Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/20/18 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.03.2018 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участі прокурора ОСОБА_7 ,

законних представників потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

обвинуваченого ОСОБА_15 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0000409 за апеляційними скаргами прокурора, законного представника потерпілої ОСОБА_12 - ОСОБА_9 , законного представника потерпілої ОСОБА_11 - ОСОБА_8 на вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12.05.2017 року, яким:

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Богданівка, Знам`янського району, Кіровоградської області, громадянина України, з вищою освітою, працюючого тестувальником програмного забезпечення в ТОВ «Інтерлат», не одруженого, без утриманців, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання: за ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. без позбавлення права керування транспортними засобами.

Стягнуто з ОСОБА_15 на користь Знам`янського районного бюджету витрати на лікування потерпілих від злочину ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в сумі 3999 (три тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн. 87 коп.

Стягнуто з ОСОБА_15 на користь представника потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 12000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп. та витрати на юридичні послуги у розмірі 1800 (одної тисячі вісімсот) грн. 00 коп., а всього 13800 (тринадцять тисяч вісімсот ) грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_15 на користь представника потерпілої ОСОБА_8 моральну шкоду у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. та матеріальну шкоду у розмірі 2600 (дві тисячі шістсот) грн.

Стягнуто з ОСОБА_15 на користь держави судові витрати по справі за проведення автотехнічних експертиз в сумі 1383 (одна тисяча триста вісімдесят три) грн. 00 коп.

Доля речових доказів вирішена відповідно до вимог ст.100 КПК України
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_15 визнано винуватим у тому, що він скоїв порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження, за наступних обставин.

04.03.2015 року, приблизно о 18.30 год. ОСОБА_15 , в темну пору доби з включеним дальнім світлом фар рухався на автомобілі «ВАЗ-2102», державний номерний знак НОМЕР_1 по автодорозі, розташованій по вул. Вокзальній у селі Богданівка, Знам`янського району, Кіровоградської області, навпроти будинку №56, в порушення вимог п.п.2.3 (б), 10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України, не переконавшись, що виконаний ним маневр буде безпечним, змінив напрямок руху керованого ним автомобілю, що призвело до виїзду автомобіля за межі проїжджої частини та наїзду на пішоходів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 . Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді: пошкодження латерального та медіального меніску, розриву передньої хрестоподібної зв`язки, розриву внутрішньої бокової зв`язки правого колінного суглобу, які, згідно висновку судово-медичної експертизи №52 від 04.08.2015 року віднесені до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я; ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, синця правої скроневої ділянки голови, перелому сідничної кістки зліва, які, згідно висновку судово-медичної експертизи №53 від 04.08.2015 року віднесені до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Згідно висновку судової інженерно-транспортної (автотехнічної) експертизи №1134 від 26.06.2015 року саме порушення та не виконання вимог п.2.3 (б), п.10.1 та 12.3 ПДР України водієм ОСОБА_15 призвели до настання ДТП та саме невідповідні дії водія ОСОБА_15 знаходяться у причинному зв`язку з настанням указаної ДТП.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_15 скасувати через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_15 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та призначити покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Свої вимоги мотивує тим, що суд, призначив ОСОБА_15 найбільш м`який вид покарання, передбачений санкцією ч.1 ст.286 КК України, при цьому не в повному обсязі врахував обставини вчинення кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, а вказано лише на те, що обвинувачений раніше не судимий та позитивно характеризується.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_15 потерпілим від даного кримінального правопорушення завдану ним шкоду, за весь час досудового слідства та судового розгляду, не відшкодував.

Також, судом першої інстанції при призначенні покарання взагалі не враховано думку потерпілих та їх представників щодо запропонованої міри покарання, при цьому належним чином не вмотивував своє рішення, обмежившись лише врахуванням несудимості особи та його характеристики, незважаючи на відсутність не лише обтяжуючих, а й пом`якшуючих обставин.

