1-кп/381/39/17
357/6660/16-к
УХВАЛА
04 грудня 2017 року колегія суддів Фастівського міськрайонного суду Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретаря ОСОБА_4 ,
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
потерпілої ОСОБА_11 ,
представника потерпілої ОСОБА_11 ОСОБА_12 ,
під час судового розгляду кримінального провадження № 0003123 від 03.08.2015 року по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_8 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115, ч.2 ст.15 п.п. 1,5 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, -
встановила:
Захисник ОСОБА_10 , якого підтримав обвинувачений ОСОБА_8 , заявив клопотання про зміну останньому запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. Своє клопотання обгрунтував тим, що ОСОБА_8 тривалий час перебуває під вартою, відсутністю ризиків, які були підставами для застосування міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою, також звернув увагу на стан здоров`я обвинуваченого.

Захисник ОСОБА_9 , яку підтримав обвинувачений ОСОБА_7 ,заявила клопотання про зміну останньому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт у певний період доби. Своє клопотання обґрунтовувала тим, що ОСОБА_13 тривалий час перебуває під вартою, та відсутністю ризиків які були підставами для застосування міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Потерпіла ОСОБА_11 та її представник ОСОБА_12 заперечили проти клопотань сторони захисту.

В свою чергу прокурори ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , консолідовано наполягали на продовженні обвинуваченому ОСОБА_8 міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обґрунтувавши його тяжкістю покарання, що загрожує обвинуваченому та наявністю ризику впливу на потерпілих і свідків, перешкоджанню кримінальному провадженню у разі зміни запобіжного заходу на непов`язаний із триманням під вартою. При цьому, не заперечували проти задоволення клопотання сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 з тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, колегія суддів приходить до наступного.

Заперечуючи проти клопотання захиступро зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт прокурор вказує на наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме: що обвинувачений може переховуватись від суду, впливати на свідків, потерпілих, іншим способом перешкоджати кримінальному провадженню.
Але такі посилання на наявність всіх цих ризиків є непереконливими, оскільки відповідні докази, які підтверджують наявність у ОСОБА_8 таких намірів, прокурором не надано.
Лише зазначення прокурором, що обвинувачений, знаходячись на свободі, буде впливати на свідків, говорять лише про можливість існування передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України ризику щодо незаконного впливу на таких свідків, але ні в якій мірі не обґрунтовують недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання зазначеним ризикам.
Щодо можливості впливу на потерпілого і інших осіб, то за відсутності належних обґрунтувань та доказів на підтвердження існування такого ризику,суд може розцінити вказане твердження лише як припущення прокурора.
Не зазначив прокурор і про те, яким же чином ОСОБА_8 може перешкоджати кримінальному провадженню, або на підставі яких відомостей чи даних прокурор обґрунтовує наявність ризику, передбаченого п. 4 ч.1 ст.177 КПК України.
Доводячи недостатність застосування в даному випадку більш м`яких заходів для запобігання ризику, прокурор також вказував на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 , проте, вказані твердження не може бути прийнято до уваги, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятої 04 листопада 1950 року та ратифікованої Україною 17 липня1997 року, а також практики Європейського суду з прав людини.
Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року у справі «Мамедова проти Росії», визначено, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу подальшого позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину. Якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою обвинуваченої у правопорушенні особи, така особа завжди має бути звільнена після затримання і перебувати на волі до початку судового розгляду її справи (див. рішення Суду у справі «Вемгофф проти Німеччники).
Згідно ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
При вирішенні питання про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу прокурор не довів, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту не забезпечить виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків.
Інші доводи прокурора є недоведеним припущенням щодо можливої процесуальної поведінки ОСОБА_8 .
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі "Шишков проти Болгарії", пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі "Тасе проти Румунії").
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України" вказав на порушення пункту 3 статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99). Ненаведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України").
Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених, колегія суддів враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Оцінюючи в сукупності доцільність подальшого продовження тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та можливість застосування щодо обвинувачених альтернативного запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, колегія суддів враховує, що судовий розгляд по кримінальному провадженню не закінчено, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, а тому тяжкість покарання, що їм загрожує у разі визнання їх винними, на думку колегії суддів, свідчить, що ризик можливого переховування від суду, який став підставою обрання щодо обвинувачених найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, продовжує існувати, однак не є настільки суттєвим, що сам по собі потребує застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Таким чином, на думку колегії суддів,запобіжний захід у вигляді домашнього арешту забезпечить виконання покладених на обвинувачених процесуальних обов`язків та попередить можливе переховування від правосуддя.
Відсутність відомостей про наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 судимостей, у тому числі в силу ст. 89 КК України, наявність постійного місця проживання, родини, що він є пенсіонером, постраждалим внаслідок Чонобильської катастрофи (категорія 1), при цьому є інвалідом 2 групи та хворіє на низку хвороб (гіпертонічну хворобу ІІ ступеня, церебральний атеросклероз, дисциркуляторну енцефалопатію ІІ ступеня, лівобічна пірамідна неодстатність, вестибуло координаторними порушеннями, стійким цефалічним, церебрастенічним синдромом), дає підстави для застосування до нього менш суворого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків передбачених ч.5 ст.194 КПК України.
Відсутність у обвинуваченого ОСОБА_7 в силу ст. 89 КК України судимостей, наявність постійного місця проживання, родини, перебування на його утриманні неповнолітньої доньки 2003 року народження, дає підстави для застосування до нього менш суворого запобіжного заходу у вигляді домашнього арештуу певний період доби, з покладенням обов`язків передбачених ч.5 ст.194 КПК України.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 176, 177, 183, 372, 376 КПК України, колегія суддів,-
ухвалила:
Клопотання захисту про зміну ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжного заходу задовольнити, відмовивши у клопотанні прокурора.
Застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,строком на 2 місяці, тобто до 04 лютого 2018 року включно.
Обвинуваченого ОСОБА_8 звільнити із під варти в залі суду негайно.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 такі обов`язки: 1) прибувати до суду за викликом; 2) не відлучатися з місця реєстрації та проживання без дозволу суду; 3) повідомляти суд про залишення свого місця проживання; 4) заборонити спілкуватися із свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні; 5) носити електронний засіб контролю.
Застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , строком на 2 місяці, тобто до 04 лютого 2018 року включно, заборонивши залишати житло з 22 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв.
Обвинуваченого ОСОБА_7 звільнити із під варти в залі суду негайно.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 такі обов`язки: 1) прибувати до суду за викликом; 2) не відлучатися з місця реєстрації та проживання без дозволу суду; 3) повідомляти суд про залишення свого місця проживання; 4) заборонити спілкуватися із свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні; 5) носити електронний засіб контролю.
Порушення умов покладених на обвинуваченого обов`язків має наслідком застосування грошового стягнення та до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід.
Копію ухвали направити для виконання та здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого до Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий ОСОБА_14
Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3