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_9 ,

захисника засудженого
ОСОБА_10 ОСОБА_11 ,
прокурора ОСОБА_12 ,
в с т а н о в и л а:
вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 червня 2016 року
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
та мешканця

АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого
вироками:
- Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 6 грудня 2007 року за частиною 2 статті 186 КК України на 4 роки позбавлення волі, від відбування якого звільнено з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

- Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 1 квітня 2009 року за частиною 2 статті 190 КК України на 4 роки 3 місяці позбавлення волі. Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 28 листопада 2011 року невідбуту частину покарання на підставі статті 82 КК України замінено на покарання у виді обмеження волі. Постановою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27 вересня 2012 року невідбуту частину покарання у виді обмеження волі на підставі статті 82 КК України замінено на покарання у виді 240 годин громадських робіт. Покарання відбуте станом на 17 січня 2013 року,

засудженого за:
- пунктами 4, 12 частини 2 статті 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі;
- частиною 2 статті 15 пунктами 1, 12 частини 2 статті 115 КК України на 10 років позбавлення волі;
- частиною 1 статті 263 КК України на 3 роки позбавлення волі.
На підставі частини 1 статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_13 остаточно призначено покарання за сукупністю злочинів у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалено початок відбування покарання ОСОБА_13 обчислювати з 13 вересня 2015 року.

