Справа № 152/86/18
В И Р О К
іменем України
20 лютого 2018 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
представника Шаргородського
ВП з питань пробації ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду кримінальну справу про обвинувачення
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не одруженого, не працюючого, з середньою освітою, військовозобов`язаного, не судимого в силу вимог ст.89 КК України,

Обвинувачений ОСОБА_4 31.08.2017 року приблизно о 02 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння біля домогосподарства ОСОБА_6 , що знаходиться в АДРЕСА_1 , вирішив заволодіти мотоциклом останнього. Скориставшись тим, що поблизу були відсутні як власник мотоцикла, так і сторонні особи, не маючи дозволу на керування вказаним транспортним засобом, обвинувачений ОСОБА_4 підійшов до приміщення гаража, відкрив двері гаража, проник у середину приміщення, звідки умисно, таємно, з метою заволодіння транспортним засобом, викотив мотоцикл марки «МТ-10 Дніпро» з державним номером НОМЕР_1 , належний на праві користування ОСОБА_6 , на вулицю, після чого тумблером запустив двигун мотоцикла та поїхав у вибраному ним напрямку, проте, не впорався із керуванням і допустив під час руху падіння мотоцикла, заподіявши шкоди володільцю ОСОБА_6 , згідно з висновком авто-товарознавчої експертизи від 22.12.2017 року за №6065/17-21, в розмірі 1530 грн.
Будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_4 винуватим себе у вчиненні злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 15.01.2018 року, визнав повністю, щиро покаявся, просив його суворо не карати. Суду показав, що ввечері 30.08.2017 року він вживав спиртні напої. Вночі 31.08.2017 року він вирішив незаконно заволодіти мотоциклом свого знайомого ОСОБА_6 , щоб покататися. ОСОБА_6 неодноразово раніше надавав йому дозвіл брати мотоцикл і використовувати для своїх потреб. Цього разу він не питав у ОСОБА_6 дозволу, а вирішив узяти мотоцикл самовільно. Приблизно о 02 годині 31.08.2017 року він підійшов до приміщення гаражу ОСОБА_6 , двері якого виходять на вул. Першотравневу, відкрив двері, закриті на засув, зайшов у приміщення гаража, викотив мотоцикл на вулицю, пробуксирував його приблизно 50 метрів, після чого за допомогою тумблера, який використовується як ключ і міститься у замку запалювання, завів двигун мотоцикла і мав намір їхати до повороту на м. Шаргород, але проїхав тільки 7 км., так як не впорався із керуванням і допустив перекидання мотоцикла. Він повністю відшкодував заподіяні потерпілому збитки, запевняє суд, що в подальшому не вчинятиме злочинів, так як має намір змінити свій спосіб життя, працевлаштуватися, тому просить його суворо не карати.
Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).
Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Так, обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.2 ст.289 КК України і викладений в обвинувальному акті від 15.01.2018 року.
Прокурор Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_3 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 не заперечує щодо здійснення судового розгляду за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України.
Потерпілий ОСОБА_6 в судовий розгляд не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, не заперечує щодо здійснення судового розгляду за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України, просить суворо не карати ОСОБА_4 , так як не має до нього претензій матеріального та морального характеру (а.с.17).
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.2 ст.289 КК України і викладений в обвинувальному акті від 15.01.2018 року, та беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_6 , викладену в заяві до суду (а.с.17), обвинуваченого ОСОБА_4 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_4 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності його позиції у суду немає.
Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_4 , що при таких обставинах він позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.
Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.
За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 15.01.2018 року, доведена повністю.
Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.289 КК України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом з проникненням у приміщення, а саме: 31.08.2017 року приблизно о 02 годині, обвинувачений ОСОБА_4 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння біля домогосподарства ОСОБА_6 , що знаходиться в АДРЕСА_1 , вирішив заволодіти мотоциклом останнього. Скориставшись тим, що поблизу були відсутні як власник мотоцикла, так і сторонні особи, не маючи дозволу на керування вказаним транспортним засобом, обвинувачений ОСОБА_4 підійшов до приміщення гаража, відкрив двері гаража, проник у середину приміщення, звідки умисно, таємно, з метою заволодіння транспортним засобом, викотив мотоцикл марки «МТ-10 Дніпро» з державним номером НОМЕР_1 , належний на праві користування ОСОБА_6 , на вулицю, після чого тумблером запустив двигун мотоцикла та поїхав у вибраному ним напрямку, проте, не впорався із керуванням і допустив під час руху падіння мотоцикла, заподіявши шкоди володільцю ОСОБА_6 , згідно з висновком авто-товарознавчої експертизи від 22.12.2017 року за №6065/17-21, в розмірі 1530 грн.
