Провадження №11-кп/772/331/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області
в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2017 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання

За участю сторін кримінального провадження :

прокурора : ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

засудженого: ОСОБА_6

В с т а н о в и в :
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.12.2017 року у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання та пом`якшення покарання відмовлено.
Непогоджуючись з рішенням суду, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28.12.2017 року скасувати. Переглянути вирок в частині призначення йому покарання, замінити неправомірно призначене покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, як на підставу для звільнення від відбування покарання відбуття більше 23,5 років ув`язнення, звільнити з під варти, зняти судимості, призначити компенсацію моральну та матеріальну.

Вимоги мотивовані тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необгрунтованою, оскільки проігноровано його доводи, невірно застосовано норми діючого законодавства.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_7 , який зазначив, що звільнення засудженого можливе лише за умови помилування, заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, захисника ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_6 , які просили задоволити апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження, особову справу засудженого та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів провадження, вироком Дніпропетровського обласного суду від 08.05.1997 ОСОБА_6 визнано винним за ст. 86-1, ч. 1 ст. 89, п. «а», п. «г» ст. 93, ч. 1 ст. 222 КК України (в редакції 1960 року) та засуджено до смертної кари.
Ухвалою Верховного Суду України від 01.07.1997 вирок Дніпропетровського обласного суду від 08.05.1997, залишено без змін.
Ухвалою Дніпропетровського обласного суду від 30.05.2000 покарання у виді смертної кари, призначене ОСОБА_6 за вироком Дніпропетровського обласного суду від 08.05.1997, замінено на довічне позбавлення волі.
Вимоги засудженого ОСОБА_6 щодо наявності підстав для перегляду вироку відносно нього в частині призначення покарання, приведення його у відповідність з діючим законодавством є неспроможними.
Відповідно до ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили.
За таких обставин, суд не вправі давати оцінку законності вироку, на підставі якого був засуджений ОСОБА_6 .
Висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав стосовно заміни довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, є належним чином обгрунтованими.
Посилання ОСОБА_6 на неправильне тлумачення судом рішення Конституційного Суду України є безпідставним.
Судом першої інстанції вірно прийнято до уваги Рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 року, в якому зазначено, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та застосовується у випадках, спеціально передбачених законом.
Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.
Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспульства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.
При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для звільнення від довічного ув`язнення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів на заміні якого наполягає ОСОБА_6 , не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України невідбута частина покарання у виді позбавлення волі може бути замінена на більш м`яке покарання в межах визначеного судом строку покарання.

Зважаючи, що заміна або звільнення від подальшого відбування покарання до довічно засуджених законом не передбачена, а можлива лише не підставі ст.87 КК України, вимоги ОСОБА_6 виходять за межі повноваження суду.

Засуджений ОСОБА_6 конкретних фактів порушення його прав та законних інтересів не навів, а виключно обмежився перерахунком норм права, в тому числі міжнародного.

Вимоги щодо звільнення з під варти, зняття судимості, призначення компенсацій матеріальної та моральної шкоди не відносяться до компетенції апеляційного суду.

Таким чином, на думку апеляційного суду, судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права , підстави для скасування якого відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_6 .

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 28.12.2017 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання та пом`якшення покарання залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня проголошення в касаційному порядку до Верховного Суду, засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Відповідно до ч.4 ст. 532 КПК України судове рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4