Таким чином, судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, що відповідно до ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Крім того прокурор в апеляційній скарзі зазначає, що у санкціях статей (санкціях частин статей) Особливої частини КК України покарання у виді штрафу встановлено в неоподатковуваних мінімумах доходів громадян. Зокрема, санкція ч.1 ст.286 КК України, за якою засуджено ОСОБА_15 , покарання у виді штрафу встановлено в розмірі від двохсот до п`ятисот мінімумів доходів громадян.

Тобто, покарання у виді штрафу призначається не у твердій сумі, а у ставках неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тоді як у вироку від 12.05.2017року, суд першої інстанції призначив ОСОБА_15 штраф у сумі 8000 грн., хоча мав би визначити розмір покарання у неоподатковуваних мінімумах доходів громадян або в сумі, кратній такому мінімуму.

Таким чином, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню, та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, є безумовними підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі законний представник потерпілої ОСОБА_9 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_12 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та фактичні обставини кримінального провадження, які суд визнав доведеними, вважає, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_15 винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначити покарання у вигляді обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, а заявлений цивільний позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що при призначенні покарання судом не в повній мірі враховано суспільну небезпеку та тяжкість скоєного ОСОБА_15 злочину, дані про особу винного та обставини справи, не враховано думку сторони обвинувачення та потерпілих, що до міри покарання обвинуваченого. В момент скоєння злочину ОСОБА_15 скоїв виїзд за межі проїзної частини, де допустив наїзд на групу стоячих дітей, які не заважали його руху.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_15 визнав свою вину повністю , в той же час заявлені цивільні позови визнав частково. З моменту скоєння злочину 04.03.2015 року до винесення вироку пройшло більше двох років. За цей час обвинувачений жодного разу не цікавився станом здоров`я неповнолітніх потерпілих, не надавав жодної матеріальної допомоги, не приймав мір по відшкодуванню завданих збитків потерпілим, ні до вироку, ні після вироку. Відсутність обставин які б пом`якшували покарання, його відношення до потерпілих та заявлених цивільних позовів, відсутність щирого каяття, переживань за скоєне. На її думку визнання ним вини в суді було метою уникнути покарання та не відшкодувати заподіяну злочином шкоду. Заявлений цивільний позов в кримінальному проваджені є обґрунтованим, об`єктивним та підтверджується доданими до нього документами, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі.

За таких умов суд, призначаючи покарання ОСОБА_15 , не наводячи мотивів, безпідставно прийшов до висновку про можливість його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів призначивши покарання у виді штрафу в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн., без позбавлення права керування транспортними засобами. Таким чином, судом призначено ОСОБА_15 покарання, яке за своєю суттю не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В доповненні до апеляційної скарги просить заявлений цивільний позов задовольнити в повному обсязі: - стягнути на її користь з відповідача ОСОБА_15 моральну шкоду 250000 грн. ( двісті п`ятдесят тисяч грн..) та 6000 грн. (шість тисяч грн.) матеріальну шкоду ( юридичні послуги), загальною сумою 256000 (двісті п`ятдесят шість тисяч гри.).
А також стягнути з співідповідача ПрАТ СК «Уніка» матеріальну шкоду в сумі 2080,80 грн. (транспортні витрати), 4094,17 грн. за шкоду завдану життю і здоров`ю (придбання ліків), загальною сумою 6174,97грн. (шість тисяч сто сімдесят чотири грн. 97 коп.).
В апеляційній скарзі законний представник потерпілої ОСОБА_8 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_11 , просить вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_15 скасувати. Ухвалити новий вирок та призначити ОСОБА_15 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Стягнути з ОСОБА_15 та ПрАТ СК «Уніка», на користь ОСОБА_8 , матеріальну та моральну шкоду, заподіяну внаслідок кримінального правопорушення загальною сумою 88501 гривень 86 копійок.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом допущено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через його м`якість.

Зазначає, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_15 в судовому засіданні суду першої інстанції вказує на не повне усвідомлення обвинуваченим ступеню та характеру суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, адже він здійснив наїзд на двох неповнолітніх осіб, намагання уникнути покарання за вчинене та небажання ставати на шлях виправлення, оскільки його покази повністю спростовуються показами потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , представників потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , які повідомили суду, що в момент руху автомобілю потерпілі йшли по узбіччю дороги, коли побачили автомобіль, то стали одна за одною на узбіччі дороги, жодних собак на дорозі вони не бачили. Також покази обвинуваченого спростовуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження.