Такий висновок суду ґрунтується на нормах ст.289 КК України, зокрема, примітки №1 до статті, та роз`ясненнях, що містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року за №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», з яких вбачається що незаконне заволодіння транспортним засобом (ст.289 КК) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовжування руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.
Важливим у даному випадку, на переконання суду, є також визначення моменту, з якого злочин є закінченим. Цей злочин, як вбачається із роз`яснень, що містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року за №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, з моменту встановлення контролю над ним.
Також, важливим на думку суду, є визначення у даному випадку поняття транспортного засобу.
Так, відповідно до примітки до ст.286 КК України, під транспортними засобами в цій статті та статтях 287, 289 і 290 слід розуміти всі види автомобілів, трактори та інші самохідні машини, трамваї і тролейбуси, а також мотоцикли та інші механічні транспортні засоби.
В п.1.10 Правил дорожнього руху України зазначено, що транспортний засіб пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів; механічний транспортний засіб транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВТ; мотоцикл двоколісний механічний транспортний засіб з боковим причепом або без нього, що має двигун з робочим об`ємом 50 куб. см. і більше.
Таким чином, транспортний засіб, що перебуває у володінні та користуванні ОСОБА_6 , мотоцикл марки «МТ-10 Дніпро», з державним номером НОМЕР_1 , відноситься до двоколісних механічних транспортних засобів мотоциклів.
Суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за ч.2 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом з проникненням у приміщення, оскільки дії обвинуваченого були умисними і спрямованими на протиправне вилучення у законного володільця транспортного засобу всупереч волі останнього з місця, де він зберігався, тобто з приміщення гаража, спершу шляхом буксирування на вулицю, а потім шляхом запуску двигуна і керування транспортним засобом у вибраному ним напрямку.
Отже, обвинувачений ОСОБА_4 повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.2 ст.289 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.
Виходячи з норми ст.12 КК України, вчинений ОСОБА_4 злочин, що передбачений ч.2 ст.185 КК України, є злочином середньої тяжкості.
ОСОБА_4 щиро покаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував потерпілому заподіяні злочином збитки, що вбачається із заяви потерпілого ОСОБА_6 , який повідомив суду, що не має претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого (а.с.17). Ці обставини суд враховує як пом`якшуючі покарання обвинуваченого ОСОБА_4 .
При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки упродовж всього досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений визнав вину, надав показання, які відповідають обставинам, встановленим під час досудового розслідування і викладеним у обвинувальному акті від 15.01.2018 року, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.
Обставиною, обтяжуючою покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , є вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння.
ОСОБА_4 на диспансерному обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога Шаргородської ЦРЛ не перебуває (а.с.75-76).
За місцем проживання в с. Голинченці Шаргородського району, де ОСОБА_4 зареєстрований, останній характеризується як особа, щодо якої поступали усні скарги від жителів села, проте, компрометуючими матеріалами сільська рада щодо обвинуваченого не володіє (а.с.73).
Проте, суд не приймає до уваги вказану характеристику щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , оскільки вона носить суперечливий характер, містить, з одного боку посилання на те, що відносно ОСОБА_4 надходили усні скарги від жителів села в сільську раду, а з іншого боку посилання на те, що компрометуючими матеріалами щодо обвинуваченого сільська рада не володіє.
Крім того, із цієї характеристики не вбачається, скільки усних скарг на поведінку ОСОБА_4 надходило в сільську раду, який зміст цих скарг, яке прийнято рішення за наслідками їх розгляду, чи викликався у сільську раду для цього ОСОБА_4 , тоді як останній заперечує, що він викликався у сільську раду або повідомлявся про надходження скарг щодо його поведінки.
Відповідно до абзацу 17 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.
З досудової доповіді, що складена представником персоналу органу пробації Шаргородського районного відділу з питань пробації Центрально-Західного управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України від 19.02.2018 року вбачається, що ОСОБА_4 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, має погашену судимість, знятий з обліку в органі пробації по відбуттю строку покарання, вчинив умисний тяжкий злочин, але розкаявся, відшкодував збитки, активно сприяв розкриттю злочину. ОСОБА_4 проживає з матір`ю та шістьма молодшими братами і сестрами, не працевлаштований, займається тимчасовими заробітками, виявляє мотивацію до позитивних змін, бажає покращити умови свого проживання та працевлаштуватися (а.с.59-61).
Також, з розділу 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення» досудової доповіді вбачається, що ризик вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб визначений як високий (а.с.59-61).
