Ухвала іменем україни 07 вересня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000125, за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 січня 2017 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Саратов Російської Федерації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
який визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_5 ,

встановив:

у касаційних скаргах, які аналогічні за змістом, засуджений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 стверджують про незаконність судових рішень, які просять скасувати і захисник указує про необхідність призначення нового розгляду в суді першої інстанції, а засуджений просить закрити кримінальне провадження щодо нього. На обґрунтування своїх вимог указують, що в матеріалах провадження відсутній технічний носій інформації з записом судового засідання від 14 вересня 2015 року; судове засідання проведено стосовно особи, якій не було висунуте обвинувачення, оскільки обвинувальний акт, на їхню думку, не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, так як в ньому відсутнє формулювання обвинувачення; суди при обґрунтуванні винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України, послалися на недопустимі докази, зокрема висновки експерта.

Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2016 року ОСОБА_5 , який раніше не судимий, визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Ухвалено стягнути із засудженого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди 60000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 січня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого та його захисника на підтримання касаційних скарг, прокурора, який заперечував проти їх задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла такого висновку.

Судом ухвалено визнати винуватим ОСОБА_5 за вчинення злочину за наступних обставин.
10 січня 2015 року близько 20:00 год. ОСОБА_5 , знаходячись біля поштового відділення, розташованого у будинку № 3 на вул. Ентузіастів у м. Запоріжжі, на ґрунті тривалих неприязних відносин наніс ОСОБА_8 один удар у живіт предметом з колючо-ріжучими властивостями, спричинивши йому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційних скарг.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджений дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим.
Так, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину за який його засуджено, підтверджується показаннями: потерпілого ОСОБА_8 , який послідовно та детально розповів про обставини нанесення йому ОСОБА_5 ножового поранення в живіт; свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які підтвердили, що 10 січня 2015 року у вечірній час бачили ОСОБА_8 разом із ОСОБА_5 на зупинці транспорту «Пошта» у м. Запоріжжі, а пізніше зі слів потерпілого їм стало відомо, що поранення йому наніс ОСОБА_5 , свідка ОСОБА_11 , який повідомив, що зі слів ОСОБА_8 знає, що його поранив чоловік із яким він раніше працював на заводі, оскільки він не допоміг йому викрасти продукцію тощо.
Ці показання повністю узгоджуються між собою, є послідовними й підтверджуються доказами, зібраними органом досудового розслідування і перевіреними судом у судовому засіданні, зокрема даними: протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_8 впізнав ОСОБА_5 як особу, яка заподіяла йому тяжке тілесне ушкодження; протоколу огляду місця події, висновків судово-імунологічних експертиз, журналу обліку прийому хворих у стаціонар та відмову у госпіталізації, картки виїзду швидкої медичної допомоги, які підтверджують обставини заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, протоколу проведення слідчого експерименту під час проведення якого потерпілий продемонстрував механізм заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_5 та іншими доказами.
При цьому спростовуються матеріалами провадження, зокрема показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 твердження, викладені у касаційних скаргах, щодо заподіяння потерпілому ножового поранення чоловіком на ім`я « ОСОБА_15 », оскільки в судовому засіданні жоден з зазначених свідків не вказали, що потерпілий говорив про чоловіка на ім`я « ОСОБА_15 », як про особу, яка нанесла йому ножове поранення, оскільки останній після спричинення тілесних ушкоджень, почуваючи себе погано, говорив нерозбірливо і його важко було зрозуміти.
Доводи сторони захисту про те, що висновки судово-медичних експертиз є недопустимими доказами були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, і свого підтвердження не знайшли.

Свої висновки щодо отриманих доказів та їх оцінки в сукупності суди належним чином мотивували. З цими висновками погоджується і колегія суддів. У касаційних скаргах не наведено ніяких інших доводів, які б спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій за обговорюваними питаннями.
За встановлених судом фактичних обставин провадження дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК України кваліфіковано правильно.

Перевіркою матеріалів провадження не встановлено таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Твердження, зазначені в касаційній скарзі щодо невідповідності обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України, а саме того, що в ньому відсутнє формулювання обвинувачення, також було предметом перегляду суду апеляційної інстанції, і свого підтвердження не знайшли. При цьому, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що в обвинувальному акті вказана правова кваліфікація кримінального правопорушення вчиненого обвинуваченим з посиланням на положення закону і частини статті закону України про кримінальну відповідальність, а також, викладене формулювання обвинувачення, відповідає всім ознакам складу злочину, яке передбачене диспозицією ч. 1 ст. 121 КК України. В обвинувальному акті обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, розмір процесуальних витрат, викладено чітко і конкретно.
Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України, який в своєму рішенні від 24 листопада 2016 року № 328кс16 зазначив про те, що під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов правильного висновку, з яким погоджується і колегія суддів суду касаційної інстанції, про те, що наведені в обвинувальному акті щодо ОСОБА_5 фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Не знайшли свого підтвердження і посилання викладені в касаційних скаргах на відсутність технічного запису судового засідання від 14 вересня 2015 року, оскільки в матеріалах провадження міститься диск із технічним записом зазначеного судового засідання, і хоча під час його прослуховування чутно якийсь шум, показання свідків, записані на цьому технічному носії є розбірливими.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки в ній, окрім іншого, зазначені та належним чином мотивовані підстави, з яких апеляційні скарги учасників процесу визнані необґрунтованими.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка чинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, особу засудженого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, де позитивно характеризувався, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебував, утримує малолітню дитину.
При цьому суд визнав обставинами, які обтяжують покарання, - тяжкі наслідки завдані злочином, які виражаються у тривалому лікуванні потерпілого, отриманні ним інвалідності другої групи, не прийняття заходів для відшкодування шкоди потерпілому, а також думку потерпілого, який наполягав на суворій мірі покарання.
Разом з тим, відповідно до частин 3, 4 ст. 67 КК України при призначенні покарання суд не може визнати такими, що його обтяжують, обставини, не зазначені в частині першій цієї статті. Якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.
Між тим, в порушення вимог ч. 4 ст. 67 КК України суд безпідставно визнав обставиною, що обтяжує покарання, тяжкі наслідки, завдані злочином, оскільки вказана обставина повністю охоплюється диспозицією ч. 1 ст. 121 КК України, а такі обставини як не прийняття заходів для відшкодування шкоди потерпілому, а також думка потерпілого, який наполягав на суворій мірі покарання, не зазначені в ч. 1 ст. 67 КК України,а тому не могли бути визнані як обтяжуючі покарання. З огляду на це вказані обтяжуючі покарання обставини підлягають виключенню з вироку суду на підставі ч. 2 ст. 433 КПК України.
Суд апеляційної інстанції залишаючи вирок місцевого суду без зміни не звернув увагу на неправильне застосування кримінального закону, а тому ухвала суду апеляційної інстанції в цій частині також підлягає зміні.
Виключення з вироку обставин, що обтяжують покарання засудженого, не зменшує обсягу пред`явленого йому обвинувачення, а тому не є підставою для пом`якшення покарання, яке призначено йому в мінімальній межі, передбаченій санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

постановив:

касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
На підставі ч. 2 ст. 433 КПК Українивирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 січня 2017 року щодо ОСОБА_5 змінити: виключити з мотивувальної частини вироку обставини, що обтяжують покарання засудженого: тяжкі наслідки завдані злочином, які виражаються у тривалому лікуванні потерпілого, отриманні ним інвалідності другої групи, не прийняття заходів для відшкодування шкоди потерпілому, а також думку потерпілого, який наполягав на суворій мірі покарання. .
В решті судові рішення залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

______________________ _____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3