Справа № 463/5544/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/604/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження № 463/5544/14-к про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 286 КК України,

з участю секретарів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_11 ,

потерпілої ОСОБА_12 ,

за апеляційними скаргами прокурора прокуратури м. Львова ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а :
Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання штраф у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить вісім тисяч п`ятсот грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік. Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу залишено особисте зобов`язання. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат за залучення експертів.

ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що він близько 14 год. 00 хв. 13 квітня 2014 року у м. Львові, керуючи автомобілем марки «ГАЗ-2410», р.н. « НОМЕР_1 » та рухаючись ним на вул. Ш. Руставелі в напрямку пл. Петрушевича, поблизу буд. № 8, порушив вимоги Правил дорожнього руху, а саме: Розділу 1, п.1.5, п.1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»); Розділу 2, п.2.3 (підпункт «б») та Розділу 12, п.12.3, які виразились в тому, що він, керуючи вищевказаним транспортним засобом, який перебував у технічно-справному стані, не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, з моменту початку руху пішохода у бік смуги руху керованого ним автомобіля своєчасно не застосував екстреного гальмування (як способу зупинки у межах найкоротшої, з можливих, віддалі), що призвело до ДТП, в результаті якої пішохід - жінка похилого віку ОСОБА_12 , яка перетинала дорогу справа наліво відносно напрямку руху вищевказаного автомобіля, отримала тілесні ушкодження: травму тіла у вигляді садна на чолі, струсу головного мозку, закритого перелому правої променевої кістки та забою 5-го пальця правої кисті, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу функції правої руки.

На вирок суду прокурор ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 визнати винним та засудити за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді арешту строком на 6 місяців, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор покликається на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не враховано те, що дорожньо-транспортна пригода наїзд на потерпілу відбувся у світлу пору доби та при швидкості руху транспортного засобу не більше 10 км/год., що істотно підвищує суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення. Крім цього, потерпіла є особою похилого віку, що відповідно до ст. 67 КК України є обставиною, яка обтяжує покарання. Також судом не враховано, що ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, надаючи показання, які були нелогічними та не послідовними, не узгоджувались з іншими доказами у провадженні. Незважаючи на те, що під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2014 року ОСОБА_5 , було тимчасово обмежено у користуванні транспортними засобами терміном на два місяці, обвинувачений добровільно не виконав рішення слідчого судді. Працівниками міліції у ОСОБА_5 було примусово вилучено посвідчення водія. Вказане, на думку прокурора, свідчить про негативну поведінку обвинуваченого та відображає його недбале ставлення до наслідків, спричинених злочином.

На вирок суду обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких просить дослідити докази у кримінальному провадженні, наведені у вироку суду, та визнати їх недопустимими; вирок скасувати та ухвалити рішення, яким кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений покликається на те, що висновок суду про неуважність ОСОБА_5 до дорожньої обстановки, суперечить обставинам події, які не підпадають під жодну наведену у вироку суду вимогу Правил дорожнього руху. Стверджує, що потерпіла раптово вийшла на проїзну частину дороги, не переконавшись у безпеці руху, і з власної необережності вдарилася в майже середину бокової частини автомобіля, від чого впала на асфальт і отримала тілесні ушкодження. Вказане свідчить про те, що не він, а потерпіла була неуважна та не стежила за дорожньою обстановкою. Що стосується доказів, на які покликається суд, то вони, на думку ОСОБА_5 , не підтверджують його вини у вчиненні кримінального правопорушення і суперечать фактичним обставинам справи, а деякі з них є недопустимими, оскільки здобуті внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_5 підтримав свою апеляційну скаргу та надав показання про те, що приблизно о 14 год. 00 хв. 13 квітня 2014 року він на автомобілі марки «ГАЗ-2410», р.н. « НОМЕР_1 » виїхав з місця паркування, яке знаходиться на вул. Ш. Руставелі, неподалік пл. Петрушевича у м. Львові, та рухався у напрямку пл. Петрушевича зі швидкість приблизно 10 км/год., де поблизу буд. № 8, з правої сторони, з-за припаркованих під кутом двох автомобілів, раптово на проїзну частину дороги вийшла жінка, яка вдарилася об праві передні двері його автомобіля, від чого впала на проїзну частину дороги. Він застосував екстрене гальмування, зупинивши свій автомобіль, вийшов та надав потерпілій необхідну допомогу, відвіз до лікарні. Він не порушував жодних вимог Правил дорожнього руху, оскільки керував автомобілем відповідно до вимог цих Правил; пішохода (потерпілу ОСОБА_12 ), яка вийшла у недозволеному для цього місці на проїзну частину дороги, з правої сторони, з-за припаркованих автомобілів, і яка має такий же зріст, що й висота цих автомобілів, він не бачив, і не міг об`єктивно побачити, а тому не мав можливості уникнути зіткнення з пішоходом. Під час досудового розслідування слідчий надав експертам невірні вихідні дані щодо обставин даної події, що відповідно призвело до неправильних висновків експертизи, і як результат притягнення його до кримінальної відповідальності.