Зокрема, покази обвинуваченого також спростовуються показами свідка ОСОБА_17 , яка повідомила суду, що вона разом з чоловіком та дитиною близько сьомої вечора їхали по вулиці Вокзальній в с. Богданівка, попереду них їхала машина, їхала звичайно. В момент проїзду машина засвітила і видно було що з переду йшли три людини. Вони зійшли в сторонку, машина з невідомих причин звернула в бік, в той момент вона подумала, що їде хтось п`яний за кермом, і вони побачили, як двоє людей зникли під колесами автомобілю, а одна людина відбігла в бік. Потім на питання прокурора, свідок повідомила, що це вже був кінець зими або початок весни, вже було темно, дощу чи снігу не було. Чітко було видно, що машина обвинуваченого жовтого кольору. Автомобіль, в якому вона була з чоловіком і дитиною, рухався зі швидкістю 40-60 км/ годину. Автомобіль обвинуваченого в момент наїзду звернув вправо, та наїхав на пішоходів, які були на обочині.

При цьому, показання вказаного свідка, яка була допитана в судовому засіданні, суд не зазначив у вироку та не надав оцінку, показанням як доказу.

Крім того, зазначає, що дійсно на наступний день після дорожньо - транспортної пригоди, обвинувачений з матір`ю приходив до палати її доньки з питанням про надання допомоги. Однак, на той час, стан здоров`я доньки був такий, що вона об`єктивно не могла його оцінити, оскільки чекали на лікаря - невропатолога, не були відомі наслідки, які може за собою потягнути отримані її донькою тілесні ушкодження, не було поставлено чіткого діагнозу та не було призначено лікування, тому на той час не було відомо, які саме медикаменти та яку медичну допомогу необхідно надати доньці, та відповідно їх вартість.

У подальшому, з зазначеного дня і до теперішнього часу, ОСОБА_15 не було вчинено жодних дій, щодо відшкодування шкоди, заподіяної його діянням потерпілій ОСОБА_11 , та він навіть не цікавився станом її здоров`я.

Тому апелянт вважає, що суд прийшов до хибного висновку про каяття та визнання вини обвинуваченим, та відповідно, щодо виду та розміру покарання. Крім того, судом не обґрунтовано відмовлено в застосуванні до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

З огляду на викладене, судом при визначенні виду та розміру покарання допущено невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, через його м`якість.

Крім того, вважає, що судом при винесенні вироку допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Так, судом безпідставно прийнято рішення про залишення частини її позовних вимог без розгляду.

В мотивувальній частині вироку судом зазначено, що виходячи з того, що ОСОБА_15 має поліс цивільно-правової відповідальності в ПрАТ СК «Уніка», яким застраховано життя та здоров`я третіх осіб внаслідок ДТП з вини водія, суд вважає в частині відшкодування матеріальної шкоди понесеної на лікування потерпілої ОСОБА_23 залишити без розгляду, як передчасно заявлене.

Оскільки статтею 207 ЦПК України, передбачено вичерпний перелік підстав, за яких судом може бути залишено позовну заяву без розгляду. Серед вказаних підстав, відсутня підстава передчасно заявленого позову. В порушення ч. 4 ст. 370 КПК України, мотиви прийняття судом такого рішення у вироку не наведено.

Крім того, судом у порушення п.п. 7 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку взагалі не прийнято рішення з приводу матеріальної частини позовних вимог, окрім вимог щодо пошкодженого мобільного телефону.

Крім того, судом у вступній частині вироку допущено описку в її ініціалах, зазначивши ОСОБА_24 , замість ОСОБА_8 .

Крім того, вважає, що судом допущено невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження в частині заявленого нею цивільного позову.

Так, під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження, як представником неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 , апелянтом подано цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_15 про стягнення з останнього на користь ОСОБА_8 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_11 матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення загальною сумою 87041 гривень 86 копійок (37041 гривень 86 копійок матеріальної шкоди та 50000 гривень моральної шкоди).

