АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва матеріали кримінального провадження №0011699 від 04 листопада 2017 року відносно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бориспіль, Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 лютого 2018 року,

за участю сторін у кримінальному провадженні:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 09 лютого 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 ( два) роки.
Відповідно до вимог ст.71 КК України, до призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_5 частково приєднано невідбутий строк покарання за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 грудня 2016 року та за сукупністю вироків шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено до відбуття ОСОБА_5 3 (три) роки 1 (один) місяць позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 визначено обчислювати з моменту взяття його під варту.
Міру запобіжного заходу у виді домашнього арешту до вступу вироку в законну силу залишено без змін.

Стягнуто із обвинуваченого ОСОБА_5 на користь держави гроші в сумі 988,70 грн.
Вирішено питання речових доказів.

В апеляційній скарзі, обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та його особі внаслідок суворості та призначити йому покарання із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням та встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом при призначенні покарання не в повній мірі враховано: його щире каяття; визнання вини; те, що вчинений ним злочин відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості; стан здоров`я, а саме його інвалідність та захворювання на СНІД; те, що в нього на утриманні перебуває дружина, яка є інвалідом та двоє неповнолітніх дітей.

Зазначає, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку не обгрунтував свій висновок про можливість виправлення обвинуваченого лише в умовах ізоляції від суспільства, а обмежився посиланням на свої внутрішні доводи.

Іншими учасниками судового провадження вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено.

Як установив суд, 04 листопада 2017 року близько 00 год. 30 хв., ОСОБА_5 , перебуваючи за кермом автомобіля «ЗАЗ 110307-422», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу на праві власності належить ОСОБА_7 , під`їхав до припаркованого за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 44, автомобіля «ВАЗ 21043», 2007 року випуску, зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_8 , та який фактично перебуває у користуванні ОСОБА_9 .

Переконавшись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, у невстановлений досудовим слідством спосіб відкрив дверцята вказаного автомобіля «ВАЗ 21043», д.н.з. НОМЕР_2 , після чого, відкривши капот даного автомобіля від`єднав проводи живлення до акумуляторної батареї марки «Vesta» вартістю 738 грн. 46 коп., витягнув акумулятор з посадочного місця, переніс його до автомобіля «ЗАЗ 110307- 422», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , на якому приїхав на місце вчинення злочину та поклав до багажного відсіку.

Після чого, вчинивши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, ОСОБА_5 намагався зникнути з місця вчинення злочину, однак злочин не закінчено з причини, які не залежали від його волі, оскільки його затримано працівниками поліції.

Потерпіла в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду кримінального провадження повідомлена у встановленому законом порядку.
Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинуваченого, який підтримав подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів прийшла до такого висновку.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно, за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими в справі доказами в їх сукупності, які не заперечувалися також і обвинуваченим, досліджувалися судом за його згодою та згодою інших учасників судового процесу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_5 та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано і у суді апеляційної інстанції, а тому доведеність винуватості обвинуваченого та юридична оцінка його злочинних дій відповідно до положень ст. 404 КПК Українине є предметом апеляційного розгляду.
Доводи обвинуваченого про суворість призначеного йому покарання, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Судом першої інстанції при призначенні покарання враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення переважно тяжких корисливих злочинів, останній раз звільнений від відбування покарання на іспитовий строк, протягом якого знову вчинив умисний корисливий злочин, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується задовільно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є інвалідом 3 групи. Крім того, судом враховано стан здоров`я обвинуваченого, який обтяжений захворюванням на ВІЛ 4 кл.ст. Тобто судом повній мірі враховано усі обставини, на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі.
Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 судом визнано щире каяття, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Із таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки, судом першої інстанції при винесенні вироку ОСОБА_5 дотримано вимоги ст.ст. 50, 65, 71 КК України, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити «особистий і надмірний тягар для особи.»
Враховуючи наведене, а також те, що обвинувачений раніше судимий за вчинення переважно тяжких корисливих злочинів, останній раз звільнений від відбування покарання на іспитовий строк, протягом якого знову вчинив умисний корисливий злочин, колегією суддів не встановлено підстав для пом`якшення покарання, у тому числі для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КПК України.

Колегія суддів не погоджується з доводами обвинуваченого про необґрунтоване невизнання судом обставиною, що пом`якшує покарання визнання ним вини, так як визнання особою своєї вини у вчиненні злочину не може враховуватися як самостійна обставина, яка пом`якшує покарання, на підставі ч. 2 ст. 66 КК України, оскільки є складовою частиною такої обставини як щире каяття, яка у даному випадку врахована судом першої інстанції.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно й всебічно розглянути справу і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, не встановлено.
Вирок суду відносно ОСОБА_5 є законним та обґрунтованим, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його зміни чи скасування.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, вирок Дарницького районного суду м. Києва від 09 лютого 2018 року щодо ОСОБА_5 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2