Потерпіла ОСОБА_12 у суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 та надала такі показання. Приблизно о 14 год. 13 квітня 2014 року вона гуляла з собакою по вул. Ш.Руставелі у м. Львові, де неподалік пл. Петрушевича вирішила перейти дорогу. Оскільки в тому місці, де вона вирішила перейти дорогу, немає пішохідного переходу, і зліва від неї були припарковані легкові автомобілі, з-за яких вона виходила на дорогу, то вона дивилась вправу сторону, а також поверталась в сторону собаки, яку вела на повідку позаду себе, і, не дивлячись у ліву сторону, вийшла на дорогу, де відчула удар, впала на дорогу й отримала тілесні ушкодження. Вважає, що саме вона стала причиною події, яка відбулась у цей день. Жодних претензій до обвинуваченого ОСОБА_5 не має.

Заслухавши доповідь судді, доводи сторони захисту на підтримку апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та заперечення апеляційної скарги прокурора, пояснення потерпілої ОСОБА_12 на підтримку апеляційної скарги ОСОБА_5 , думку прокурорів на підтримку апеляційної скарги прокурора ОСОБА_13 , отримавши показання обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_12 , експертів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 підлягає задоволенню, а апеляційна скарга прокурора ОСОБА_13 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року щодо ОСОБА_5 було залишено без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та прокурора ОСОБА_13 без задоволення.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2016 року касаційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2016 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задоволено, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_13 відхилено, вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасовано і кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю в його діянні складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2017 року касаційну скаргу прокурора задоволено, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2016 року щодо ОСОБА_5 скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Ухвалу апеляційного суду скасовано з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки суд апеляційної інстанції не вправі був давати іншу оцінку доказам, дослідженим судом першої інстанції, без дослідження їх судом апеляційної інстанції безпосередньо.

На виконання вказівок суду касаційної інстанції та вимог п.16 ч.1 ст. 7, ст. 23 КПК України апеляційним судом під час апеляційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_5 безпосередньо досліджено докази, на підставі яких суд першої інстанції ухвалив обвинувальний вирок щодо ОСОБА_5 за ч.1 ст. 286 КК України та на які звернув увагу в своїй ухвалі касаційний суд.

Зокрема, отримано показання обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_12 , експертів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , досліджено письмові докази: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 13.04.2014 (т.1 а.с.52-61); протокол огляду відеозапису камери відеоспостереження, яка знаходилась на фасаді буд. № 6 на вул. Ш. Руставелі в м. Львові (відділення № 36 АТ «Банкренесанскапітал») від 16.04.2014 (т.1 а.с.95); протокол проведення слідчого експерименту від 07.05.2014 за участю свідка ОСОБА_5 (т.1 а.с.99-103); висновок експерта № 172/14 від 29.04.2014 (т.1 а.с.105); висновки експерта № 1/460 та № 461 від 20.05.2014 (т.1 а.с.110-113, 118-121); висновок № 1696/1697 комплексної відеозвукозапису та автотехнічної експертизи від 11.08.2014 (т.1 а.с.125-130); висновок судової транспортно-трасологічної експертизи від 29.08.2014 (т.1 а.с.132-135).