Разом з цим, судом під час винесення вироку, у порушення статті 94 КПК України, неналежно розглянуто позовні вимоги, що потягло неналежну оцінку доказів на їх підтвердження.

Крім того, вважає, що суд невірно дійшов висновку щодо розміру моральної шкоди, що стало підставою для задоволення моральної частини позову лише в сумі 15 000 гривень.

В доповненні до апеляційної скарги просить заявлений цивільний позов задовольнити в повному обсязі:- стягнути на її користь, з відповідача ОСОБА_15 моральну шкоду 50000 грн. та матеріальну шкоду 24100грн. ( шкода заподіяна життю та здоров`ю). Загальною сумою 74100грн.
Стягнути з співідповідача ПрАТ СК «Уніка» матеріальну шкоду в сумі 2270,47 грн.( транспортні витрати), 6931,39 грн. за шкоду завдану життю і здоров`ю (придбання ліків), 5200,00 (пошкодження майна), всього на загальну суму 14401,86 грн. (чотирнадцять тисяч чотириста одна грн.86коп.).
В запереченнях на апеляційні скарги представників потерпілих, представник ПрАТ СК «Уніка», звертає увагу суду на те, що відповідно до апеляційної скарги ОСОБА_9 з урахуванням поданих доповнень до апеляційної скарги остання просить стягнути з ПрАТ «СК «УНІКА» страхове відшкодування.

При цьому, при розгляді цивільного позову в суді першої інстанції, суд залишив позов ОСОБА_9 до ПрАТ «СК «УНІКА» без розгляду.

Проте, процесуальним законом не передбачено розгляд та зміна позовних вимог в апеляційному порядку, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, в апеляційній скарзі, з урахуванням доповнень, апелянтом не зазначено у чому полягає необґрунтованість, незаконність або неправильність висновків суду при постановленні вироку в частині вимог до ПрАТ «СК «УНІКА». За вказаних обставин апеляційна скарга в частині вимог до ПрАТ «СК «УНІКА» задоволенню не підлягає.

Щодо апеляційної скарги законного представника потерпілої ОСОБА_8 , звертає увагу суду на те, що в суді першої інстанції ОСОБА_8 позовних вимог до ПрАТ «СК «УНІКА» пред`явлено не було, а тому суд першої інстанції позовні вимоги в цій частині не розглядав.

Разом з цим, в апеляційній скарзі ОСОБА_8 фактично змінює позовні вимоги та просить стягнути з ПрАТ «СК «УНІКА» суму страхового відшкодування.

Згідно процесуального законодавства, зміна позовних вимог в апеляційній інстанції не допускається. Саме по собі залучення до участі у справі ПрАТ «СК «УНІКА» без пред`явлення позовних вимог не наділяє ОСОБА_8 правами, щодо оскарження вироку суду в частині вимог до ПрАТ «СК «УНІКА».

За перерахованих обставин апеляційна скарга ОСОБА_8 в частині вимог до ПрАТ «СК «УНІКА» також задоволенню не підлягає.

Провівши під час апеляційного розгляду судове слідство в об`ємі дослідження матеріалів кримінального провадження в частині цивільних позовів та характеризуючих даних обвинуваченого, заслухавши доповідача, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та апеляційні скарги законних представників потерпілих, законних представників потерпілих, які підтримали свої апеляційні скарги з доповненнями та підтримали апеляційну скаргу прокурора, представника потерпілої ОСОБА_10 , який підтримав подані апеляційні скарги, обвинуваченого ОСОБА_15 та в його інтересах захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які заперечили щодо задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст.404 КПК України, колегія суддів доходить до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, досудове розслідування і судовий розгляд по ньому проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України. Викладені у вироку висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України при обставинах, вказаних у вироку суду, ґрунтуються на зібраних доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і ніким із учасників кримінального провадження не оскаржуються.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції дії обвинуваченого ОСОБА_15 правильно кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження .

