Номер провадження: 11-кп/785/369/17
Номер справи місцевого суду: 511/1485/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.09.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Одесі апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури ОСОБА_6 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 12.12.2016 року у кримінальному провадженні №0000008 від 29.05.2013 року, -
встановив:
оскаржуваним вироком районного суду:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. М. Самарка, Красноокнянського району, Одеської області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, з вищою освітою, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.ч. 1, 4 ст. 368 КК України та виправдано в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Доля речових доказів у кримінальному провадженні вирішена у відповідності до вимог ст. 100 КПК України. Процесуальні витрати, пов`язані із проведенням судової експертизи, у сумі 1835грн 40коп. віднесені на рахунок держави.

Згідно оскаржуваного вироку суду органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин:

Згідно наказу №26-о від 31.05.2013 начальника Південної митниці Міндоходів, ОСОБА_9 призначено на посаду інспектора відділення №1 митного оформлення митного поста Роздільна Південної митниці Міндоходів, на якій він перебував до його звільнення з Південної митниці Міндоходів згідно наказу №76-о від 07.06.2013.

Відповідно до посадової інструкції, затвердженої наказом від 08.11.2012 року начальником Південної митниці, в обов`язки інспектора відділення №1 митного оформлення митного поста Роздільна Південної митниці Міндоходів ОСОБА_9 входило: виконання функції митного контролю транспортних засобів та товарів комерційного призначення; забезпечує виконання Технологій та Порядків митного контролю та оформлення товарів комерційного призначення; виконання митних формальностей у відношенні транспортних засобів та товарів, які належать громадянам; здійснення митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, які переміщуються в режимі транзит та зняті з обліку в реєстраційних органах іноземної держави, а також які ввозяться громадянами при переселенні на постійне місце проживання; нарахування та стягування митних платежів; здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості; передача в установлений законодавством термін електронну інформацію до Єдиної автоматизованої інформаційної системи Державної митної служби України та здійснення з нею в подальшому відповідних операцій; виявлення фактів порушень митних правил, складання протоколів про порушення митних правил за установленою формою, забезпечення своєчасної передачі до Служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил; при виявлені факту контрабанди здійснення заходів по затриманню предметів контрабанди і транспортних засобів, виявлення осіб, причетних до переміщення предметів контрабанди, свідків, збереженню речових доказів, оформлення необхідних документів; ведення обліку товарів, що переміщуються через пункт пропуску у відповідних журналах, затверджених згідно номенклатури справ та інше.

02.06.2013 року інспектор відділення №1 митного оформлення митного поста Роздільна Південної митниці ОСОБА_9 , знаходячись у службовому приміщенні, розташованому на міжнародному пункті пропуску «Кучурган» Південної митниці, в селі Кучургани, Роздільнянського району Одеської області, зловживаючи службовим становищем, діючи умисно, в інтересах ОСОБА_10 , який не був зацікавлений у неналежному митному огляді та невиконанні службових обов`язків працівниками митниці які створили умови для вимушеної передачі їм незаконної винагороди шляхом безпідставного створення перешкод у вільному та законному перетину кордону одержав від останнього незаконну вигоду готівкові кошти в сумі 300 гривень за безперешкодний в`їзд на територію України та перетин ОСОБА_10 кордону, при цьому 20 гривень ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_10 02.06.2013 року в ранковий час при в`їзді на територію України, а 280 гривень ОСОБА_9 отримав від ОСОБА_10 02.06.2013 року, у період часу з 18:05-18:10, при здійсненні виїзду з території України.

Таким чином, на думку органу досудового розслідування, ОСОБА_9 , скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.368 КК України, тобто одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь якої дії з використанням наданої їй службового становища.

Крім того, продовжуючи свою злочинну діяльність, яка набула системного характеру, у вигляді регулярного створення несприятливих умов громадянам для вимушеної передачі неправомірної вигоди та отримання цієї вигоди від громадян за безперешкодний перетин державного кордону України без належного митного оформлення, 06.06.2013 року інспектор відділення №1 митного оформлення митного поста Роздільна Південної митниці ОСОБА_9 , перебуваючи на вказаній посаді, являючись службовою особою, біля 09:30 год., знаходячись у службовому приміщенні, розташованому в міжнародному пункті пропуску «Кучурган» Південної митниці в с. Кучуган Роздільнянського району Одеської області, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, в інтересах ОСОБА_10 , який не був зацікавлений у належному митному огляді та виконанні службових обов`язків працівниками митниці, які створили умови для вимушеної передачі незаконної винагороди шляхом безпідставного створення перешкод у вільному та законному перетині кордону України в обмін на невиконання своїх службових обов`язків одержав від останнього неправомірну вигоду готівкові кошти в сумі 300 гривень за безперешкодний в`їзд на територію України та перетин ОСОБА_10 кордону без належного митного оформлення.