Цим же вироком також засуджено ОСОБА_14 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.
Згідно з вироком, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 визнані винуватими та засуджені за те, що вони 11 вересня 2015 року о 23 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою умисного вбивства раніше їм знайомих потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_7 на ґрунті неприязних відносин, обумовлених підозрами про надання останнім інформації працівникам міліції про причетність ОСОБА_18 до вчинення крадіжок, взявши із собою ножі, прийшли до належної ОСОБА_19 квартири АДРЕСА_2 , де в цей час з дозволу останнього тимчасово проживали потерпілі. При цьому, зайшовши до квартири через вікно, реалізуючи свій умисел, діючи згідно з попередньою домовленістю, ОСОБА_16 напав на ОСОБА_20 та наніс йому декілька ударів ножем в область грудної клітини, після чого останній вирвав в ОСОБА_14 з рук ножа, викинув його та між ними розпочалась боротьба. В цей час ОСОБА_15 напав на ОСОБА_21 та, діючи з особливою жорстокістю, став наносити їй численні удари ножем в голову, обличчя, шию та грудну клітину, тобто у життєво важливі органи. При цьому ОСОБА_15 , усвідомлюючи, що завдає потерпілій сильного фізичного болю та особливих страждань, незважаючи на благання останньої не «вбивати» її, продовжував наносити їй удари ножем до моменту втрати потерпілою свідомості. Від отриманих тяжких тілесних ушкоджень потерпіла ОСОБА_22 через короткий проміжок часу померла на місці події.
Після цього, ОСОБА_15 з метою позбавлення життя і потерпілого ОСОБА_23 приєднався до ОСОБА_14 , який в ході боротьби із ОСОБА_24 з метою подолання його опору застосував спеціальний прийом, яким завів руки останнього за спину та утримував його ззаду, а ОСОБА_15 почав наносити численні удари ножем у голову, обличчя та грудну клітину ОСОБА_23 до того часу, коли останній, втрачаючи свідомість, впав на підлогу. Потім, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , будучи впевненими, що вчинили умисне вбивство ОСОБА_23 і ОСОБА_25 , залишили місце вчинення злочину.
12 вересня 2015 року о 12 годині 50 хвилин ОСОБА_26 , прийшовши до свідомості, викликав працівників міліції та в подальшому був доставлений до Хмельницької обласної клінічної лікарні, де завдяки своєчасному наданню кваліфікованої медичної допомоги життя останнього було врятоване.
Крім того, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , кожний окремо, без передбаченого законом дозволу, а саме всупереч вимогам Наказу МВС України № 622 від 21 серпня 1998 року «Про затвердження Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», при невставлених досудовим розслідуванням обставинах придбали та зберігали за місцем свого проживання бойові припаси, відповідно ОСОБА_15 в квартирі АДРЕСА_3 , 60 набоїв до нарізної вогнепальної стрілецької зброї - 5,45 мм з кулею підвищеної пробивної спроможності, до автоматів (АК-74, АКС-74, АКС-74У), ручного кулемета РКК-74, виробництва Луганського станкобудівного заводу, Україна, 1994 року випуску, а Українець М. в квартирі АДРЕСА_2 , 30 набоїв до нарізної вогнепальної стрілецької зброї - 5,45 мм з кулею із сталевим осердям, до автоматів (АК-74, АКС-74, АКС-74У) ручного кулемета РКК-74, виробництва Ульянівського машинобудівного заводу, Росія, 1983 року випуску, до моменту їх вилучення 12 вересня 2015 року під час проведення санкціонованих оглядів.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2016 року вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 червня 2016 року щодо засуджених ОСОБА_18 та ОСОБА_14 змінено.
За частиною 1 статті 263 К України щодо ОСОБА_18 та ОСОБА_14 кримінальне провадження закрито у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості осіб в суді.
Постановлено вважати ОСОБА_18 засудженим за:
- пунктами 4, 12 частини 2 статті 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі;
- частиною 2 статті 15, пунктами 1, 12 частини 2 статті 115 КК України на 10 років позбавлення волі.
Вважається, що на підставі частини 1 статті 70 КК України ОСОБА_13 остаточно за сукупністю злочинів призначено покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді довічного позбавлення волі.
Українець ОСОБА_27 вважається засудженим за:
- пунктами 12 частини 2 статті 115 КК України на 12 років позбавлення волі;
- частиною 2 статті 15, пунктами 1, 12 частини 2 статті 115 КК України на 10 років позбавлення волі.
Вважається, що на підставі частини 1 статті 70 КК України ОСОБА_19 остаточно за сукупністю злочинів призначено покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 12 років.
Відповідно до частини 5 статті 72 КК України ОСОБА_19 зараховано час попереднього ув`язнення з 13 вересня 2015 року до 12 жовтня 2016 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_15 ставить вимогу про зміну вказаних судових рішень в частині кваліфікації його дій та призначеного покарання. Посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що вбивство однієї особи і замах на життя іншої особи, на його переконання, не може розглядатися як закінчений замах на убивство двох осіб, вчинений за попередньою змовою групою осіб, у зв`язку з чим вважає кваліфікацію його дій щодо потерпілого ОСОБА_23 помилковою.
Вважає, що суд не зазначив мотив вчинення злочину щодо потерпілої ОСОБА_25 , натомість у висновках зазначено про вчинення злочину щодо потерпілої ОСОБА_25 з непрямим умислом. При цьому вказуючи на те, що замах на умисне вбивство потерпілого з непрямим умислом є неможливим. А множинність поранень при вбивстві не в усіх випадках свідчить про наявність кваліфікуючої ознаки з особливою жорстокістю. Крім того, вважає, що в матеріалах провадження не має даних про намір завдати потерпілій особливих ОСОБА_28 і страждань, оскільки смерть потерпілої настала через короткий проміжок часу, а потерпілий ОСОБА_26 в цей час боровся з ОСОБА_29 , тобто не спостерігав за розвитком подій, що завдавало б йому особливих моральних страждань. Також вказується на відсутність попередньої домовленості на вчинення умисного вбивства. З наведених підстав засуджений вбачає наявність в його діях щодо потерпілої ОСОБА_25 ознак частини 2 статті 121 КК України, а щодо потерпілого ОСОБА_23 частини 1 статті 121 КК України з огляду на добровільне припинення протиправних дій щодо останнього, не маючи перешкод для їх продовження.
Крім того, засуджений вважає надмірно суворим покарання з огляду на неврахування конкретних обставин провадження, не взято до уваги думку потерпілого щодо призначення строкового покарання у максимальному розмірі. Вказує на порушення застосування судами вимог частини 5 статті 72 КК України.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , котра діє в інтересах засудженого ОСОБА_18 , ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.
Зокрема, захисник вказує на те, що у вироку не наведено підстав для висновку про вчинення вбивства з особливою жорстокістю, а матеріали кримінального провадження не містять доказів щодо попередньої змови між засудженими на умисне вбивство. Крім того, зазначає про надмірно суворе покарання за наявності обставин, які впливають на призначення покарання у обраній судами мірі.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_26 ставить вимогу про зміну вказаних судових рішень щодо засудженого ОСОБА_18 в частині кваліфікації дій останнього та призначеного покарання.
Вказує на неврахування судами пом`якшуючих покарання обставин при призначенні покарання ОСОБА_13 , з причин чого вважає призначене останньому покарання суворим. Зазначає, що він-потерпілий сприйняв каяття засудженого як щире. Також, вважає неможливим вчинення закінченого замаху на його-потерпілого вбивство з непрямим умислом.
Заслухавши суддю - доповідача, доводи засудженого, захисників та потерпілого ОСОБА_7 , котрі підтримали касаційні скарги, а також сторона захисту додатково покликалася на порушення права засудженого на суд присяжних, доводи прокурора та потерпілої ОСОБА_9 , котрі заперечували проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Як убачається з касаційних скарг засудженого ОСОБА_18 та його захисника, потерпілого, ними не заперечується та не оспорюється подія злочинів, застосування знаряддя злочину ножа, кількість учасників злочинів, наслідки, що настали, перебіг подій та кількість ножових поранень, їх механізм і локалізація тілесних ушкоджень у потерпілих, допустимість доказів у кримінальному провадженні.