Відповідно до ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Як вбачається з оскаржуваного вироку суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_15 покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання та призначив покарання в межах санкції ч..1 ст. 286 КК України у виді штрафу в сумі 8000грн.

Разом з тим, є обґрунтованими викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню, виходячи з наступного.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_15 покарання у виді штрафу, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, в санкціях норм Особливої частини Кримінального Кодексу покарання у виді штрафу встановлено в неоподаткованих мінімумах доходів громадян.

Санкцією ч.1 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Отже, при призначенні покарання у виді штрафу його розмір повинен визначатись у встановленій законом України про кримінальну відповідальність кількості неоподаткованих мінімумів доходів громадян, з їх перерахунком в грошову суму в співвідношенні, що один неоподаткований мінімум доходів громадян становить 17 грн.

А тому, колегія суддів, враховуючи вищевказані вимоги закону, вважає, що покарання у виді штрафу за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, має бути визначено у неоподаткованих мінімумах доходів громадян, а тому суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_15 покарання у виді штрафу у розмірі 8000 грн., допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Також, обґрунтованими є викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора та законних представників потерпілих про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_15 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, зважаючи на наступне.
Так, відповідно до статті 65 КК України при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Однак, ухвалюючи рішення про призначення ОСОБА_15 покарання у виді штрафу суд першої інстанції, не повною мірою врахував особу обвинуваченого, обставини скоєного кримінального правопорушення, належним чином не мотивував, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що приводять до висновку про можливість застосування саме такого виду та розміру покарання,внаслідок чого призначив покарання, яке суперечить визначеній ст. 50 КК України його меті, і таке рішення суду не можна визнати обґрунтованим.

Крім того, апеляційні доводи прокурора та представників потерпілих про необґрунтоване не призначення судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом також є слушними, оскільки міськрайонний суд без посилання на обставини справи, прийшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, належним чином не вмотивувавши таке рішення.

Так, колегія суддів зазначає, що злочин, який вчинив ОСОБА_15 , хоча і є злочином невеликої тяжкості, відноситься до категорії необережних, проте посягає, як на суспільні відносини в сфері безпеки дорожнього руху, так і на здоров`я людини. Своїми діями обвинувачений порушив вимоги Правил дорожнього руху України, внаслідок чого були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості неповнолітнім потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_11 .

Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Згідно ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора та законних представників потерпілих в цій частині підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_15 покарання з ухваленням в цій частині нового вироку.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_15 покарання колегія суддів, відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_15 скоїв злочин, який відповідно до ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості.

Характеризуючи особу обвинуваченого ОСОБА_15 , колегія суддів враховує, що він раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на момент скоєння кримінального правопорушення працював, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває. Проте, у наслідок порушення обвинуваченим ОСОБА_15 Правил дорожнього руху України, двоє неповнолітніх потерпілих отримали тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, збитки, завдані потерпілим в наслідок дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений у повному обсязі не відшкодував.

Обставини, що пом`якшують покарання відсутні. Відсутні і обставини, що обтяжують покарання.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги і позицію неповнолітніх потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та їх законних представників, які, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді наполягали на призначенні обвинуваченому більш суворого покарання.

На переконливу думку колегії суддів з урахуванням вищезазначених обставин та особи обвинуваченого ОСОБА_15 , призначене судом першої інстанції покарання є недостатнім, та таким, що не відповідає меті , визначеній ст. 50 КК України.

Окрім того, статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Так у справі «Бакланов проти Росії» (рішення суду від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

А тому, колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_15 в межах санкції ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами. Саме таке покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів , як засудженим так і іншими особами.

Вид та розмір покарання призначеного обвинуваченому ОСОБА_15 , відповідатиме принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Апеляційні доводи ОСОБА_8 про те, що судом першої інстанції у вступній частині вироку допущено описку в її ініціалах, зазначивши ОСОБА_24 , замість ОСОБА_8 та про те, що покази свідка ОСОБА_17 не викладені у судовому рішенні є слушними, проте, вказане не впливає на доведеність вини ОСОБА_15 у скоєнні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 286 КК України. Окрім того у вироку суду першої інстанції та у резолютивній його частині ініціали ОСОБА_8 зазначені вірно.

