АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/2183/2017 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника ТОВ «Охоронна компанія «Бізнес Секюріті» - ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 , та накладено арешт на нежитлове приміщення, нежилі приміщення з № 11 по № 15, № 15А, з № 16 по № 31, з № 71 по № 83, з № 85 по № 92 (частини групи приміщень № 1 А), загальною площею 640 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0), із забороною здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо зазначених нежитлових приміщень.

Приймаючи рішення слідчий суддя, вказавши, що вказане у клопотанні слідчого майно було об`єктом кримінально протиправних дій та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ТОВ «Охоронна компанія «Бізнес Секюріті» - ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, посилаючись на її незаконність, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги, представник зазначає, що арешт накладено на майно, яке на момент розгляду даного клопотання не було визнано речовим доказом. Додає, що суд першої інстанції своїм рішенням фактично позбавив власника, який є добросовісним набувачем, розпоряджатися майном на власний розсуд.

Далі представник зазначає, що жодна посадова особа товариства не є підозрюваним, обвинуваченим або засудженим, а відносно товариства не здійснюється кримінальне провадження.

У підсумку апелянт вказує про відсутність підстав для накладення арешту на майно вказане у клопотання слідчого.

Одночасно апелянт ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження. В обґрунтування пропуску такого строку зазначає, що розгляд клопотання слідчого відбувся за відсутності власника майна та його представника, а про наявність ухвали товариству стало відомо лише 03 квітня 2017 року.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що власник майна та його представник в судовому засіданні суду першої інстанції участі не приймали, про копію оскаржуваної ухвалиапелянту стало відомо 03 квітня 2017 року, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, оскільки цей строк пропущений з поважних причин.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, у провадженні Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 0000248, відомості про яке 01.12.2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364-1, ч. 4 ст. 358 КК України.

Старший слідчий слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_6 , звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на нежитлове приміщення, нежилі приміщення з № 11 по № 15, № 15А, з № 16 по № 31, з № 71 по № 83, з № 85 по № 92 (частини групи приміщень № 1 А), загальною площею 640 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 0), із забороною здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо зазначених нежитлових приміщень, яке ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 03 березня 2017 року задоволено.

З цим рішенням слідчого судді погодитися неможливо з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий не дотрималися.
Як вбачається з матеріалів провадження,слідчий ОСОБА_9 звертаючись до суду із клопотанням про арешт майна зазначив, що метою накладення арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів.

Згідно положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з положень наведеної норми права, матеріальні об`єкти, які, на переконання органу досудового розслідування, мають одну або декілька ознак наведених в ст. 98 КПК України можуть набути статусу речового доказу за рішенням слідчого.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 110 КПК України, рішення слідчого, прокурора приймаються у формі постанови.

Аналізуючи наведені вимоги закону, колегія суддів переконана, що висновок органу досудового розслідування щодо відповідності матеріального об`єкту тим чи іншим ознакам ст. 98 КПК України може бути зроблений лише в тексті постанови, яка має відповідати вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України, зокрема містити мотиви прийнятого рішення.

Відсутність постанови про визнання майна речовим доказом, як окремого процесуального документа, який фіксує висновок слідчого про набуття майном статусу речового доказу та мотиви з яких він дійшов такої думки, позбавляє слідчого суддю можливості провести аналіз та зробити висновок про наявність чи відсутність підстав для арешту майна саме з метою його збереження як речового доказу.

Наведені слідчим у клопотанні про арешт майна підстави, у зв`язку з якими майно відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України, не може бути визнано достатнім для висновку, що це майно є речовим доказом, оскільки, згідно положень ст. 171 КПК України, наведені слідчим у клопотанні обставини мають бути доведені доказами, доданими до клопотання.

Таким чином, слідчий, прокурор, який вважає за потрібне звернутись до слідчого судді з клопотанням про арешт майна з метою забезпечити збереження речового доказу, першочергово мав би визнати майно, на яке він просить накласти арешт, речовим доказом у кримінальному провадженні шляхом винесення про це постанови, в якій зазначити підстави для визнання майна речовим доказом, з огляду на положення ст. 98 КПК України, проте таких дій вчинено не було, з огляду на відсутність у доданих до клопотання матеріалах постанови про визнання майна речовим доказом.

Розглядаючи клопотання органу досудового розслідування, слідчий суддя на відсутність постанови про визнання майна речовим доказом уваги не звернув.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про відсутність підстав для накладення арешту саме з метою забезпечення збереження речового доказу, оскільки без відповідної постанови слідчого майно не може набути статусу речового доказу.

Крім того, необхідним буде відмітити, що колегія судді позбавлена можливості надати правову оцінку наданій прокурором у судовому засіданні суду апеляційної інстанції постанові про визнання речовим доказом, з урахуванням того, що вказана постанова постановлена 31 березня 2017 року, тобто після прийняття слідчим суддею оскаржуваного судового рішення, проте це не позбавляє слідчого права повторно звернутися з клопотанням про арешт майна, яке ним на теперішній час визнано речовим доказом.
Таким чином, у зв`язку із викладеним, колегія суддів переконана, що у такому випадку не можливо досягти інтересів досудового розслідування, забезпечити збереження речових доказів, які у подальшому можуть досліджуватись судом.
Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, є передчасними.
Враховуючи викладене, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, за недоведеності необхідності арешту майна, який явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власників, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження, а апеляційна скарга задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Поновити представнику ТОВ «Охоронна компанія «Бізнес Секюріті» - ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2017 року.

Апеляційну скаргу представника ТОВ «Охоронна компанія «Бізнес Секюріті» - ОСОБА_8 , задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2017 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 та накладено арешт на нежилі приміщення за адресою: м Київ, вул. Руденко Лариси, будинок 6-А зазначені в ухвалі слідчого судді, із забороною здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нього, скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволені клопотання старшого слідчого слідчого відділу Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000248, відомості про яке 01.12.2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

________________________ ___________________________ __________________________
ОСОБА_2 ОСОБА_10 ОСОБА_4