З висновку органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_4 вбачається, що виправлення останнього можливе як в умовах ізоляції його від суспільства, так і в умовах застосування щодо нього пробації, проте, у цьому випадку щодо обвинуваченого слід здійснювати інтенсивний нагляд, застосовувати соціально-виховні заходи, необхідні для виправлення, перевиховання обвинуваченого та запобігання вчиненню злочинів повторно, спрямувати обвинуваченого до працевлаштування, покласти обов`язки повідомляти орган пробації про зміну свого місця проживання, роботи чи навчання, періодично з`являтися в орган пробації для реєстрації (а.с.61).
Відповідно до ч.1 ст.7 ЗУ «Про пробацію», під час вирішення питання про застосування до особи пробації суд бере до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення та соціально-психологічну характеристику особи обвинуваченого або засудженого, яку готує персонал органу пробації або адміністрація установи виконання покарань.
Згідно з п.2 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію», досудова доповідь письмова інформація для суду, що характеризує обвинуваченого.
Абзацом 17 ч.1 ст.368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.
У зв`язку із наведеним суд приймає до відома соціально-психологічну характеристику представником органу пробації ОСОБА_4 .
Таким чином, суд вбачає підстави для застосування до ОСОБА_4 пробації системи наглядових та соціально-виховних заходів, що застосовуються за рішенням суду та відповідно до закону до засуджених, виконання певних видів кримінальних покарань, не пов`язаних з позбавленням волі ( п.6 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію»).
Також, суд погоджується із висновком представника органу пробації про те, що ОСОБА_4 має мотивацію до позитивних змін, оскільки під час судового розгляду обвинувачений запевняв суд, що не вчинятиме в майбутньому злочинів, він тимчасово працевлаштувався, але не за трудовим договором і ці обставини встановлено також органом пробації, що вбачається із викладу умов життєдіяльності ОСОБА_4 .
З урахуванням обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання і особи ОСОБА_4 , його ставлення до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він щиро розкаявся у скоєному, з врахуванням думки потерпілого ОСОБА_6 , який просить суворо не карати обвинуваченого, так як не має до нього претензій матеріального чи морального характеру (а.с.17), суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 можливе без ізоляції його від суспільства, в умовах призначення покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та іспитовим строком в силу вимог ст.75 КК України та з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Зазначене вище узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якими встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
При цьому, суд призначаючи ОСОБА_4 зазначене вище покарання виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.
Так, щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину, як пом`якшуючі покарання обвинуваченого обставини, позитивно характеризують його особу після вчинення злочину, та, на переконання суду, вчинений ним злочин порушує конституційні права потерпілого на вільне володіння своїм майном.
Проте, потерпілий ОСОБА_6 заявив про те, що не має матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого внаслідок вчиненого останнім злочину.
Тому, суд вважає можливим виправлення обвинуваченого без відбування покарання і вбачає підстави для застосування ст.75 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.
Мотоцикл марки «МТ-10 Дніпро», з державним номером НОМЕР_1 , що визнаний речовим доказом, приєднаний до матеріалів кримінального провадження і знаходиться на зберіганні в потерпілого ОСОБА_6 до вирішення кримінальної справи (а.с.83), слід, відповідно до вимог ст.100 КПК України, повернути володільцю потерпілому ОСОБА_6 .
Відповідно до п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.
З матеріалів кримінальної справи вбачається, що по справі понесені процесуальні витрати на проведення експертизи у зв`язку із залученням стороною обвинувачення експертів спеціалізованої державної установи, зокрема, на проведення товарознавчої експертизи Вінницьким відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз (висновок за №6065/17-21 від 22.12.2017 року, а.с.78-80).
Вартість проведення вказаної експертизи становить 297 грн. (а.с.81). Отже, ці процесуальні витрати в сумі 297 грн. на залучення експерта з ініціативи сторони обвинувачення, відповідно до ч.2 ст.122 та ч.2 ст.124 КПК України, слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 .
Цивільний позов у даній кримінальній справі не заявлявся.
Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.
Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.2 ст.289 КК України, суд
засудив:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України і засудити його за цією статтею до покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років без конфіскації майна.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного за цим вироком покарання, якщо він протягом іспитового строку в два роки шість місяців не вчинить нового злочину.
На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 протягом встановленого судом іспитового строку у два роки шість місяців обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 не застосовувати.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 297 (двісті дев`яносто сім) гривень на відшкодування судових витрат за проведення експертизи залученими стороною обвинувачення експертами спеціалізованої державної установи Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.
Речовий доказ: мотоцикл марки «МТ-10 Дніпро» з державним номером НОМЕР_1 повернути потерпілому ОСОБА_6 .
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1