Ухвала
Іменем України
14 січня 2018 року
м. Київ
справа № 442/4415/16-к
провадження № 51-315ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 вересня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002266, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , громадянина України, котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дрогобич Львівської області, проживає в тому ж населеному пункті ( АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ст. 118 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Апеляційний суд Львівської області 28 вересня 2017 року залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_5 та прокурора без задоволення. При цьому суд задовольнив клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 та звільнив його від відбування покарання, призначеного за вироком місцевого суду, на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році»
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 09 жовтня 2015 року близько 20:00 в коридорі квартири АДРЕСА_2 , перевищуючі межі необхідної оборони, захищаючись від суспільно небезпечного посягання на своє життя та здоров`я з боку ОСОБА_6 , який намагався нанести йому удар ножем в ліве плече, перехопив руху, в якій ОСОБА_6 тримав ножа та скерував його в грудну клітину останнього, заподіявши тяжке тілесне ушкодження, від якого потерпілий помер.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, які її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. На обґрунтування цих вимог зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на висновок експерта щодо наявності у ОСОБА_4 психічних розладів та безпідставно не призначив останньому примусового лікування, а апеляційний суд вказане порушення проігнорував, та всупереч вимогам ст. 419 КПК невмотивовано залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора.
Мотиви суду
Розглянувши касаційну скаргу і дослідивши копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження за скаргою слід відмовити на таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 , правильність кваліфікації його дій та справедливість призначеного покарання у касаційній скарзі не оспорюються, а доводи прокурора щодо необхідності призначення засудженому примусових заходів медичного характеру є необґрунтованими.
Так, статтею 96 КПК передбачено, що примусове лікування може бути застосоване судом, незалежно від призначеного покарання, до осіб, які вчинили злочини та мають хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб.
Як вбачається із вироку, місцевим судом досліджено висновок судово-психіатричного експерта № 198 від 24 лютого 2016 року, яким встановлено, зокрема, що на час вчинення злочину ОСОБА_4 не повною мірою міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Однак, в зазначеному висновку відсутні дані, що хвороба ОСОБА_4 може становити небезпеку для здоров`я інших осіб, а за змістом ст. 96 КПК застосування примусового лікування є правом, а не обов`язком судом.
Враховуючи наведене, а також тривалий час, який сплив після складення вищезазначеного медичного висновку до ухвалення місцевим судом обвинувального вироку (більше ніж рік), суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування до обвинуваченого примусового лікування.
Переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд погодився із наведеним висновком місцевого суду в частині відсутності підстав для застосування до обвинуваченого примусового лікування, навівши відповідні мотиви такого рішення.
Погоджується з вищезазначеним висновком апеляційного суду і колегія суддів Верховного Суду.
В апеляційному порядку справа розглянута у відповідності до вимог кримінально-процесуального закону, а постановлена ухвала є вмотивованою та відповідає іншим вимогам ст. 419 КПК.
Отже, з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 вересня 2017 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3