Крім того, колегія суддів знаходить слушними доводи апеляційних скарг представників потерпілих з приводу неправильного вирішення судом першої інстанції заявлених ними цивільних позовів, враховуючи наступне.

Так представником потерпілої ОСОБА_8 в суді першої інстанції було заявлено цивільний позов, у якому остання просила стягнути з обвинуваченого ОСОБА_15 матеріальну шкоду у сумі 37041,86 грн. та моральної шкоди у сумі 50000 грн., які у подальшому було збільшено у частині стягнення матеріальної шкоди до 38501,86 грн. Окрім того, ОСОБА_8 подала заяву про залучення ПрАТ СК «Уніка» у якості співвідповідача не висуваючи до нього конкретних вимог.

Також, представником потерпілої ОСОБА_9 в суді першої інстанції було заявлено цивільний позов, у якому вона просила стягнути з ОСОБА_15 різницю між розміром моральної шкоди і страховою виплатою у сумі 247450 грн. та матеріальні збитки у розмірі 6000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу, а також просила стягнути з ПрАТ СК «Уніка»матеріальну та моральну шкоду загальною сумою 8224,97 грн.

Відповідно до п.7 ч.1ст. 368 КПК України, при ухваленні вироку, суд вирішує чи підлягає задоволенню пред`явлений позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Проте вирішуючи цивільний позов суд першої інстанції належним чином не дослідив та не надав належної правової оцінки, не обґрунтував та не навів у вироку належних мотивів прийнятого ним рішення.

Так, вирішуючи цивільний позов ОСОБА_8 ,суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_15 на її користь у рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 2600 грн., залишивши поза увагою позовні вимоги в частині стягнення з обвинуваченого витрат на лікування та вимоги на відшкодування вартості зіпсованих особистих речей потерпілої.

Відповідно до правового висновку ВСУ, який згідно ст. 458 КПК України є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, визначений в ухвалі Верховного Суду України від 20.01.2016 року, справа №6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Згідно ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ст.1166 ЦПК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Так, представник потерпілої ОСОБА_8 в позовній заяві до обвинуваченого ОСОБА_15 цивільний позов просила стягнути з обвинуваченого заподіяну злочином матеріальну шкоду у сумі 38501,86 грн. , яка полягає у понесених витрат на лікування потерпілої ОСОБА_11 , на лікування законного представника потерпілої ОСОБА_8 , витрати за пошкодження особистих речей неповнолітньої потерпілої, а саме куртки, зимових чобіт та мобільного телефону, моральної шкоди в розмірі 50000 грн.

Проте, як вбачається з оскаржуваного вироку, міськрайонний суд, при вирішенні цивільного позову ОСОБА_8 , неналежно розглянув заявлені нею до обвинуваченого позовні вимоги в частині відшкодування матеріальних витрат на лікування потерпілої ОСОБА_11 , частково задовольнив її вимог, належним чином не вмотивувавши своє рішення.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого ОСОБА_15 на користь ОСОБА_8 матеріальної шкоди , а саме: витрат на лікування потерпілої ОСОБА_11 у сумі 7755,29грн. та шкоди за пошкоджений мобільний телефон, у розмірі 2600 грн. (т.2, а.м.п. 22-29).