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Однак суд першої інстанції вказаних вимог КПК України не дотримався, внаслідок чого ухвалив обвинувальний вирок щодо ОСОБА_5 , який є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим.

Мотивуючи свій висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції покликався як на прямі докази вини обвинуваченого на висновок експерта № 1696/1697 від 11.08.2014 та показання потерпілої ОСОБА_12 .

Однак викладені у вироку висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження; крім цього судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду та неправильне застосування кримінального закону, що відповідно до п.1, п.2, п.4 ч.1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердив свої показання, надані в суді першої інстанції, та не заперечував проти фактичних обставин кримінального провадження, при яких сталася дорожньо-транспортна пригода, проте вказав, що він не визнає себе винним за ч.1 ст. 286 КК України, оскільки вказаних у обвинувальному акті вимог Правил дорожнього руху не порушував, а тому немає причинного зв`язку між його діями та наслідками, які настали для потерпілої.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, покликався на порушення останнім п.1.5, п.1.10, п.2.3 (підпункт «б»), п.12.3 Правил дорожнього руху.

Пунктом 1.5 Правил дорожнього руху, який відноситься до загальних положень, визначено, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ міліції, власника дороги або уповноважений ним орган. Пунктом 1.10 визначено терміни, що наведені у цих Правилах, зокрема, небезпека для руху зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися.

Пунктом 2.3(б) Правил визначено обов`язок водія забезпечити безпеку дорожнього руху, а саме бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Відповідно до пункту 12.3 Правил, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Згідно з висновком № 1696/1697 комплексної відеозвукозапису та автотехнічної експертизи від 11.08.2014 експертами було встановлено, що автомобіль ГАЗ-2410, яким керував ОСОБА_5 , рухався зі середньою швидкістю біля 10 км/год., і при встановлених вихідних даних водій ОСОБА_5 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_12 шляхом застосування екстреного гальмування. При встановлених вихідних даних причиною настання даної ДТП, з технічної точки зору, є та обставина, що водій ОСОБА_5 з моменту початку руху пішохода у бік смуги руху автомобіля ГАЗ-2410 своєчасно не застосував екстреного гальмування (як способу зупинки у межах найкоротшої, з можливих, віддалі). Оскільки водій ОСОБА_5 при встановлених вихідних даних мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_12 шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, можна зробити висновки про те, що дії вказаного водія у даній дорожній ситуації, з технічної точки зору, не відповідали вимогам п.1.5.; п.1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»); п.2.3 (підпункт «б») та п.12.3 Правил дорожнього руху.

Допитані в суді апеляційної інстанції експерти ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які проводили експертизу, в цілому підтримали свій висновок та надали пояснення, що такого висновку вони дійшли на підставі тих вихідних даних, які зазначив слідчий у своїй постанові про призначення експертизи, зокрема, даних про те, що завад технічного характеру, які б обмежували оглядовість пішохода ОСОБА_12 із робочого місця водія автомобіля ГАЗ-2410, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не було.

При цьому експерт ОСОБА_14 зазначив, що матеріали кримінального провадження до експертної установи слідчим не направлялись, а експертні дослідження проводились на підставі постанови слідчого та відеозапису з камери відеоспостереження. У разі, коли слідчий у постанові про призначення експертизи зазначив би про наявність для водія ОСОБА_5 завад технічного характеру (наявність припаркованих з правої сторони по ходу руху автомобіля ГАЗ-2410 транспортних засобів), які утруднювали водію оглядовість пішохода ОСОБА_12 , висновок експерта був би іншим. Експерти виходили із даних відеозапису, який вівся не з місця водія автомобіля ГАЗ-2410, а з камери відеоспостереження, що знаходилася на фасаді будинку, тобто під певним кутом до місця ДТП. Час, за який пішохід ОСОБА_12 подолала відстань від місця початку руху до зіткнення з автомобілем ГАЗ-2410, склав 2 секунди. Пасажир автомобіля ГАЗ-2410, який знаходився на передньому пасажирському сидінні, також міг бути завадою для водія щодо оглядовості, при умові, коли дані про це були б зазначені у протоколі слідчого експерименту та у вихідних даних постанови слідчого.

