АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1947/2017 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 185 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року у кримінальному провадженні № 0008584 щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в

м. Києві, зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше судимий: 25.04.2007 Оболонським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки із звільненням від його відбування з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, 27.11.2007 Оболонським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 307, ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць з конфіскацією всього майна, звільнений з місць позбавлення волі 04.03.2011 року
за участю: прокурора ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_8
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, та на нього покладені обов`язки, передбачені

ст. 76 КК України.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_8 21 червня 2017 року, приблизно о 20 год. 30 хв., перебуваючи в тролейбусі маршруту № 50, який рухався від зупинки громадського транспорту «метро Дарниця» до «Київ-Дніпровський» в м. Києві, побачив у раніше незнайомого ОСОБА_10 в кишені джинсів гаманець, яким вирішив заволодіти. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , впевнившись, що за його діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, діючи умисно, з корисливих мотивів, непомітно для потерпілого ОСОБА_10 з кишені його джинсів повторно таємно викрав гаманець, вартістю 100 грн., в якому знаходилися гроші в сумі 201 грн., а всього майна на загальну суму 301 грн., після чого вийшов з тролейбуса та мав реальну можливість розпорядитись викраденим, проте невдовзі був затриманий працівниками поліції.

Докази у кримінальному провадженні досліджені судом відповідно до вимог ч. 3

ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення і правильність кваліфікації його діяння, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, відповідно до якого призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання не надав належної та достатньої оцінки конкретним обставинам у провадженні, правової оцінки тяжкості скоєного ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, а також тому, що ОСОБА_8 , маючи непогашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення аналогічного злочину проти власності, після відбуття реального покарання у виді позбавлення волі повторно вчинив злочин, що свідчить про стійку антисоціальну поведінку обвинуваченого та неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства, тобто незаконно призначив йому невиправдано м`яке покарання, звільнивши від його відбування з випробуванням.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого, який просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_8 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, що відповідає правовій кваліфікації ч. 2 ст. 185 КК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині, не переглядає їх відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про призначення ОСОБА_8 невиправдано м`якого покарання та неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, застосування положень ст. 75 КК України, які, за твердженням апелянта, не могли бути застосовані до обвинуваченого, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, положеннями ст. 75 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, крім випадків засудження за корупційний злочин, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, дотримав зазначені вимоги закону.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , при виборі заходу примусу і порядку його відбування разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, суд врахував дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які відповідно до положень закону України про кримінальну відповідальність, в тому числі статтей 66-67 КК України, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Зокрема, суд врахував, що ОСОБА_8 вчинив злочин середньої тяжкості та конкретні обставини його скоєння, в тому числі і те, що викрадене майно було повернуто потерпілому; характеристику особи обвинуваченого, який раніше судимий, неодружений, не працює, за даними облікової документації не перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом та на обліку у лікаря-психіатра, має постійне місце проживання; його відношення до скоєного - визнання вини; відсутність обставин, що обтяжують покарання у відповідності до вимог ст.67 КК України; обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття.

Зваживши вказані обставини в їх сукупності, суд призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення.

Доводи прокурора про те, що судом не в повній мірі враховано попередні судимості ОСОБА_8 , який повторно вчинив злочин проти власності, тобто, на думку прокурора, обвинувачений не бажає стати на шлях виправлення, є непереконливими, оскільки судом було враховано, що ОСОБА_8 раніше судимий, водночас зазначене оцінено судом в сукупності з іншими даними про особу винного та фактичними обставинами вчиненого ним злочину, який не призвів до настання тяжких наслідків і викрадене майно було повернуто власнику, а тому, на думку колегії суддів, попередні судимості в даному випадку не можуть бути перешкодою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, необхідно зазначити, що після звільнення з місць позбавлення волі у квітні 2011 року, відбувши покарання за попереднім вироком, ОСОБА_8 досить тривалий час протиправних дій не вчиняв, з 07.04.2016 є волонтером громадської організації Клуб Еней, характеризується позитивно, проживає разом з матір`ю, яка хворіє на тяжку хворобу, а тому колегія суддів вважає, що твердження прокурора про те, що ОСОБА_8 не став на шлях виправлення і його перевиховання можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства є лише припущенням. На користь такого висновку свідчить і та обставина, що аналізуючи додатково надані обвинуваченим у суді апеляційної інстанції документи, які характеризують його позитивно, можна зробити висновок, що ОСОБА_8 довів своє щире каяття, став на шлях виправлення і на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому суд першої інстанції, звільнивши його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, достатньо мотивувавши своє рішення в цій частині.

З огляду на викладене, виходячи з положень ст. 50 КК України та враховуючи принципи індивідуалізації і співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, колегія суддів вважає, що визначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на визначений судом строк із застосуванням вимог ст. 75 КК України є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення ним нових злочинів та є домірним вчиненому.

Отже, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року відносно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4