Натомість, колегією суддів не визнаються твердження засудженого ОСОБА_18 та його захисника, потерпілого щодо помилковості кваліфікації дій засудженого ОСОБА_18 , а також призначення останньому надмірно суворого покарання з наступних підстав.

Зокрема, вказані доводи учасників процесу щодо наявності в діях ОСОБА_18 складу злочинів, передбачених частинами 1, 2 статті 121 КК України, відсутності прямого умислу на вбивство потерпілих та попередньої змови з ОСОБА_29 на це, неможливість визнання замаху на вбивство двох осіб у той час, коли вбито одну людину, а інша людина залишилася живою, а також відсутність такої ознаки, як вчинення злочину з особливою жорстокістю, неодноразово були предметом дослідження у судах першої та апеляційної інстанцій, докази щодо чого здобули правильну правову оцінку.

У колегії суддів не має підстав вважати протилежне, адже за встановленими судами першої та апеляційної інстанцій фактичними обставинами слідує, що ОСОБА_15 та ОСОБА_16 змовилися на вчинення вбивство двох потерпілих, які мешкали у квартирі останнього з його волі та мали негативну інформацію щодо засуджених, маючи змогу повідомити її в правоохоронні органи, свідком чого був потерпілий ОСОБА_26 перед тим як засуджені проникли до квартири через вікно та вчиненням протиправних дій щодо нього та ОСОБА_30 . Зокрема, засуджені розділилися та ОСОБА_15 вчиняв убивство потерпілої ОСОБА_25 , а ОСОБА_16 ОСОБА_23 , однак той вчинив бійку з ОСОБА_29 , намагаючись припинити протиправні дії ОСОБА_18 , але ОСОБА_16 подолав опір ОСОБА_23 , а ОСОБА_15 застосував ніж для доведення задуму до кінця. Вбивство ОСОБА_25 відбувалося шляхом спричинення їй численних ножових поранень у життєво важливі органи на очах потерпілого ОСОБА_23 , який намагався цьому завадити.

Такі дії ОСОБА_18 здобули правову кваліфікацію за частиною 2 статті 15, пунктами 1, 12 частини 2 статті 115 КК України закінчений замах на умисне вбивство двох осіб, вчинений за попередньою змовою групою осіб, та за пунктами 4, 12 частини 2 статті 115 КК України умисне вбивство, вчинене за попередньою змовою групою осіб з особливою жорстокістю.

Погоджуючись з такою кваліфікацією дій ОСОБА_18 колегія суддів вбачає направленість дій засуджених виключно з прямим умислом, виходячи з вказаного вище та того, що ними було обрано відповідне знаряддя злочину ніж, розподіл дій щодо кожного потерпілого, кількість завданих ножових поранень для настання саме смерті потерпілих та відсутності будь-яких доказів на спростування викладених у обвинуваченні обставин та випадковості виникнення такої події.

