Постанова
Іменем України

25 січня 2018 року
м. Київ
Провадження № 51-655км 17
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001492 за обвинуваченням
ОСОБА_8
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Сумської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 18.10.2006 року за ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 190 КК України із застосуванням ст. 70 КК України на 8 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 3 жовтня 2014 року по відбуттю строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 9 березня 2017 року,
встановила:
у касаційній скарзі та заяві про виправлення недоліків, захисник ОСОБА_9 ставить питання про скасування постановлених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Судові рішення вважає незаконними, необґрунтованими, постановленими із суттєвим порушенням норм матеріального права. Наголошує, що під час проведення досудового слідства органами досудового розслідування було порушено принцип всебічності та повноти дослідження всіх обставин по справі, а саме не проведено ряду необхідних слідчих дій для встановлення істини у справі. Стверджує, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах, які зібрані з порушенням вимог закону. Зазначає, що органом досудового слідства цілеспрямовано здійснено ряд дій для того, щоб викликати у потерпілого впевненість, що саме ОСОБА_8 скоїв напад на нього. Протоколи ряду слідчих дій вважає недопустимими доказами.
Заслухавши доповідь судді; думку прокурора, який судові рішення вважає законними і заперечував проти задоволення скарги; пояснення потерпілого та його представника, які заперечували проти касаційних доводів; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги; колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
Вирішені питання про речові докази та судові витрати у провадженні.
Вказаним вироком ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9 березня 2017 року цей вирок щодо ОСОБА_8 змінено. Виключено з його мотивувальної частини посилання суду на показання свідка ОСОБА_12 .
В решті вирок Деснянського районного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року щодо ОСОБА_8 залишено без зміни.
Згідно з ч. 5 ст. 72 КК України, у строк відбування ОСОБА_8 покарання, зараховано строк його попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а саме з 12 лютого 2015 року по 9 березня 2017 року.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року з кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001492 виділено в окреме провадження матеріали щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 оголошено у розшук. Зупинено судовий розгляд кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
За вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що будучи особою яка раніше вчинила розбій, за попередньою змовою групою осіб вчинив напад на ОСОБА_6 з метою заволодіння майном останнього, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу. Злочин вчинено за наступних обставин.
9 лютого 2015 року, приблизно о 12 год. 30 хв. ОСОБА_8 і не встановлені особи, перебуваючи в автомобілі «Шкода Октавіа», побачили ОСОБА_6 , який виходив із банку «Правексбанк» по вул. Мілютенка, 23 в м. Києві, після чого у них виник умисел на вчинення розбійного нападу. ОСОБА_6 сів за кермо свого автомобіля «Део Нексія», держномер НОМЕР_1 , та розпочав рух, а ОСОБА_8 і невстановлені особи на автомобілі «Шкода Октавіа» з невстановленим державним номерним знаком, прослідували за ним. Скориставшись тим, що ОСОБА_6 зупинився на червоний сигнал світлофора на перехресті вулиць Ш.Алейхема та Братиславської в м. Києві, діючи відповідно до попередньо розподілених ролей, ОСОБА_8 і невстановлена особа вискочили з автомобіля «Шкода Октавіа» та пересіли на заднє сидіння автомобіля потерпілого, де невстановлена особа приставила до голови ОСОБА_6 предмет, схожий на пістолет, погрожуючи таким чином, застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, та наказала останньому рухатися по вул. Братиславській в м. Києві. Петренко С.М. подавляв своєю присутністю волю потерпілого до опору. Інша невстановлена особа весь цей час слідувала за ними на вказаному вище автомобілі «Шкода Октавіа».
У дворі одного з будинків по вул. Малишка в м. Києві ОСОБА_8 наказав потерпілому передати свою сумку, обшукавши яку, заволоділи належним останньому майном, а саме грошима в сумі 1200 грн., мобільним телефоном «LG Optimus pro» вартістю 3275 грн. з сім-карткою оператора «Київстар» вартістю 160 грн. на рахунку якої було 50 грн., банківською карткою «Правексбанку`з грошима на рахунку 10000 грн., та карткою «Приватбанку» з грошима на рахунку в сумі 1700 грн., 2 картками «Юнікредитбанку» без грошей на рахунку, після чого, продовжуючи погрожувати предметом, схожим на пістолет, змусили ОСОБА_6 повідомити пін-коди вказаних карток.
Продовжуючи свої злочинні дії, погрожуючи предметом, схожим на пістолет, ОСОБА_8 та невстановлена особа змусили ОСОБА_6 рухатися на перехрестя вул. Братиславської та пр. Броварського в м. Києві. Потерпілий, виїхавши на пр. Броварський, з метою припинення дій нападників, вчинив зіткнення з іншим автомобілем, після чого ОСОБА_8 і невстановлена особа вискочили з автомобіля потерпілого та пересіли до автомобіля «Шкода Октавіа», і з місця події зникли. Цього ж дня в банкоматі по вул. Курчатова в м. Києві з банківської картки «Правексбанку», що належала ОСОБА_6 було знято гроші в сумі 10000 грн., а за допомогою банківської картки «Приватбанку» було здійснено інтернет платіж на суму 1700 грн.
Таким чином, внаслідок розбійного нападу ОСОБА_8 та невстановлені особи заволоділи майном потерпілого ОСОБА_6 на загальну суму 16385 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Натомість, зазначені обставини, на які, зокрема, посилається у касаційній скарзі захисник засудженого, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який зазначив про відсутність порушень вимог КПК України при проведенні досудового розслідування і розгляді справи в районному суді. Тому, при перегляді судових рішень, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції.
