Пр.1-кп/336/166/2018
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 січня 2018 року
Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,при секретарі ОСОБА_2 ,за участю прокурора ОСОБА_3 ,законного представника потерпілого ОСОБА_4 ,представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 ,обвинуваченого ОСОБА_6 ,захисника ОСОБА_7 ,розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця с.Матвіївка Вільнянського району Запорізької області,громадянина України,з вищою освітою,неодруженого,не працює,зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 ,раніше не судимого
у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ст.286 ч.1 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
20.09.2017 р.приблизно о 15.00 год.водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем « ВАЗ 21099» реєстраційний номер НОМЕР_1 ,здійснював рух по проїзній частині вул.Чарівної,рухаючись з боку пр.Моторобудівників в напрямку вул.Уральської в м.Запоріжжі,наближаючись до позначеного дорожніми знаками та дорожньою розміткою нерегульованого пішохідного переходу,який розташований в районі будинку 93.Перед зазначеним вище нерегульованим пішохідним переходом в правій попутній для водія ОСОБА_6 смузі стояв невстановлений мікроавтобус.
В цей час малолітній пішохід ОСОБА_8 почав перетинати проїзну частину вул.Чарівної,рухаючись з права-наліво за ходом руху автомобіля під керуванням водія ОСОБА_6 ,безпосередньо по пішохідному переходу.
Водій ОСОБА_6 ,маючи об*єктивну можливість виявити нерегульований пішохідний перехід та невстановлений мікроавтобус,який стояв перед ним,при безпосередньому наближенні до переходу, діючи в порушення п.18.4 Правил дорожнього руху України,затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р.№ 1306(із змінами),де зазначено: « Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб,водії інших транспортних засобів,що рухаються по сусідніх смугах,повинні зменшити швидкість,а в разі потреби зупинитися і можуть продовжувати(відновити)рух лише переконавшись,що на пішохідному переході немає пішоходів,для яких може бути створена перешкода чи небезпека»,своєчасно заходів гальмування не застосував,у відсутності пішоходів на пішохідному переході не переконався,а продовжив подальший рух,в результаті чого допустив наїзд передньою правою частиною кузова керованого ним автомобіля на малолітнього пішохода ОСОБА_8 .
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_8 згідно висновку експерта № 2511М від 31.10.2017 р.були спричинені тілесні ушкодження,а саме:закритий компресійний перелом тіл 4-6 грудних хребців,що кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості,не небезпечні для життя,але які потягли за собою довготривалий розлад здоров*я,більше 21 дня.
Садна в області лівого ліктьового суглоба,забій м*яких тканин в потиличній області,що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
Згідно висновку експерта № 9-663 від 10.10.2017 р.,порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.18.4 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками,що настали.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення винуватим себе визнав повністю.Пояснив,що 20.09.2017 р.приблизно о 15.00 год.керуючи автомобілем «ВАЗ 21099» реєстраційний номер НОМЕР_1 ,він із швидкістю приблизно 45 км/год.здійснював рух по проїзній частині вул.Чарівної в напрямку вул.Уральської в м.Запоріжжі,в правій смузі руху попутного напрямку знаходився рефрижератор,який через габаритні розміри затуляв оглядовість та узбіччя,що перешкоджало побачити дорожній знак,яким позначався пішохідний перехід,тому обвинувачений не гальмував,продовжуючи рух в обраному напрямку.Пішохода побачив,коли той вже знаходився на пішохідному переході на проїзній частині та вийшов із-зі рефрижератора,одразу загальмував,намагався маневрувати вліво,проте гальмівного шляху не вистачило для безпечної зупинки та автомобіль правою частиною кузова вдарив пішохода.Після ДТП обвинувачений та його пасажири викликали швидку та поліцію,у межах своїх можливостей допомагали постраждалому на місці події,а коли батьки потерпілого повідомили про розмір витрат на його лікування в стаціонарі,оплатив їх у повному розмірі у сумі 5100 гр.У скоєному розкаявся,фактичних обставин справи та доказів,що їх підтверджують,не оспорював.
Цивільний позов законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_4 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000 гр.визнав частково та пояснив,що через відсутність роботи та брак коштів має реальну можливість відшкодувати позов у розмірі 10000 гр.,вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 2700 гр.не визнав як заявлені без підтвердження факту внесення коштів адвокату.
