ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
№ 1-кс/201/9898/2017
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2017р. Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю заявника ОСОБА_3

прокурора ОСОБА_4

слідчого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 від 10 жовтня 2017 року про закриття кримінального провадження № 0000724, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся зі скаргою до слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в порядку ст. 303 КПК України, на вказану постанову слідчого про закриття вказаного кримінального провадження, оскільки, на його переконання, ця постанова винесена без належної перевірки обставин справи та оцінки здобутих доказів, а тому просив це рішення скасувати та досудове розслідування відновити в загальному порядку.

У судовому засіданні ОСОБА_3 подану скаргу підтримав, просив задовольнити, наполягає на тому, що на його переконання, зібраними у кримінальному провадженні доказами повністю доведено наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України у діях поліцейського роти №4 батальйону №4 управління патрульної поліції в м. Дніпро ОСОБА_6 , що виразилися у примусовому, із застосуванням сили та спецзасобів (наручників), його виселення з квартири АДРЕСА_1 08.06.2017, тому постанова про закриття кримінального провадження за цим фактом № 0000724, не відповідає фактичним обставинам, встановленим під час проведення досудового слідства.

Прокурор вказав на те, що підстави для скасування оскаржуваної постанови, на його переконання, відсутні, адже у ході розслідування провадження вимоги КПК України були дотримані у повній мірі. Усі можливі та необхідні слідчі дії виконані, слідчий обґрунтовано дійшов до переконання про відсутність складу кримінального правопорушення як в діях ОСОБА_6 , так і в діях його напарника ОСОБА_7 . Слідством встановлено, та це підтверджується зібраними доказами, що застосування до ОСОБА_8 спецзасобів (наручників) поліцейським ОСОБА_6 було правомірним, оскільки той не підкорявся законним вимогам поліцейського щодо необхідності самостійно покинути приміщення зазначеної вище квартири, у рамках відкритого за цим фактом провадження про адміністративне правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП.

Слідчий підтримав позицію прокурора, акцентував увагу на тому, що окрім наведеного, ніякої шкоди охоронюваним законом правам та інтересам заявника діями поліцейського ОСОБА_6 не завдано, що, поряд з іншими аргументами, наведеними прокурором, унеможливлює притягнення поліцейського ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.365 КК України.

Слідчий суддя, урахувавши думку сторін, вивчивши та проаналізувавши матеріали кримінального провадження №0000724, приходить до наступного.

Як убачається з матеріалів справи, у провадженні слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 перебувало кримінальне провадження №0000724 від 15.06.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, по якому 10.10.2017 слідчий прийняв постанову про його закриття на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Закриваючи провадження, слідчий послався на те, що під час проведеного досудового розслідування не встановлено достатніх даних, які б вказували на те, що своїми діями працівники поліції спричинили наслідки у вигляді майнової шкоди ОСОБА_3 , при цьому встановлено всі обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, надано їм належну оцінку, досліджено та проаналізовано їх у сукупності.

Однак з таким висновком слідчого, підтриманого прокурором, погодитися не можна, в той час як доводи, на які посилається заявник заслуговують на увагу.

Так, частиною 2 статті 9 КПК України визначено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Аналогічні положення відображені і у ч. 4 ст. 38 КПК України щодо зобов`язань самого органу досудового розслідування, які вказують, що останній має застосувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Згідно ст. ст. 2, 284 КПК України, закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.

Тобто, повнота дослідження кримінального провадження означає встановлення всього кола фактичних обставин, що можуть суттєво вплинути на рішення у кримінальному провадженні; використання такої сукупності доказів, яка обґрунтовує зроблені висновки як такі, що не залишають місця сумнівам.

Неупередженість означає пізнання органами, що ведуть процес, обставин кримінального провадження у точній відповідності з дійсністю, неупередженість їх у збиранні, перевірці та оцінці доказів, безсторонність щодо всіх учасників процесу та інших осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, оскільки на прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого покладається обов`язок надати доказам належну правову оцінку за правилами ч. 1 ст. 94 КПК, та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

У відповідності до положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

З норм ст. 26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

З положень ст. 83 КПК України слідує, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до вимог ст. 110 КПК України, постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Згідно положень ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

У свою чергу, слідчий, прокурор під час досудового розслідування, зобов`язаний детально та всебічно перевірити доводи особи, що подала таку заяву.

Зокрема, якщо слідчим закрито провадження за відсутністю в діях особи складу злочину чи самої події, то він має звернути увагу на те, що б така постанова у обов`язковому порядку містила детальний виклад обставин, за яких заявник вважав, що особою (особами) вчинено злочин, а у разі, якщо особі (особам) ставилося в вину декілька протиправних діянь, які підпадають під ознаки різних статей кримінального закону, то чи містить вона висновки щодо відсутності вини особи (осіб) у вчиненні кожного з них.