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Як убачається з вироку, свої висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України за викладених у ньому обставин, доведено об`єктивними доказами, які зібрані у передбаченому законом порядку, досліджені в судовому засіданні, є допустимими.
Суд першої інстанції дослідив пояснення потерпілого ОСОБА_6 , який в деталях повідомив про обставини здійсненого на нього нападу, при цьому зазначив, що коли він зупинився на червоне світло світлофора, в його автомобіль через задні двері заскочило двоє чоловіків, один з яких приставив до його голови предмет схожий на пістолет. Другий чоловік це ОСОБА_8 , і він в цьому впевнений, оскільки добре його запам`ятав і впізнав під час проведення впізнання по рисам обличчя, кольору очей, шкіри, голосу, руках. Нападники йому погрожували, говорили, що вистрілять, наказали віддати речі і повідомити пін-коди від банківських карток. Бажаючи звільнитися від нападників він повернув машину вліво, після чого відбулась дорожньо-транспортна пригода з автомобілем «Рено». ОСОБА_8 вискочив з його автомобіля першим, другий чоловік трохи заметушився і теж вискочив через праві двері, оскільки ліві були пошкоджені. Обоє нападників побігли до автомобіля «Шкода Октавіа». На місці події він все повідомив працівникам міліції і вказав дві цифри номерних знаків автомобіля нападників, які він запам`ятав.
Ці показання ОСОБА_6 підтверджуються і даними протоколу пред`явлення для впізнання, з якого вбачається, що під час вказаної слідчої дії потерпілий впізнав ОСОБА_8 за формою і рисами обличчя, кольором очей, шкіри, а також по голосу, оскільки після того, як пред`явлені йому особи зняли балаклави, він також просив їх вимовити вказані ним конкретні фрази.
Потерпілий ОСОБА_6 категорично стверджував, що ОСОБА_8 був одним із нападників, а саме тим, що сидів в його автомобілі ззаду праворуч.
Взято судом до уваги і протокол огляду місця події від 2 лютого 2015 року, з якого вбачається, що на проїжджій частині Броварського проспекту в м. Києві, в смузі руху в напрямку м. Бровари знаходиться автомобіль «Деу Нексія», державний номерний знак НОМЕР_1 , ліві передні і задні двері якого пошкоджені.
Правильно здійснено судом посилання і на дані протоколу огляду місця події від 12.02.2015 року, згідно з якими в торговому кіоску по вул. Кіото, 8 в м. Києві знаходився предмет чорного кольору, схожий на пістолет та два набої. ОСОБА_13 , який був присутній при огляді, пояснив, що вказані предмети належать йому.
Обґрунтовано покладено в основу вироку і дані роздруківки телефонних з`єднань, з яких убачається, що ОСОБА_8 користувався номером мобільного телефону НОМЕР_2 , 9 лютого 2015 року в першій половині дня перебував у зоні дії базових станцій, встановлених на лісовому масиві в м. Києві, в період часу з 12 год. 10 хв. до 14 год. 18 хв., в тому числі, і в момент вчинення злочину.
Проаналізовано судом і показання ОСОБА_6 , який зазначив, що долучений до справи в якості речового доказу пістолет, що був оглянутий в судовому засіданні, по кольору та розмірах схожий на той, яким йому погрожували під час розбійного нападу та який він сприймав як травматичну зброю, що може заподіяти смертельне поранення.
Суд дослідив і письмові докази у провадженні, а саме: протокол пред`явлення особи для впізнання; протокол слідчого експерименту; висновки експертиз; протоколи огляду місця події.
Перевірялися судом і докази сторони захисту стосовно непричетності ОСОБА_8 до вчиненого розбійного нападу на потерпілого, які свого підтвердження не знайшли.
Зокрема, ОСОБА_8 вину не визнав, стверджував, що злочину не вчиняв. Показав, що 9 лютого 2015 року, приблизно о 9 годині 15 хвилин, він вийшов, щоб зустрітись з друзями ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_12 . З ними він зустрівся в проміжку часу між 10 та 11 годинами біля магазину «Фора», що поряд із місцем його проживання. Згодом вони разом поїхали в «Епіцентр» в напрямку до житлового масиву Троєщина, після чого - на проспект Лісовий. Друзі залишити його біля станції метро «Лісова» і поїхали у власних справах, а він повернувся додому приблизно о 14 чи 15 годині.
Відсутність ОСОБА_8 вдома в період часу приблизно з 9 до 13 години 9 лютого 2015 року підтвердила в судовому засіданні і його дружина - свідок ОСОБА_16 .
Проаналізовано і показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які зазначили, що 9 лютого 2015 року вони та ОСОБА_12 зустрілися з ОСОБА_8 приблизно об 11 годині біля магазину «Фора». Після чого разом поїхали в Епіцентр, що в напрямку житлового масиву Троєщина, де знаходились приблизно одну годину, потім деякий час пробули біля станції метро «Лісова», звідки роз`їхалися приблизно о 13 годині, залишивши там ОСОБА_8 .
Разом з тим суд зазначив, що ці показання ОСОБА_8 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , стосовно їх місця знаходження за часом не узгоджуються з даними довідки по аналізу технічної інформації, отриманої у операторів мобільного зв`язку абонента НОМЕР_2 , номером якого користувався обвинувачений ОСОБА_8 .
Відповідно до цієї довідки, абонент номеру телефону, яким користувався ОСОБА_8 , 9 лютого 2015 року знаходився в зоні дії базових станцій: о 12 годині 08 хвилин від кінця вулиці Курчатова в напрямку станції метро «Лісова», о 12 годині 09 хвилин та о 12 годині 10 хвилин від кінця вулиці Курчатова в напрямку вулиці Братиславської, а не в напрямку житлового масиву Троєщина чи біля станції метро «Лісова», як про це показали сам обвинувачений та свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Після цього до 14 години 18 хвилин жодних з`єднань з указаним абонентом не було.
Наведені відомості про місце знаходження телефону з абонентським номером, яким користувався ОСОБА_8 , в момент з`єднання за часом співпадає із місцем, де було вчинено напад на потерпілого ОСОБА_6 .
Доступ до інформації про деталізацію і тривалість з`єднань телефону з абонентським номером, яким користувався ОСОБА_8 , місце знаходження телефону в момент кожного з`єднання надано на підставі ухвали слідчого судді оператором мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» у порядку, передбаченому Главою 15 КПК України. У зв`язку із цим, вказаний доказ обґрунтовано визнано допустимим і покладено в основу вироку.

