Ухвала
Іменем України
19 лютого 2018 року

м. Київ
Справа № 727/8995/16-к

Провадження № 51- 4099 ск18
Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не працюючого, раніше неодноразово судимого, востаннє 8 жовтня 2015 року Першотравневим районним судом м. Чернівці за ст.395 КК України до 4 місяців арешту,
на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 4 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року,
встановив:
До Касаційного кримінального суду Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 на судові рішення щодо ОСОБА_5 .
Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 4 вересня 2017 року ОСОБА_5 засуджено за ч.2 ст.186 КК України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч.5 ст. 72 КК в строк відбування покарання ОСОБА_5 зараховано строк його попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, в період з 26 жовтня 2016 року по 21 червня 2017 року. Строк відбування покарання засудженому обчислено з моменту затримання. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової дактилоскопічної експертизи в розмірі 440 грн 20 коп.
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року вирок щодо ОСОБА_5 змінено в частині правової кваліфікації діяння. Перекваліфіковано дії ОСОБА_5 з ч.2 ст. 186 КК на ч.2 ст.15 ч.2 ст.186 КК та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. В іншій частині вирок районного суду залишено без зміни.

ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 26 жовтня 2016 року, в період часу з 04:20 год. по 04:30 год., умисно, повторно, скориставшись тим, що дверцята автомобіля марки ВАЗ 2106, який був припаркований біля буд. 15 по вул. Некрасова в м. Чернівці, не зачинені, із салону вказаного автомобіля викрав належну ОСОБА_6 барсетку, вартістю 300 гривень, у якій знаходилось 700 гривень, а також окуляри в футлярі і візитки, які для потерпілого не представляли матеріальної цінності, однак, під час протиправного заволодіння майном потерпілого, дії обвинуваченого були помічені громадянином ОСОБА_7 , який у той час знаходився поруч із автомобілем потерпілого і почав кричати ОСОБА_5 про необхідність припинення протиправних дій. При цьому, ОСОБА_5 розуміючи, що він викритий та його дії стали відкритими, з метою заволодіння майном з місця вчинення злочину почав втікати, не реагуючи на вигуки зупинитися, тим самим спричинив потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 1000 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить судові рішення скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю судових рішень вимогам ст.370, 373 КПК України. Вважає, що в діях ОСОБА_5 наявний склад кримінального правопорушення, передбачений ч.2 ст.185 КК України. На обґрунтування своїх доводів посилається на те, що:

- суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 23 КПК України, не допитавши свідка ОСОБА_8 , явка якого до суду не була забезпечена стороною обвинувачення, на свій розсуд навів тлумачення показань обвинуваченого про обставини перебування цього свідка біля транспортного засобу під час здійснення крадіжки, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою;
- обвинувачений при здійсненні викрадення майна був переконаний, що його дії є таємними, оскільки біля автомобіля нікого не було;
- до показань свідка ОСОБА_7 необхідно відноситись критично, оскільки він є співробітником поліції, чого суди не врахували;
- показання свідка ОСОБА_7 , які визнані судом правдивими, різняться з показаннями обвинуваченого;
- висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, стороною обвинувачення не доведено належними, достатніми та допустимими доказами наявність у діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК, а саме не доведено, що останній під час викрадення майна усвідомлював, що його дії стали помітними, але продовжував протиправні дії;
- судами не враховано роз`яснення, які містяться у п.п.3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності»;
- судами не враховано показання обвинуваченого, який послідовно та чітко вказував на те, що почав та закінчив викрадати майно за відсутності поруч третіх осіб, тобто безумовно вважав, що діє таємно, що є способом вилучення майна під час крадіжки;
- суд першої інстанції не дав оцінки показанням свідка ОСОБА_7 і ОСОБА_5 відповідно до вимог ст.94 КПК України з точки зору належності і допустимості, не співставив достовірні показання обвинуваченого з іншими доказами кримінального провадження;
- висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, через що вирок щодо ОСОБА_5 є незаконним і необґрунтованим.

Суд, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, дійшов висновку про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 438 КПК України в суді касаційної інстанції підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Суд касаційної інстанції згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Вирішення питань, зазначених у касаційній скарзі щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також здійснення оцінки доказів у кримінальному провадженні до повноважень касаційного суду не віднесено.
Відповідно до вимог ч.2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як вбачається з касаційної скарги та копій судових рішень, суд першої інстанції, розглянувши матеріали кримінального провадження, визнав ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Не погоджуючись з вказаним вироком суду, захисник ОСОБА_4 та засуджений ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, в яких ставили питання про скасування вироку суду першої інстанції. При цьому, ними наводились доводи щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч.2 ст.186 КК України та необхідності кваліфікації його дій за ч.2 ст.185 КК України.

Апеляційний суд в межах повноважень та в порядку, визначеному ст. 404 КПК України, розглянув у повному обсязі доводи поданих апеляцій і дійшов висновку про часткове задоволення апеляційних скарг, з наведенням в ухвалі відповідних мотивів. Поряд з цим, апеляційний суд дійшов висновку про законність вироку відносно ОСОБА_5 в частині вчинення ним діяння, яке правильно кваліфіковано судом першої інстанції, як відкрите викрадення чужого майна, і такий висновок узгоджується з практикою Верховного Суду України.
Відповідно до роз`яснень, які визначені пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, не зважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.
Разом з тим, дослідивши докази в судовому засіданні та врахувавши роз`яснення, які містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 після вчинення злочинних дій не мав реальної можливості розпорядитись майном, яким відкрито заволодів, оскільки постійно знаходився у полі зору свідка ОСОБА_7 , який його переслідував, відтак на відстані приблизно 70 метрів від місця викрадення майна обвинувачений був затриманий, тому його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.
Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо зміни вироку в цій частині та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, при тому, що таке рішення апеляційного суду покращує становище обвинуваченого.
Апеляційний суд перевірив доводи апеляцій, які були також предметом розгляду в суді першої інстанції, про недоведеність належними, достатніми та допустимими доказами наявності у діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК, при цьому зазначив про таке, що:
- доводи про те, що показання свідка ОСОБА_7 не можуть бути покладені в основу вироку через те, що свідок є працівником поліції необґрунтовані, оскільки станом на 26 жовтня 2016 року свідок не працював у поліції та проходить службу в цьому правоохоронному органі лише з 1 квітня 2017 року, що підтверджується відповідною довідкою в матеріалах провадження;

- дослідженими судом доказами встановлено і не заперечувалося обвинуваченим, що до 26 жовтня 2016 року ОСОБА_5 і свідок ОСОБА_7 не були знайомі, відповідно неприязних стосунків чи підстав обмовляти обвинуваченого у свідка не було;
- сам лише факт працевлаштування свідка у подальшому на службу до правоохоронних органів не дає підстав для визнання його показань недопустимими доказами;
- підстав не довіряти показанням свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не встановлено та в апеляціях не наведено.

Як вбачається із вироку, суд першої інстанції розглянув клопотання сторони захисту щодо недопустимості доказів, в тому числі, доводи щодо показань свідка ОСОБА_7 і правдивих показань обвинуваченого, та при цьому зазначив, що інших клопотань та доповнень відносно нових доказів стороною захисту заявлено не було.

При цьому апеляційний суд також зазначив, що клопотань про виклик свідків у апеляційному суді сторона захисту не заявляла, а зі змісту судових рішень вбачається, що показання свідка ОСОБА_8 не враховувались при їх винесенні.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст.419 КПК України.

За таких обставин враховуючи, що обґрунтування касаційної скарги захисника ОСОБА_4 не містять переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 4 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 19 грудня 2017 року щодо засудженого ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3