УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2017 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту нерухомого майна, ?

в с т а н о в и в:
До Шевченківського районного суду м. Києва звернувся адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 з клопотанням в порядку ст.174 КПК України, посилаючись на те, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2017 задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000035 від 08.02.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358, ч.1 ст. 388 КК України та накладено арешт на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_4 .
В обґрунтування доводів заявник посилається на те, що власник спірного майна не була присутньою при розгляді клопотання про накладення арешту, а тому судом не були враховані її доводи.
Поряд з тим вказує, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 15.09.2017 вже скасовувався арешт зазначеного майна, накладеного ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.03.2017 з тих підстав, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем нерухомого майна: нежилих приміщень з № 1 по 10 (групи приміщень №1) (в літ. А), загальною площею 161,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що ОСОБА_4 не є учасником кримінального провадження, а ухвала суду не містить чітких підстав для накладення арешту, отже, на думку заявника є необґрунтованою, а тому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 20.09.2017.
У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити клопотання. Вказав, що право власності ОСОБА_4 тривалий час безпідставно порушується прокурором, який одразу після скасування арешту слідчим суддею Шевченківського районного суду м.Києва наступного дня знов звернувся до суду з аналогічним клопотанням, не маючи нових підстав для звернення.
Уважає, що прокурор зловживає своїми права, чим порушує конституційне право ОСОБА_4 на володіння нежилими приміщеннями.
Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти скасування арешту на спірне майно. Підтвердив, що існує судове рішення, яким скасовувався арешт, накладений на нежитлові приміщення, що належать ОСОБА_4 .
Зазначив, що одразу після скасування арешту були внесені дані до ЄРДР за іншим складом злочину, передбаченого ч.1 ст.388 КК України, а тому уважає це новими підставами, які послугували приводом для накладення арешту.
Просив відмовити у задоволенні клопотання, стверджуючи, що спірне приміщення хоча і належить ОСОБА_4 , втім з метою його збереження, як речового доказу необхідне подальше застосування арешту. Підтвердив, що є відсутніми дані, які вказують на причетність ОСОБА_4 до вчинення кримінального правопорушення, їй підозра не пред`явлена.
Заслухавши доводи представника заявника, прокурора, вивчивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
У відповідності до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2017 накладено арешт на нежилі приміщення з №1 по №10 (групи приміщень №1) (в літ.А), за реєстраційним номером 000, загальною площею 161,1 кв.м, що занадиться за адресою: АДРЕСА_2 , ?, які належать ОСОБА_4 із забороною користуватись та розпоряджатись таким майном.
Як визначено в ухвалі слідчого судді арешт накладено з метою збереження вказаного майна, оскільки спірне майно відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України, так як існують дані про здійснення перебудови, перепланування приміщень.
Слідчим суддею встановлено, що в Шевченківському УП ГУ НП в м.Києві перебуває кримінальне провадження № 420 171 011 000 00035 внесеного 08.02.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358, ч.1 ст.388 КК України.
З даних, внесених до ЄРДР вбачається, що на підставі підроблених документів було знято арешт на спірне майно, внаслідок чого 08.12.2016 право власності на об`єкти нерухомого майна було перереєстроване.
Як визначено в ухвалі слідчого судді арешт накладено для реалізації викладеної мети відповідно до ст.170 КПК України збереження вказаного майна. Оскільки спірне майно відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України, зокрема є об`єктом протиправних дій, у спірному приміщенні проводяться будівельні роботи, в тому числі реконструкція та зміна планування врозріз з технічним паспортом, а постановою прокурора спірна нерухомість визнана речовим доказом.
Зі змісту ухвали слідчого судді вбачається, що розгляд клопотання про накладення арешту здійснювався у відсутності власника цього майна на підставі ч.2 ст.172 КПК України.

За змістом положень ст. 3 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно з ч. 1 ст. 167 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку. Відповідно до вимог КПК арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Положеннями КПК України передбачені дві самостійні підстави забезпечення заходів кримінального провадження шляхом накладення арешту на майно, а саме накладення арешту на майно підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду завдану їх діями з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову (ст.170 КПК України), а також накладення арешту на речі та документи, які мають режим тимчасово вилученого майна (ч. 5 ст. 171, ч. 2 ст. 167 КПК України).

В даному випадку застосовувалась підстава, обумовлена вимогами ч.1 ст.170 КПК України за змістом якої арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

За змістом положень ст. 2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірного майна, що підтверджується наданим до матеріалів клопотання договором купівлі-продажу нежилих приміщень НВТ 370921 від 08.12.2016.
Прокурор підтвердив, що у слідства відсутні дані, які б вказували на причетність власника спірного майна до його незаконного відчуження. Підозра ОСОБА_4 не пред`являлась, будь-які дані причетності її до вчинення кримінальних правопорушень, в рамках якого здійснюється досудове розслідування відсутні.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, зазначене гарантується ст.41 Конституцією України.
Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Отже, підсумовуючи, слідчий суддя уважає, що при таких обставинах, коли відсутні дані про причетність ОСОБА_4 до вчинення кримінальних правопорушень, і відсутності належного обґрунтування для подальшого застосування накладеного арешту, тривалості часу з моменту вилучення майна, відсутності даних про оголошення підозри конкретним особам, приходжу до висновку, що подальше застосування такого виду забезпечення кримінального провадження знаходяться поза розумною межею, яка повинна виправдовувати саме такий спосіб втручання у права власника майна.

Зважаючи на викладене, слідчий суддя приходить до висновку про обґрунтованість клопотання та наявність правових підстав для скасування арешту, накладеного згідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 20.09.2017 року.

Отже, аналізуючи наведене, приходжу до висновку, що такий спосіб втручання у конституційне право громадянки ОСОБА_4 , яка є добросовісним власником не є спів мірним з завданнями кримінального провадження.
Зважаючи на викладене, слідчий суддя приходить до висновку про обґрунтованість клопотання та наявність правових підстав для скасування арешту, накладеного на майно ОСОБА_4 згідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2017.
На підставі викладеного, керуючись ст.132, ст. 170-174, 309 КПК України, слідчий суддя, -
ухвалив:
Клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту нерухомого майна задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2017 по справі №761/33004/17, провадження 1-кс/761/21017/2017 на нерухоме майно, за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 000 нежилі приміщення з №1 по №10 (групи приміщень №1) (в літ. А), загальною площею 161,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною ОСОБА_4 ідентифікаційний код НОМЕР_1 , серія та номер паспорта НОМЕР_2 , виданий 28.09.2000 Броварським МВ ГУМВС України в Київській області та будь-яким іншим фізичним чи юридичним особам користуватися та розпоряджатися таким майном.

Повний текст ухвали виготовлено 29.12. 2017.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1