Крім того, сам по собі зміст роздруківок з`єднань абонента номеру телефону, яким користувався ОСОБА_8 , сторона захисту фактично не оспорювала.
Також, судом були досліджені показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та обвинуваченого ОСОБА_8 про наявність у останнього 9 лютого 2015 року на обличчі явно видимих тілесних ушкоджень та обґрунтовано відхилені, оскільки вони не узгоджуються з фототаблицею до протоколу пред`явлення особи для впізнання від 12 лютого 2017 року.
Таким чином, суд оцінив у сукупності показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, висновки експертиз, інші досліджені у судовому засіданні докази, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. Критичну оцінку окремих доказів належним чином вмотивовано.
Доводи захисника про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, недопустимості доказів, не проведення ряду слідчих дій, були предметом перевірки апеляційного суду, який, діючи в межах своїх повноважень, частково дослідивши матеріали провадження, обґрунтовано визнав їх безпідставними.
Зокрема, твердження захисника про те, що у її підзахисного є татуювання на лівій руці, яке неможливо не помітити, а потерпілий його не бачив, то апеляційна інстанція зазначила, що ОСОБА_6 повідомляв, що на вимогу нападників передав сумку, та помітив, що той із них, що знаходився в автомобілі ззаду праворуч, був без рукавиць. Однак, він не пам`ятав, якою саме рукою нападник забирав у нього сумку, з ймовірністю вказавши праву. Між тим, як показав обвинувачений ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції, татуювання у нього є лише на лівій руці.
Посилання ОСОБА_9 про те, що в протоколі пред`явлення особи для впізнання відсутні відомості, за якими потерпілий міг впізнати нападника, внаслідок чого цей протокол є недопустимим доказом, правильно визнані апеляційним судом такими, що не відповідають дійсності та не узгоджуються з вимогами кримінального процесуального закону, виходячи з наступного.
Зокрема, пред`явлення особи для впізнання проведено з дотриманням визначеного ст. 228 КПК України порядку. Згідно з протоколом, на виконання вказаних вимог процесуального закону, перед пред`явленням особи для впізнання у ОСОБА_6 попередньо було з`ясовано, чи може він впізнати особу, опитано про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких він бачив цю особу, на що останній повідомив, що зможе впізнати.