Відповідно до ч.3,4 ст.349,351 КПК України суд,з урахуванням повного визнання винуватості обвинуваченим,за згодою учасників судового провадження,визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо фактичних обставин,що підтверджують винуватість обвинуваченого,які ніким не оспорюються.При цьому суд роз*яснив наслідки,передбачені ч.3 ст.349 КПК України,переконався у добровільності позицій та правильному розумінні учасниками судового провадження наслідків відмови від дослідження інших доказів,що позбавляє їх права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази суд встановив, що винуватість обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому злочину знайшла своє підтвердження,що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема,у рішенні у справі «Коробов проти України»,та кваліфікує його дії по ч.1 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою,яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Відповідно до статей 50,65 КК України особі,яка вчинила злочин, має бути призначено покарання,необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. У судовому рішенні суд має окремо обґрунтувати «вагомий внесок» кожної обставини, яка пом`якшує або обтяжує покарання.
При призначенні обвинуваченому покарання,суд бере до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та враховує відомості про особу обвинуваченого.
Так, ОСОБА_6 має постійне місце проживання,мешкає у сім*ї,раніше не судимий,має професію,не працює через звільнення за скороченням штату,негативних відомостей про особу обвинуваченого під час судового розгляду справи не встановлено.
Обставиною,яка пом*якшує покарання обвинуваченого,суд відповідно до п.1,2 ч.1 ст.66 КК України визнає активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття у скоєному,добровільне відшкодування матеріальної шкоди.
Такі висновки суду ґрунтуються на тому,що обвинувачений дає критичну оцінку своїм діям,одразу після події ДТП вжив заходів для невідкладної допомоги потерпілому,послідовно визнає винуватість у скоєнні злочину,своїми активними діями сприяв органам слідства з*ясувати обставини вчинення злочину,відшкодував витрати на лікування потерпілого під час перебування у стаціонарі у повному обсязі у сумі 5100 гр.
Посилання законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_9 на відсутність,на її думку,каяття з боку обвинуваченого,на висновки суду не впливають,оскільки зводяться виключно до того,що обвинувачений після відшкодування витрат на лікування потерпілого не цікавився перебігом хвороби та станом здоров*я дитини,водночас,представник потерпілого підтвердила,що не відповідала на телефонні дзвінки обвинуваченого через зайнятість доглядом за дитиною та заперечувала їх особисте спілкування як учасників кримінального провадження.
Обставин,що обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст.67 КК України ,судом не встановлено.
Всі ці відомості у сукупності із пом*якшуючими обставинами є суттєвими та дають підстави при призначенні покарання за ст.286 ч.1 КК України для застосування такого виду покарання,як штраф у максимальному розмірі,що є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту суспільства,запобігання вчинення нових злочинів та є адекватними характеру вчинених ним дій.
Обвинувачений має матеріальну можливість для сплати штрафу,про що ним надана інформація банківської установи щодо наявності коштів на особистому рахунку.
Для призначення такого виду основного покарання,як обмеження волі з випробуванням,як про це зазначив прокурор,та обмеження волі без випробування,як просили представники потерпілого,суд підстав не встановив,оскільки обвинувачений вперше притягується до відповідальності за необережний злочин,загрози для суспільства не становить,підстав очікувати продовження ним злочинної діяльності не вбачається,необхідність його ізоляції жодними встановленими судом обставинами не обумовлюється та не відповідає особі обвинуваченого.
Призначення невиправдано суворого покарання не узгоджується з приписами ст.50 КК України щодо поняття покарання та його мети, виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів можливо без обмеження у праві вільного пересування,вибору місця роботи та проживання,спілкування з близькими тощо.
Крім того,знаходячись у суспільстві,обвинувачений,який має вищу освіту,соціально адаптований,може бути корисним,в тому числі самому потерпілому,відшкодовуючи на рахунок заробітків завдану шкоду.
також за обставинами справи суд не вбачає необхідності призначати обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами ,оскільки він раніше до адміністративної відповідальності та кримінальної відповідальності за порушення ПДР України не притягувався,вчинене ним вперше кримінальне правопорушення є необережним,автомобіль є необхідним для обвинуваченого як засіб пересування з сільської місцевості,а також у присадибному господарстві.
Як передбачено ст.26 ч.1 КВК України(в чинній редакції Закону ),засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу.
Водночас,на підставі Наказу Державної пенітенціарної служби України № 302/ОД-16 від 04.10.2016 р.на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 р.№ 348 «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції» визнано таким,що втратив чинність,наказ ДПтС України від 07.09.2015 р.№ 469/ОД-15 «Про організаційно-штатні питання по кримінально-виконавчій інспекції Державної пенітенціарної служби України» та скорочено штати підрозділів кримінально-виконавчої інспекції територіальних органів ДПтС України.