Експерт ОСОБА_15 пояснив, що його висновок ґрунтується на відеозаписі з камери відеоспостереження, який був йому наданий на дослідження. При цьому зазначив, що кут огляду зафіксованої на відео ДТП, не дає можливості точно визначити наявність чи відсутність для водія автомобіля ГАЗ-2410 завад технічного характеру, які могли б вплинути на оглядовість з місця водія та його спроможності виявити пішохода ОСОБА_12 .

Із висновку № 1696/1697 комплексної відеозвукозапису та автотехнічної експертизи від 11.08.2014, зокрема, її мотивувальної частини, вбачається, що слідчим ОСОБА_16 на вирішення експертів поставлені ряд запитань, на які необхідно було дати відповіді (виходячи із відеозапису), зокрема, чи відповідали дії водія автомобіля ГАЗ-2410, реєстраційний номер НОМЕР_1 , технічним вимогам чинних Правил дорожнього руху та чи мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_12 , водій автомобіля ГАЗ-2410, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 при застосуванні своєчасного екстреного гальмування, з урахуванням швидкості руху автомобіля відповідно до його показань та відповідно до матеріалів відеозапису.

Слідчий надав експертам вихідні дані, зокрема, дані про те, що завад технічного характеру, які б обмежували оглядовість пішохода ОСОБА_12 із робочого місця водія ГАЗ-2410, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не було. Виходячи із наданих слідчим вихідних даних був зроблений експертний висновок.

Однак надані органом досудового розслідування вихідні дані для проведення комплексної судової експертизи, апеляційний суд вважає не точними, й такими, що не відповідають фактичним обставинам ДТП, що мала місце за участі обвинуваченого ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_12 .

Обвинувачений ОСОБА_5 як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді надав показання про те, що він керував автомобілем ГАЗ-2410 зі швидкістю приблизно 10 км/год., стежив за дорожньою обстановкою, ні на що не відволікався, однак не бачив і об`єктивно не міг бачити пішохода ОСОБА_12 , яка вийшла з-за припаркованого з правої сторони дороги автомобіля на проїзну частину дороги та зіткнулася майже з серединою правої передньої дверки його автомобіля.

Потерпіла ОСОБА_12 у суді апеляційної інстанції підтвердила те, що вона переходила дорогу у недозволеному місці, де зліва від неї були припарковані легкові автомобілі, тому вона дивилась в праву сторону, і не дивилась у ліву сторону, та вийшла на дорогу, де її збив автомобіль.

Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 пасажири автомобіля ГАЗ-2410, яким керував ОСОБА_5 суду, кожен окремо, показали, що близько 14 год. 13 квітня 2014 року, вони їхали з ОСОБА_5 у його автомобілі ( ОСОБА_17 на передньому пасажирському сидінні, а ОСОБА_18 на задньому пасажирському сидінні) у напрямку пл. Петрушевича у м. Львові. ОСОБА_5 рухався з незначною швидкість, оскільки щойно виїхав із паркувального майданчика та рухався по вул. Ш. Руставелі, де поблизу буд. № 8, майже в середину автомобіля вдарився пішохід - жінка, яка від зіткнення з автомобілем впала на проїзну частину дороги та травмувалась. ОСОБА_5 одразу ж застосував екстрене гальмування, зупинив автомобіль. Під час руху автомобіля вони не бачили, як потерпіла вийшла на проїзну частину дороги, оскільки з правої сторони по ходу руху автомобіля ОСОБА_5 , були припарковані автомобілі, що утруднювали огляд пішохода.

У вироку суд першої інстанції зазначив показання свідків та потерпілої, які були безпосередньо допитані апеляційним судом, проте не дав їм належної оцінки та не прийняв їх до уваги.

Як видно з відеозапису камери відеоспостереження, у тому місці, де відбулась ДТП за участі обвинуваченого ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_12 , на правій стороні вул. Ш. Руставелі у напрямку до пл. Петрушевича були припарковані два автомобілі, ближчий з яких до потерпілої був автомобіль KIA Ceed білого кольору, і висота цього автомобіля така ж як і зріст потерпілої ОСОБА_12 .