При цьому, в ході проведення вказаної слідчої дії ОСОБА_6 спочатку попросив всіх осіб, які пред`являлися на впізнання, сказати конкретну вказану ним фразу, потім попросив ще раз повторити цю фразу лише ОСОБА_8 . Далі, попросив осіб, які пред`являлися для впізнання, зняти з облич шарфи, після чого впевнено показав на ОСОБА_8 як особу, яка 9 лютого 2015 року заскочила до нього в автомобіль на перехресті вулиць Шолом-Алейхема та Братиславської на заднє сидіння справа. Потерпілий повідомив, що впевнено його впізнає по кольору та рисах обличчя, формі та кольору шкіри рук. Також попросив осіб, які пред`являлися для впізнання, сказати ще одну фразу, після чого повторно показав на ОСОБА_17 , повідомивши, що саме ця особа без сумніву причетна до вчинення злочину.
Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 228 КПК України, у протоколі зазначається сукупність ознак особи, яка має бути впізнана, якщо особа, яка впізнає, не може назвати її прикмети. Потерпілий ОСОБА_6 повідомляв про те, що зможе впізнати нападника за прикметами та зовнішнім виглядом.

Правильно вказав апеляційний суд і на те, що аналогічним чином спростовуються посилання сторони захисту на порушення вимог ч. 1 ст. 228 КПК України, згідно з якими забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена на впізнання.

ОСОБА_6 зазначав, що працівники поліції показували йому приблизно п`ять фотокарток осіб та запитували у нього, чи впізнає він кого-небудь із них. Серед них він впізнав особу, яка під час нападу знаходилась в його автомобілі ззаду праворуч, тобто ОСОБА_8 , про що одразу повідомив працівників поліції, які, однак, жодним чином на це не прореагували. Одну лише фотокартку ОСОБА_8 працівники поліції йому не показували та саме на ньому увагу потерпілого не акцентували.
Враховуючи викладене, апеляційний суд обґрунтовано вказав, що дотримання передбачених ст. 228 КПК України вимог проведення пред`явлення особи для впізнання підтверджується і тим, що, за показаннями потерпілого, йому загалом на пред`явленні були представлені чотири особи і після того, як на його прохання вони зняли балаклави, він помітив деяку схожість їх між собою за віком, зростом, рисами обличчя. Проте, жодної особи із представлених йому на впізнання, окрім ОСОБА_8 , він раніше не бачив та вони не були йому знайомі.