Разом з цим, позовні вимоги ОСОБА_8 про відшкодування вартості пошкоджених речей (зимових чобіт та куртки) в сумі 2600грн. не можуть бути задоволені, оскільки вартість вказаних речей не підтверджена належними доказами. Додані до позовної заяви довідки приватних підприємців, не можуть бути належним доказом, оскільки не підтверджені відповідними чеками або висновками експерта, а тому задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діяння завдано майнову та/або моральну шкоду, має право до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Враховуючи дану норму закону, колегія суддів приходить до висновку, що також не підлягають задоволення позовні вимоги ОСОБА_8 в частині стягнення з обвинуваченого на її користь витрат, пов`язаних з лікуванням останньої, оскільки ОСОБА_8 не є потерпілою від злочину у даному кримінальному провадженні, а тому, позовні вимоги щодо відшкодування витрат на її лікування є безпідставними.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги представника потерпілої ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.120 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Так, законним представником потерпілої ОСОБА_9 в суді першої інстанції було заявлено цивільний позов, у якому вона просила стягнути з ОСОБА_15 матеріальні збитки у розмірі 6000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу, а також різницю між розміром моральної шкоди і страховою виплатою у сумі 247450 грн. та просила стягнути з ПрАТ СК «Уніка»матеріальну та моральну шкоду загальною сумою 8224,97 грн.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, міськрайонний суд, при вирішенні цивільного позову ОСОБА_9 в частині відшкодування витрат на правову допомогу стягнув з ОСОБА_15 на її користь 1800 грн.

Проте, колегія суддів зазначає, що під час розгляду страви суд першої інстанції помилково прийняв рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, оскільки залишив поза увагою додані в судовому засіданні письмові докази на підтвердження цих витрат.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог представника потерпілої ОСОБА_9 в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_15 на її користь витрат на правову допомогу, які підтверджені належними доказами у даному кримінальному провадженні, у сумі 5350,77 грн. витрати на правову допомогу представника потерпілої (т.3, а.м.п. 229-233).

Що стосується позовних вимог ОСОБА_9 до ПрАТ СК «Уніка» про відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в цій частині прийнято незаконне рішення, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження,судом першої інстанції ухвалено стосовно обвинуваченого ОСОБА_25 обвинувальник вирок.

Згідно поліса страхування обов`язкової цивільно-правової відповідальності серії АІ № 5445474 (т.1 а.с.66) було забезпечено автомобіль марки „ВАЗ 2102 д.н.з. НОМЕР_1 і між сторонами вникли правовідносини, які регулюються Законом України „Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 1 липня 2004 року № 1961-IV.

Під час апеляційного розгляду позовні вимоги до страхової компанії ПрАТ СК «Уніка»були досліджені апеляційним судом під час судового слідства, за результатами якого колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_26 про стягнення матеріальної шкоди в сумі 6174грн.97 коп. (витрати на лікування) підлягають задоволенню.

Так, законним представником потерпілої ОСОБА_9 в суді першої інстанції було заявлено цивільний позов, у якому вона просила стягнути з ОСОБА_15 матеріальні збитки у розмірі 6000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу, а також різницю між розміром моральної шкоди і страховою виплатою у сумі 247450 грн. та просила стягнути з ПрАТ СК «Уніка»матеріальну та моральну шкоду загальною сумою 8224,97 грн.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження законні представники неповнолітніх потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 також просили стягнути з обвинуваченого ОСОБА_15 заподіяну злочином моральну шкоду у сумі 50000 грн. та 247450 грн. відповідно.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції частково задовольнив вказані позовні вимоги та стягнув з обвинуваченого ОСОБА_15 моральну шкоду користь ОСОБА_27 у сумі 15000 грн. та на користь ОСОБА_9 у сумі 12000 грн.
Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цивільних позовів в частині відшкодування моральної шкоди не в повній мірі врахував доводи позовних заяв в частині обґрунтування заподіяної моральної шкоди потерпілим та докази на їх підтвердження, а тому прийняв необґрунтоване судове рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з обвинуваченого ОСОБА_15 на користь представників потерпілих моральної шкоди, разом з цим, визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди вважає замалим, оскільки не відповідає обсягу глибини фізичних та душевних страждань, які були заподіяні неповнолітнім потерпілим у наслідок вчинення злочину, у зв`язку з чим в цій частині вирок суду першої інстанції підлягає зміні шляхом збільшення.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.
Розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого, колегія суддів визначає з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнали потерпілі, тривалістю відновлювального періоду, стану здоров`я потерпілих, тяжкості вимушених змін у їх життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану (оскільки шкода була заподіяна здоров`ю неповнолітніх потерпілих, яке відповідно до статті 3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю).