Відповідно до довідки від 05.03.2018, наданої судовим експертом ОСОБА_19 про технічні характеристики автомобіля KIA Ceed, згідно з Періодичним довідником «Бюлетень автотоварознавця» (випуск № 99, Інформаційно-обчислювальний центр Союзу експертів України. Київ, лютий 2018), габаритні розміри автомобіля KIA Ceed з кузовом хетчбек 5-ти дверний становлять: довжина 4235,00 мм, ширина 1790,00 мм, висота 1480,00 мм; габаритні розміри автомобіля KIA Ceed з кузовом універсал 5-ти дверний становлять: довжина 4470,00 мм, ширина 1790,00 мм, висота 1525,00 мм.

Судом встановлено, що пішохід ОСОБА_12 переходила проїзну частину вул. Ш. Руставелі, в районі буд. № 8 у недозволеному для цього місці повз припаркований ліворуч від неї транспортний засіб легковий автомобіль марки KIA Ceed, висота якого становить у межах 1480,00 1525,00 мм, що відповідає зросту потерпілої ОСОБА_12 , й відповідно для водія автомобіля ГАЗ-2410 ОСОБА_5 цей автомобіль був завадою технічного характеру для своєчасного виявлення пішохода й негайного вжиття заходів для зупинки керованого ним автомобіля.

Враховуючи викладені вище обставини справи, зокрема, показання обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , експертів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , апеляційний суд дійшов висновку про те, що експертний висновок № 1696/1697 від 11.08.2014 Львівського НДІСЕ щодо наявності у ОСОБА_18 технічної можливості уникнути зіткнення з пішоходом ОСОБА_12 та порушення Правил дорожнього руху зроблений на підставі недостовірних вихідних даних, а отже є неправильним, і не може бути доказом наявності в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Інші докази, досліджені судом першої інстанції та перевірені апеляційним судом, підтверджують факт ДТП, чого не заперечує сторона захисту, однак не підтверджують вину ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Суд першої інстанції дослідив наявні у кримінальному провадженні докази, однак не дав їм належної оцінки відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Так, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад передбаченого КК України злочину, тобто наступні елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона.

Підставою для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, є порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Між тим при ухваленні вироку судом першої інстанції залишена поза увагою відсутність підстав технічного характеру вважати дії обвинуваченого ОСОБА_5 такими, що не відповідали вимогам п.1.5; п. 1.10., п.2.3(г) та п. 12.3 Правил дорожнього руху.

Тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_12 шляхом застосування екстреного гальмування, оскільки не мав об`єктивної можливості через завади технічного характеру (припарковані з правої сторони по ходу руху автомобілі) виявити пішохода ОСОБА_12 , яка наближалась до смуги руху керованого ним транспортного засобу.

Колегія суддів не бере до уваги докази, надані стороною обвинувачення, оскільки вони не підтверджують наявність у діях ОСОБА_5 складу злочину.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що матеріалами кримінального провадження та в судовому засіданні апеляційної інстанції пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення у порушенні Правил дорожнього руху не знайшло свого підтвердження.

Натомість при апеляційному розгляді встановлено, що порушень Правил дорожнього руху, а саме: Розділу 1, п.1.5, п.1.10 (в частині значення терміну «небезпека для руху»); Розділу 2, п.2.3 (підпункт «б») та Розділу 12, п.12.3, обвинуваченим допущено не було, відповідно в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Презумпція невинуватості є одним з основних принципів сучасного кримінального провадження. Крім того, це положення закріплено в п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожен обвинувачений в скоєнні кримінального правопорушення вважається невинним доти, доки його вина не буде встановлена в законному порядку.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу та закрити кримінальне провадження.

Згідно зі ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

У зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року підлягає скасуванню, а справа закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

За таких обставин апеляційні доводи прокурора ОСОБА_13 є необґрунтованими, і його апеляційні вимоги до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 417, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити, а апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_13 , залишити без задоволення.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 06 січня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 286 КК України закрити на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4