Апеляційна інстанція зазначила, що не ґрунтуються на вимогах закону і доводи захисника ОСОБА_9 про порушення порядку проведення цієї слідчої дії, так як до участі в ній, як статисти, були залучені представники поліції, оскільки це жодним чином не спростовує об`єктивності її результатів з огляду на вищенаведені показання потерпілого, який серед пред`явлених йому осіб впізнав лише ОСОБА_8 , а інших трьох раніше не бачив і тим більше не був обізнаний про роботу кого-небудь із них у правоохоронних органах, у зв`язку із чим вказане ніяким чином не могло вплинути на його показання в ході проведення даної слідчої дії.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла вмотивованого висновку про те, що спосіб та ретельність проведення потерпілим впізнання нападників, зокрема спочатку лише за зростом і голосом, а потім вже за зовнішністю, підтверджують об`єктивність його показань. При цьому категорично потерпілий впізнав лише ОСОБА_8 і виказав сумніви стосовно іншої особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження.
Більше того, апеляційний суд вказав, що потерпілий ОСОБА_6 , будучи кожного разу попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 384 КК України, за дачу завідомо неправдивих показань, як під час досудового розслідування, так і в ході судового та апеляційного проваджень, давав ідентичні послідовні показання, які за своїм змістом будь-яких протиріч чи суперечностей не містять. Тому жодних підстав ставити їх під сумнів, колегія суддів не вбачає.

Перевірялися апеляційною інстанцією і доводи сторони захисту про те, що під час проведення слідчих дій, як понятий був залучений ОСОБА_18 , який в період часу з 15 по 25 лютого 2015 року проходив навчальну практику у Деснянському РУ ГУМВС України в м. Києві. Разом з тим, як правильно зазначив апеляційний суд, це не вказує на його заінтересованість у результатах вирішення кримінального провадження у розумінні ч. 7 ст. 223 КПК України, тим більше, що проведення огляду місця події 9 лютого 2015 року та слідчого експерименту 26 травня 2015 року не співпадає з часом проходження ним навчальної практики.

Більше того, апеляційний суд зазначив, що на користь такого висновку, як і про дотримання об`єктивності під час досудового розслідування, свідчить і те, що в ході проведення 13 лютого 2015 року обшуку житла ОСОБА_8 за участю ОСОБА_18 , як понятого, жодних речей, які б викривали обвинуваченого у пред`явленому йому обвинуваченні, вилучено не було.
Колегія суддів перевіряла і посилання захисника про те, що стороні захисту не було відкрито відеозапису проведення слідчого експерименту та зазначила, що вони не відповідають матеріалам кримінального провадження, згідно з якими захисники обвинуваченого ОСОБА_8 , ОСОБА_19 і ОСОБА_9 засвідчили власними підписами ознайомлення з матеріалами в повному обсязі без жодних зауважень. Те, що ОСОБА_8 у присутності понятих відмовився від підпису про ознайомлення із матеріалами кримінального провадження, які йому були відкриті, не вказує на те, що суд не мав права допускати відомості відеозапису слідчого експерименту як доказ. З таким висновком погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що проведення огляду місця події 9 лютого 2015 року, пред`явлення особи для впізнання 12 лютого 2015 року та слідчого експерименту 26 травня 2015 року, як і достовірність відомостей, що зафіксовані у відповідних протоколах, сумнівів не викликають, у зв`язку із чим ці докази обґрунтовано визнані допустимими і належними та разом із послідовними показаннями потерпілого знайшли своє відображення у вироку.
Доводи захисника щодо не проведення дактилоскопічної експертизи не вказують на упередженість у кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_8 відмовився надати зразки слідів пальців рук, що підтверджується рапортом оперуповноваженого працівника правоохоронного органу.
З матеріалів провадження убачається, що суд розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 провів судовий розгляд у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а тому доводи захисника про те, що суд не усунув недоліки, допущені під час проведення досудового розслідування, не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд дотримався вимог ст. ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог КПК України.
Всі доводи щодо незаконності засудження, в тому числі, щодо істотних порушень вимог КПК України, недопустимості доказів, які аналогічні доводам апеляцій засудженого та його захисників, належно перевірені апеляційним судом, на них надано вмотивовані відповіді, ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставною для зміни чи скасування судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів

ухвалила :
вирок Деснянського районного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 9 березня 2017 року щодо ОСОБА_8 , залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_9 без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_20