Згідно ст.11 КВК України,органами виконання покарань є: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, його територіальні органи управління, уповноважені органи з питань пробації,а стаття 13 КВК України,яка регламентує діяльність кримінально-виконавчої інспекції на підставі Закону України № 1492-VIII від 07.09.2016 р.,що набув чинності 08.10.2016 р.,викладена в редакції,в якій до повноважень уповноваженого органу з питань пробації відноситься виконання покарань у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю,громадських та виправних робіт та не входить виконання покарання у виді штрафу.
З наведеного випливає,що на час постановлення судом вироку з призначенням ОСОБА_6 покарання у виді штрафу процедура по виконанню кримінального покарання нормативно не урегульована.
Як передбачено ст.533 КПК України,вирок або ухвала суду,які набрали законної сили,обов*язкові для осіб,які беруть участь у кримінальному провадженні,а також для усіх фізичних та юридичних осіб,органів державної влади та органів місцевого самоврядування,їх службових осіб,і підлягають виконанню на всій території України.
За змістом ч.1 ст.534 КПК України,у разі необхідності спосіб,строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні.
Враховуючи наведене,за відсутності на час постановлення судом вироку з призначенням обвинуваченому покарання у виді штрафу нормативного врегулювання процедури по виконанню цього кримінального покарання,спосіб,строки і порядок виконання призначеного засудженому покарання визначаються судом у вироку.
При вирішенні цивільного позову,заявленого законним представником малолітнього потерпілого ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди,суд виходить з наступного.
Згідно ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушення або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.
Відповідно до вимог ч.1 ст.61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.
У відповідності до вимог ст.ст.127,128,129 КПК України обов`язок про відшкодування матеріальної та моральної шкоди вироком покладається на підозрюваного, обвинуваченого.
Вимоги про відшкодування моральної шкоди цивільним позивачем обгрунтовані з посиланням на те,що в результаті протиправних дій обвинуваченого малолітній потерпілий пережив моральні страждання через фізичний біль,якого зазнав у зв*язку з ушкодженням здоров*я,на теперішній час фактично знерухомлений,змушений носити жорсткий корсет.
Знаходячись на індивідуальному домашньому навчанні,потерпілий втратив соціальні зв*язки з однолітками,обмежений у спілкуванні,покинув займатись у спортивній секції та перспективи його подальшого навчання у спеціалізований спортивній школі невідомі,що спричиняє йому нервові переживання,не дає реалізувати свої здібності,що є психологічною травмою для дитини 2008 р.н.
До березня 2018 р.потерпілий буде постійно знаходитись у корсеті,після чого вирогідні нові призначення лікаря щодо продовження реабілітації з можливими матеріальними витратами,перспективи одужання потерпілого у цей строк не гарантовані.
З урахуванням цих обставин,завдану моральну шкоду цивільним позивачем оцінено у розмірі 30000 гр.
ОСОБА_6 цивільний позов про відшкодування моральної шкоди вважає пред*явленим у завищеному розмірі,оскільки він не працює,за рахунок заощаджень має реальну можливість відшкодувати позов частково у розмірі 10000 гр.
Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів.
Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди.
Крім цього, у п. 3 зазначеної постанови вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Суд виходить з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.
Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.
У цьому контексті суд враховує визнання Європейським Судом з Прав Людини(далі ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди у разі порушення окремих прав і свобод людини.
Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі»,зазначається, що, «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.
Аналізуючи наведене суд встановив,що обставини,на які посилається цивільний позивач в обґрунтування позову,знайшли своє підтвердження сукупністю доказів,які логічні,послідовні,достовірні та достатні для висновку про те,що ОСОБА_8 ,2008 р.н.,внаслідок заподіяння шкоди здоров*ю завдана моральна шкода,яка полягає у перенесених фізичному болю та стражданнях через травму хребців,задля лікування яких він продовжує проходити лікування із застосуванням приладів,що обмежують можливість вільного пересування,спілкування,реалізації спортивних досягнень,спосіб його життя докорінно та на тривалий час змінився.
Через вимушену ізоляцію від однолітків,потерпілий очевидно переживає психологічну кризу,його найближча життєва перспектива пов*язана виключно з лікуванням,а термін повернення до звичного способу життя,можливість надалі займатись спортом, невідомі.
Вирішуючи питання, що пов`язані з розміром відшкодування моральної шкоди ,яка відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб, суд керується принципами умовної рівності втраченого блага і того, яке може бути надбане за конкретну суму грошей; поміркованості - відповідності вимогам здорового глузду і розважливості; розумності - об`єктивного відображення дійсності, розсудливого, врівноваженого мислення; справедливості - неупередженого ставлення до всіх учасників спору. Принципи розумності і справедливості виявляються в тому, що більш глибоким моральним стражданням відповідає більший розмір відшкодування.