Так, неповнолітня потерпіла ОСОБА_11 перенесла душевні та моральні страждання, пов`язані з ушкодженням її здоров`я, оскільки вона перебувала в лікарні в лежачому стані, не могла рухатися, потребувала постійного догляду, не могла безперешкодно завершити навчання в школі, винаймала репетиторів, не могла приймати участь у різних заходах школи та будинку культури, брати участь у районних та обласних змаганнях, все це негативно вплинуло на її душевний стан та самопочуття, тобто суттєво порушився ритм її життєдіяльності.

Неповнолітній потерпілій ОСОБА_12 , спричинено моральну шкоду, оскільки під час проходження лікування втратила спокій, постійно переживала за стан свого здоров`я пов`язаний з ушкодженнями в наслідок ДТП, що виразилось у душевних та моральних стражданнях, тривале її перебування на лікуванні, яка відчуває психологічний дискомфорт, зруйнований її звичний життєвий режим у зв`язку з неможливістю забезпечити звичні життєві потреби.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів враховує також період часу, протягом якого вони змушені захищати свої права в правоохоронних та судових органах, тривалість порушення прав потерпілих, тяжкість вимушених змін у їх життєвих стосунках, необхідність вживати додаткових зусиль для відновлення своїх порушених прав, пережитий стрес.

Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також того, що 22 січня 2018 року обвинуваченим сплачено в рахунок відшкодування моральної шкоди ОСОБА_8 6000грн. та ОСОБА_9 5000грн., що підтверджується відповідними квитанціями, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_15 у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь представників потерпілих ОСОБА_8 44000грн., ОСОБА_9 у розмірі 45000 грн.

На переконання колегії суддів така сума за своїм розміром відповідатиме характеру і обсягу спричинених страждань потерпілим, як були заподіяні обвинуваченим та не призведе до безпідставного збагачення, а тільки компенсує завдану потерпілим моральну шкоду.

Що стосується доповнення до апеляційних вимог законного представника потерпілої ОСОБА_8 в частині стягнення з ПрАТ СК «Уніка»матеріальної шкоди, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки не були позовними вимогами поданими до початку судового розгляду та не були предметом дослідження в суді першої інстанції і по вказаним вимогам не приймалось відповідне судове рішення. А тому, колегія суддів вважає, що в задоволенні вказаних вимог слід відмовити.

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги прокурора, законного представника потерпілої - ОСОБА_9 , законного представника потерпілої - ОСОБА_8 з доповненнями, підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначеного покарання та цивільних позовів представників неповнолітніх потерпілих: ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з ухваленням в цій частині нового вироку.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420, 421 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги прокурора, законного представника потерпілої - ОСОБА_9 з доповненнями, законного представника потерпілої - ОСОБА_8 з доповненнями, задовольнити частково.

Вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 12.05.2017 року, стосовно ОСОБА_15 , скасувати в частині призначеного покарання та в частині вирішення цивільних позовів представників неповнолітніх потерпілих: ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Вважати ОСОБА_15 засудженим за ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2роки.

Строк відбування покарання рахувати з дня звернення вироку до виконання.

Цивільний позов представника потерпілої - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_15 , на користь представника потерпілої - ОСОБА_9 витрати на правову допомогу у розмірі 5350 (п`ять тисяч триста п`ятдесят) грн. 77 коп., та моральну шкоду у розмірі 45000 (сорок п`ять тисяч) грн. 00 коп., а всього 50350 (п`ятдесят тисяч триста п`ятдесят) грн. 77 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «Уніка» на користь представника потерпілої - ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 6174грн. 97 коп.

Цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_15 , на користь представника потерпілої - ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 2600 (дві тисячі шістсот) грн., витрати на лікування потерпілої у сумі 5755 (п`ять тисяч сімсот п`ятдесят п`ять) грн. 29 копійок, та моральну шкоду у розмірі 44000 (сорок чотири тисячі) гривень, а всього 52355грн. (п`ятдесят дві тисячі триста п`ятдесят п`ять) грн. 29 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , відмовити.

В решті вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_15 залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Судді: Підписи:
Згідно з оригіналом.
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2