АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1435/2017 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 289 КК України Суддя-доповідачОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року у кримінальному провадженні № 0013699 щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Дружелюбівка Калинівського району Вінницької області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року затверджено угоду про примирення, укладену 24 березня 2017 року між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 . ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Крім того, вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком на підставі угоди ОСОБА_7 визнаний винуватим у незаконному заволодінні транспортним засобом за таких обставин.

29 вересня 2016 року ОСОБА_7 на паркувальному майданчику магазину «Новус», що по пр. Броварський, 17 в м. Києві, зустрівся за попередньою домовленістю із ОСОБА_9 з метою оглянути автомобіль марки «Ауді А6», 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 (на Литовській реєстрації), що належить ОСОБА_9 .

Далі в ході огляду зазначеного автомобіля у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, реалізуючи який він попросив у ОСОБА_9 ключі від автомобіля для перевірки двигуна та завівши його, поїхав у невідомому напрямку, тим самим незаконно заволодів транспортним засобом.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення злочину, доведеність вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій, просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року щодо ОСОБА_7 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме затвердженням судом угоди про примирення у кримінальному провадженні, в якому угода не може бути укладена,скасувати, а кримінальне провадження направити прокурору для завершення досудового розслідування в загальному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд першої інстанції затвердив угоду про примирення та ухвалив вирок, засудивши ОСОБА_7 за незаконне заволодіння транспортним засобом, тобто злочин, передбачений ч. 1 ст. 289 КК України, що відноситься до злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту, безпосереднім об`єктом якого є суспільні відносини, які забезпечують безпеку дорожнього руху механічного транспорту, а додатковим об`єктом виступають відносини власності на транспортний засіб, що виникають між власником і невласниками та інші речові відносини між володільцем обмеженого речового права на транспортний засіб і всіма іншими особами, крім самого власника. Отже неправомірні дії обвинуваченого першочергово завдали шкоди суспільним інтересам у сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, на що суд увагу не звернув і не врахував, що укладання угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним у цьому кримінальному провадженні, виходячи з аналізу практики застосування кримінального процесуального законодавства України та роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», є неприпустимим. А тому суд першої інстанції істотно порушив вимоги ч. 3 ст. 469 КПК України, незаконно затвердив угоду про примирення в кримінальному провадженні, в якому вона не могла бути укладена.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва, заперечення обвинуваченого, який просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним, обвинуваченим може бути оскарженим в апеляційному порядку прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з ч. 3 ст. 469 КПК України угода не може бути укладена.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд ухвалив вирок на підставі угоди про примирення між потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_7 , визнавши ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, і призначив узгоджене сторонами покарання у виді штрафу.

Доводи прокурора про те, що в цьому провадженні укладення угоди про примирення є неприпустимим, оскільки кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 289 КК України, яке вчинив ОСОБА_7 , окрім інтересів фізичної особи, було порушено публічні (суспільні) інтереси у сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, слід визнати непереконливими, бо вказаний злочин є злочином середньої тяжкості і згідно з ч. 3 ст. 469 КПК України угода про примирення може бути укладена у кримінальних провадженнях щодо злочинів середньої тяжкості.

До того ж внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_7 , пов`язаних із незаконним заволодінням транспортним засобом, було завдано шкоду лише потерпілому ОСОБА_9 , як це слідує з провадження, та не завдано будь-якої реальної шкоди суспільним інтересам. Та ж обставина, що безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, є суспільні відносини, які забезпечують безпеку дорожнього руху, сама по собі не є підставою для висновку про те, що в будь-якому випадку таким злочином завдається шкода суспільним інтересам і угода про примирення між потерпілим та обвинуваченим не відповідає інтересам суспільства.

Враховуючи викладене, визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора колегія суддів не може і приходить до висновку, що зміст угоди про примирення між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 , затвердженої вироком суду першої інстанції у кримінальному провадженні, в якому ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, жодним чином не суперечить інтересам суспільства, у ній повною мірою забезпечено баланс інтересів учасників примирення для цілей норм ч. 3 ст. 469 і п. 7 ст. 474 КПК України. Отже, судом першої інстанції було дотримано вимог кримінального процесуального закону.

Щодо посилань прокурора на інформаційні листи та роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що такі роз`яснення носять рекомендаційний характер, в той же час колегія суддів приймає до уваги висновки Верховного Суду України, викладені в Постанові від 31 березня 2016 року (справа №2-27кс16), за якими:

примирення є комплексним, міжгалузевим інститутом кримінального та кримінального процесуального законодавства, спрямованого на задоволення/відновлення прав потерпілого та заохочення позитивної посткримінальної поведінки суб`єкта злочину. На забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають "складні" зв`язки між принципами публічності і диспозитивності (п.4);

Суд надає особливого значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок (п.7);

отже, Суд вважає, що для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія "інтерес" (п.8);

під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого - це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) - це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права (п.11);

під час вирішення кримінально-правових конфліктів Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди дотримуватись балансу між приватними і публічними інтересами (п.12);

угода про примирення, на думку Суду, являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу. Адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного (їх) випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси (п.13);

Суд підкреслює, що з прийняттям нового Кримінального процесуального кодексу України (2012 року), засада диспозитивності розширила свій вплив на значну категорію кримінальних проваджень і, насамперед, на кримінальні провадження щодо злочинів невеликої тяжкості (стаття 474 цього Кодексу), серед яких виділяється кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 286 КК, - так званий двооб`єктний злочин (п.15);

тобто, існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті (п.16);

значно більшою мірою диспозитивність властива тим нормам кримінального-процесуального закону, які вимагають узгоджених сторонами і судом рішень. Законодавець зобов`язує суд у таких випадках віддавати перевагу узгодженим сторонами рішень і ухвалити їх своїм рішення (п.17).

Таким чином, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни або скасування вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 , колегія суддів у задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовляє.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4