Таким чином, на думку органу досудового розслідування, ОСОБА_9 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.368 КК України, тобто одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь якої дії з використанням наданої їй службового становища, скоєне повторно.

Не погоджуючись з вироком районного суду, прокурор відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок районного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді, іншому складі суду.

В апеляційній скарзі прокурор не вказуючи на існування порушень вимог процесуального закону, які з урахуванням положень ч.1 ст.415 КПК України є підставою для скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду, посилається на порушення судом при ухвалені вироку положень ч.4 ст.374 КПК України, зокрема неприйняття судом першої інстанції при ухвалені виправдувального вироку рішення про запобіжний захід. Також в обґрунтування існування підстав для скасування та призначення нового судового розгляду, прокурор посилається на невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, зокрема відсутності в ньому формулювання обвинувачення.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, просив вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції; обвинуваченого та його захисника, заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги прокурора; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.
Стаття 17 КПК України встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.
Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.
Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.
Положення ст.ст. 370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке предявлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.
Виправдовуючи ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, які йому інкримінувалися органом досудового розслідування, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що вина обвинуваченого є недоведеною, так як під час судового розгляду не були встановлені достатні та допустимі докази для доведення винуватості обвинуваченого та вичерпано можливості їх отримати.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, районний суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Як убачається з матеріалів судового провадження, судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку були дослідженні всі без виключення надані стороною обвинувачення докази.
Наведені у вироку висновки районного суду в апеляційній скарзі прокурором фактично не оскаржуються, оскільки він не зазначив жодного доводу щодо невірної оцінки районним судом наданих стороною обвинувачення доказів, або не врахування будь-яких доказів. Мотивуючи підстави для скасування виправдувального вироку прокурор послався тільки на невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, оскільки в ньому відсутнє формулювання обвинувачення, та неприйняття рішення судом при ухвалені виправдувального вироку щодо запобіжного заходу.

Що стосується доводів прокурора, про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, з посиланням на відсутність в ньому формулювання обвинувачення, то така невідповідність, згідно вимог ст. 314 КПК України, може бути підставою для повернення обвинувального акту винятково на етапі проведення підготовчого судового засідання судом першої інстанції.

При цьому, апеляційний суд констатує, що у разі недоліків обвинувального акту, які були встановлені прокурором під час судового розгляду, сторона обвинувачення, з урахуванням положень ст. 338 КПК України, мала реальну можливість змінити обвинувачення на стадії судового розгляду. Разом з цим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та пояснень прокурора під час апеляційного перегляду вироку суду, не скористалася таким правом.

Апеляційний суд вважає безпідставними посилання прокурора, як на підставу скасування виправдувального вироку суду та призначення нового судового розгляду, на невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, в зв`язку з відсутністю в ньому формулювання обвинувачення, приймаючи до уваги правову позицію викладену в Постанові Верховного Суду України по справі №5-328кс16 від 24.11.2016 року, які у відповідності до вимог ч.1 ст.458 КПК України, є обов`язковими для всіх судів загальної юрисдикції.
Зокрема, висловлюючи правову позицію щодо визначення точного змісту положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК, а також норм, що формують інститут обвинувачення у вітчизняному кримінальному процесі, Верховний Суд України зазначив таке.
У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Про право обвинуваченого на отримання докладної інформації щодо суті та причин обвинувачення, висунутого проти нього, наголошується у рішеннях Європейського суду з прав людиниу справах «Маттоціа проти Італії» від 07 березня та 04 липня 2000 року та «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, в яких зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».

У рішенні від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції».

Практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
З матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_9 убачається, що, попри відсутність в обвинувальному акті конкретної вказівки на те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, вимоги закону щодо викладу фактичних обставин та правової кваліфікації органом досудового розслідування було дотримано. Обставини, які, відповідно до частини першої ст. 91 КПК, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінальних правопорушень), винуватість обвинуваченого у їх вчиненні, розмір процесуальних витрат, викладено чітко і конкретно.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Що стосується обвинувального акта відносно ОСОБА_9 , то наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінальних правопорушень, які інкримінувалися обвинуваченому, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
З огляду на це конкретність викладення фактичних обставин у даному провадженні, а отже, і обвинувачення пред`явлене ОСОБА_9 не викликає сумнівів.
З матеріалів кримінального провадження, зокрема журналу судового засідання та запису фіксації судового процесу убачається, що під час судового розгляду, після оголошення в судовому засіданні прокурором обвинувального акта, обвинувачений ОСОБА_9 підтвердив зрозумілість пред`явленого йому обвинувачення та заперечував свою причетність до інкримінованих йому злочинів.
Крім того, з матеріалів кримінального провадження убачається, що в судовому засіданні 01.11.2016 року, ОСОБА_9 надав суду свої письмові пояснення щодо пред`явленого обвинувачення, зміст яких беззаперечно свідчить про те, що суть пред`явленого йому обвинувачення на час судового розгляду обвинувального акту в районному суді, була йому зрозуміла (т.2, а.с. 204-207).
Аналогічні пояснення щодо зрозумілості суті пред`явленого обвинувачення на стадії судового розгляду в районному суді, ОСОБА_9 заявив і під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку. Прокурором позиція обвинуваченого на стадії судового розгляду в районному суді, а саме зрозумілість пред`явленого йому обвинувачення, під час апеляційного розгляду спростована не була.
Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що немає підстав стверджувати, що зміст обвинувачення пред`явленого ОСОБА_9 є неконкретним, або незрозумілим обвинуваченому, а тому апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що формальне недотримання органом досудового розслідування вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України при складанні обвинувального акту, вплинуло на право на захист ОСОБА_9 , є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило районному суду розглянути обвинувальний акт і ухвалити законе та обґрунтоване рішення, й таким, що є підставою для його скасування.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що навіть за умови слушності доводів прокурора про порушення права обвинуваченого ОСОБА_9 на стадії судового розгляду обвинувального акту в районному суді, суд апеляційної інстанції, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 409 КПК України, не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.
Що стосується доводів прокурора про невиконання судом при ухвалені вироку положень п.3 ч.1 ст.419 КПК України, а саме в неприйнятті при ухвалені виправдувального вироку рішення щодо запобіжного заходу, то вони є безпідставними з огляду на таке.
Положеннями п.1 ч.4 ст.374 КПК України регламентовано, що у резолютивній частині виправдувального вироку судом зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

На переконання апеляційного суду, у разі ухвалення виправдувального вироку, в положеннях п.1 ч.4 ст. 374 КПК України законодавством визначений обов`язок ухвалення судом рішення про скасування запобіжного заходу, якщо такий був обраний під час досудового або судового розгляду, що відповідає вимогам ст.ст. 131, 132, 203 КПК України, відповідно до яких застосування запобіжного заходу не допускається, якщо не доведено факту вчинення особою кримінального правопорушення, і рішення суду про застосування запобіжного заходу припиняє свою у разі ухвалення виправдувального вироку.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що системний аналіз наведених норм КПК України вказує на те, що ври встановленні невинності обвинуваченого суд виправдовує його і своїм вироком повністю відновлює невинного у всіх правах, негайно скасовує усі обмеження, якщо вони застосовувалися під час розгляду кримінального провадження, втому числі і скасовує запобіжний захід, якщо такий обирався.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувального акту відносно ОСОБА_9 запобіжний захід останньому не обирався, За таких підстав, ухвалюючи виправдувальний вирок, районний суд обґрунтовано не вирішив питання щодо запобіжного заходу (застосовування, продовження дії або скасування), оскільки такий захід забезпечення кримінального провадження не обрався, що відповідає положенням ст.ст. 131, 132, 176, 177, 203 КПК України.

Таким чином, посилання прокурора на неприйняття рішення судом при ухваленні виправдувального вироку щодо запобіжного заходу та невідповідність розглянутого судом обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України, з урахуванням положень ч.1 ст.415 КПК України, яка містить вичерпний перелік підстав для скасування рішення суду першої інстанції та призначення нового розгляду, не є підставами для скасування вироку та призначення нового судового розгляду.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що районний суд при розгляді даної справи не допустив таких порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок.

Не вбачаючи з матеріалів справи будь-яких підстав для скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що даний вирок щодо ОСОБА_9 є законним та обґрунтованим, а тому апеляцію прокурора слід залишити без задоволення, а вирок суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 12.12.2016 року у кримінальному провадженні №0000008 від 29.05.2013 року відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виправданого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 1, 4 ст. 368 КК України без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4