Відтак,враховуючи,що завдана позивачу моральна шкода безпосередньо пов*язана з ушкодженням здоров*я,розмір її відшкодування повинен бути достатнім для забезпечення позивачу можливості втрачене благо відновити,оскільки в інший не грошовий спосіб негативні наслідки у немайновій сфері потерпілому компенсувати нереально.
Приймаючи до уваги ступінь тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень,що потягло розлад здоров*я на тривалий час,необхідність продовжувати лікування,неможливість в інший не грошовий спосіб відшкодувати завдану немайнову шкоду,суд визначає відшкодування моральної шкоди потерпілому у розмірі 30000 гр.,що є необхідним для компенсації немайнових втрат,та задовольянє цивільний позов у цій частині у повному обсязі.
Посилання ОСОБА_6 як цивільного відповідача на відсутність коштів у достатньому розмірі для повного задоволення позовних вимог на висновки суду не впливають,оскільки він за віком та станом здоров*я є працездатним,має можливість отримувати доходи у тому числі за рахунок ведення приватного сільського господарства,про що заявляв суду,інших осіб не утримує,виконання судового рішення у цій частині можливо також за рахунок примусової реалізації його майна,тому жодних виключних обставин для зменшення суми відшкодування моральної шкоди не встановлено.
При вирішенні питання про відшкодування витрат законного представника потерпілого на правову допомогу адвоката,суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 118 КПК України до процесуальних витрат у кримінальному провадженні належать витрати на правову допомогу.
За правилами ч. 1 ст.124 КПК України,у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність",гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту,порядок обчислення якого,підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відтак,склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
На підтвердження обставин надання правової допомоги при розгляді даної справи суду були надані укладений між ОСОБА_4 та адвокатом ОСОБА_5 договір про надання правової допомоги від 05.12.2017 р.,акт виконаних робіт від 12.01.2018 р.та розрахунок витрат на правову допомогу на загальну суму 2700 гр.,які згідно пояснень в судовому засіданні,сплачені адвокату авансом.
Водночас, належних документальних підтверджень факту внесення грошових коштів у касу адвоката та сплати суми гонорару відповідно до п. 3.1.,п.3.3 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, до справи не надано.
У договорі від 05.12.2017 р.не зазначено номеру справи(кримінального провадження)по якій надається правова допомога,а також строк дії договору,що позбавляє суд можливості перевірити,чи не сплив до постановлення вироку строк його дії та чи пов*язана правова допомога виключно з розглядом даної справи.
З урахуванням цих обставин, судові витрати на правову допомогу у даній справи свого підтвердження належними доказами не знайшли,тому вимоги про стягнення таких витрат суд залишає без задоволення.
Речовий доказ по справі,яким визнаний автомобіль « ВАЗ 21099» реєстраційний номер НОМЕР_1 ,необхідно залишити обвинуваченому як власнику.
За змістом обвинувального акту,по справі наявні судові витрати на проведення експертизи № 9-663 від 10.10.2017 р. у розмірі 1186 гр.44 коп., відшкодування яких передбачено ст.118,122 КПК України.
При постановленні обвинувального вироку такі витрати у повному обсязі суд стягує з обвинуваченого у дохід держави.
Відносно обвинуваченого під час досудового розслідування запобіжний захід не обирався.
Керуючись ст.368,374,392 КПК України,суд-
З А С У Д И В:
Визнати винуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.1 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі п*ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 8500 (вісім тисяч п*ятсот )гривень без позбавлення права керування транспортними засобами.
Відповідно до ч.1 ст.26 КВК України обвинувачений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це відповідний суд шляхом представлення документа про сплату штрафу.
Речові докази:
-автомобіль « ВАЗ 21099» реєстраційний номер НОМЕР_1 ,переданий на відповідальне зберігання обвинуваченому,залишити йому за належністю.
Стягнути з ОСОБА_6 ,паспорт серія НОМЕР_2 ,виданий 08.12.2010 р.Вільнянським УМВС в Запорізькій області,у дохід держави судові витрати на проведення судової експертизи № 9-663 від 10.10.2017 р. у розмірі 1186 (одна тисяча сто вісімдесят шість)гривень 44 копійки.
Цивільний позов ОСОБА_4 в інтересах малолітнього ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 ,паспорт серія НОМЕР_2 ,виданий 08.12.2010 р.Вільнянським УМВС в Запорізькій області,на корись ОСОБА_4 ,РНОКПП НОМЕР_3 , відшкодування завданої злочином ОСОБА_8 ,2008 р.н.,моральної шкоди у розмірі 30000(тридцять тисяч) гривень.
В іншій частині позову відмовити.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення.
Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення,особам,які не були присутні при проголошенні вироку,його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Суддя ОСОБА_1