Тобто, випадковість або імпульсивність дій, або раптовість виникнення умислу, що може бути притаманною спричиненню умисних тяжких тілесних ушкоджень, за матеріалами кримінального провадження виключається. А та обставина, що потерпілий ОСОБА_26 вижив після залишення його на місці події з численними ножовими пораненнями, усвідомлюючи, що до ранку він може померти, свідчить виключно про те, що вони жадали його смерті та залишили його, щоб той помер в муках, що з правової точки зору розцінюється як виконання всіх дій для доведення злочину до кінця.

Тоді як, добровільність відмови ОСОБА_18 від убивства потерпілого ОСОБА_23 виключається з огляду на виконання всіх необхідних дій для позбавлення життя потерпілого, у зв`язку з чим дії останнього здобули правову кваліфікацію, як закінчений замах на умисне вбивство двох осіб за попередньою змовою групою осіб.

Що стосується доводів, направлених на спростування кваліфікуючої ознаки вчинення умисного вбивства з особливою жорстокістю, то вони є неспроможними з огляду на кількість завданих ножових ушкоджень потерпілій ОСОБА_31 , яка прохала не чинити щодо неї протиправних дій, у присутності її співмешканця ОСОБА_23 , який чинив опір ОСОБА_19 для відвернення протиправних дій ОСОБА_32 . При цьому, більша кількість ножових поранень ОСОБА_31 були здійснені прижиттєво, що разом з наведеними обставинами вказує на вчинення її вбивства з особливою жорстокістю. При цьому, засудженим, його захисником та потерпілим в даному контексті дій ОСОБА_18 не заперечується їх вчинення за попередньою змовою групою осіб.

Таким чином, колегія суддів не має підстав вважати помилковими висновки судів першої та апеляційної інстанцій при кваліфікації дій засудженого ОСОБА_32 .

Посилання сторони захисту на порушене право засудженого на суд присяжних не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, з яких слідує, що засудженому ОСОБА_13 , так само і засудженому ОСОБА_19 , неодноразово роз`яснювалося його право на суд присяжних під час досудового та судового провадження, яке він не бажав використовувати, про що засвідчив письмово та скріпив це підписом. Зокрема, вказане вбачається з долучених під час досудового і судового провадження пам`яток, в яких роз`яснювалося таке його право з відмовою.

Що стосується тверджень засудженого, його захисника та потерпілого щодо суворості призначеного ОСОБА_13 покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та суперечливими.

Відповідно до статті 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_13 остаточну міру покарання у виді довічного позбавлення волі, враховував ступінь тяжкості вчинених злочинів, що віднесені до особливо тяжких злочинів, у стані алкогольного сп`яніння в період непогашеної судимості за вчинення, у тому числі тяжкого злочину, через не тривалий проміжок часу після відбуття покарання, що віднесено до обтяжуючих покарання обставин, має негативну характеристику за місцем проживання, характер і обсяг вчинених злочинних дій та їх наслідки, поведінку до та після вчинення злочинів, залишення сиротою дітей потерпілої ОСОБА_30 . Натомість судом не визнано пом`якшуючих покарання обставин щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, як не щирих та не підтверджених під час судового розгляду, а також вказано на те, що наявність у ОСОБА_18 неповнолітньої дитини не завадило йому вчинити вбивство щодо ОСОБА_25 , яка була матір`ю двох дітей та про яких вказував потерпілий ОСОБА_26 , як захист від протиправних дій щодо неї та врозуміння засудженого. Тоді як, думка потерпілих не є визначальними при визначенні міри покарання.

Саме за наявності вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_13 остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі, вважаючи його необхідним й достатнім для його виправлення та перевиховання, сумнівів у чому не викликало і у апеляційної інстанції, а у колегії суддів і поготів.

Враховуючи викладені обставини та мотиви вчинення злочинів, колегія суддів вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій про їх підвищену небезпечність для суспільства правильними, у зв`язку з чим необхідно ствердити про справедливість та відповідність призначеного засудженому покарання вимогам статті 65 КК України.

Висновки суду апеляційної інстанції при вирішені клопотання засудженого щодо неможливості застосування частини 5 статті 72 КК України колегія суддів вважає достатніми та переконливими.

Отже, колегія суддів не має підстав вважати судові рішення незаконними або необґрунтованими.
Відтак, касаційні скарги засудженого ОСОБА_18 та його захисника, потерпілого задоволенню не підлягають.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2016 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги останнього, його захисника ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3