Згідно ч. 2 ст. 91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Практика Європейського Суду з Прав Людини щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Розслідування … має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини … або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (див. рішення у справі «Олександр Ніконенко проти України», «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»).

А, в рішенні ЄСПЛ у справі «Бучинська проти України» Суд констатував факт того, що не може дійти висновку, що органи влади зробили усе від них залежне для забезпечення оперативного та всебічного вжиття заходів для збору доказів, встановлення місцезнаходження та притягнення до відповідальності винних (див. рішення у справі «Бучинська проти України» заява № 35493/10 від 30.04.2015, п. 49), бо за потреби зростаючих високих стандартів у сфері захисту прав людини та основоположних свобод, неминуче вимагається більша рішучість при оцінці порушень основоположних цінностей демократичного суспільства (див. рішення у справі «Сельмуні проти Франції, заява № 235803/94, параграф 95, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграфи 148, 149), оскільки тягар доведення можна покласти на органи влади, адже саме вони мають надати задовільні та переконливі пояснення (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини, заява № 21986/93, п. 100, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграф 150).

Постанова про закриття кримінального провадження повинна містити достатні відомості, які б свідчили про те, що усім обставинам справи у порядку ст. 94 КПК України було надано необхідну правову оцінку в сукупності, що свідчить про те, що встановлена, на даний час, органом досудового розслідування сукупність доказів, якою обґрунтовуються зроблені ним висновки, не може вважатися такою, що не залишає місце сумнівам, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України).

В даному випадку одним з основних питань, на яке досудовим слідством має бути надана чітка та недвозначна відповідь, є питання про те, чи діяв поліцейський роти №4 батальйону №4 управління патрульної поліції в м. Дніпро ОСОБА_6 у межах наданих йому повноважень при зазначених вище обставинах. Задля отримання відповіді на це питання, слід проаналізувати усі здобуті докази у їх сукупності, звернувши особливу увагу на висновки Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №202/3830/17 про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за ст.185 КУпАП, викладені в його постанові від 09.06.2017, ініціатором відкриття провадження по якій був саме поліцейський ОСОБА_6 .

Так, судом встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АА №185541 від 08.06.2017 року ОСОБА_3 08 червня 2017 року о 14 годині 00 хвилин перебуваючи за адресою пр. Слобожанський 103/41 у м. Дніпро перебував у вказаній квартирі, всупереч ухвалі Вищого Спеціалізованого суду України від 27 квітня 2017 року, виконати законну вимогу поліцейського ОСОБА_6 залишити приміщення відмовився, чим вчинив злісну непокору, тобто адміністративне правопорушення передбачене ст. 185 КУпАП.

Однак за наслідками розгляду даної справи суд встановив відсутність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 185 КУпАП та провадження по справі закрив на підставі п.1 ст.247 КУпАП.

Висновок суду першої інстанції було підтверджено й у постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.07.2017 у цій же справі, якою постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.06.2017 залишено в силі.

З зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій випливає наступне:

1.Або вимога поліцейського ОСОБА_6 , адресована ОСОБА_3 08 червня 2017 року про необхідність залишити приміщення за адресою АДРЕСА_2 не ґрунтувалася на вимогах закону, тобто законною не була;

2.Або ОСОБА_3 не вчиняв злісну непокору поліцейському ОСОБА_6 при вказаних обставинах;

3.Або одночасно мали місце обидва факти, зазначені в попередніх пунктах.

Слідством не досліджено належним чином ці обставини та оцінку їм не надано. Однак, у будь-якому разі, слід констатувати, що доходячи до висновку про відсутність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП в діях ОСОБА_3 , суди першої та апеляційної інстанції тим самим встановили безпідставність (незаконність) його притягнення до адміністративної відповідальності поліцейським ОСОБА_6 . Такі висновки судів означають, що дії останнього, пов`язані із складанням протоколу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 та із примусовим виведенням його з зазначеної вище квартири із застосуванням фізичної сили та спецзасобів (наручників), знаходились поза межами наданих йому повноважень.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Однак слідчий, приймаючи рішення про закриття кримінального провадження, на це уваги не звернув.

В оскаржуваній постанові згадується ч.1 ст.36 Закону України «Про національну поліцію», згідно до якої поліцейський уповноважений вимагати від особи (осіб) залишити визначене місце на певний строк або заборонити чи обмежити особам доступ до визначеної території або об`єктів, якщо це необхідно для забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони життя і здоров`я людей, для збереження та фіксації слідів правопорушення.

Однак, жодних доказів того, що при згаданих вище обставинах існувала загроза публічній безпеці і порядку, видалення ОСОБА_3 з зазначеної квартири було необхідним для охорони життя і здоров`я людей, або для збереження та фіксації слідів правопорушення, під час досудового слідства не здобуто.

Більш того, навіть після того, як судом було визнано незаконність притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст.185 КУпАП за відмову покинути зазначене приміщення, поліцейський ОСОБА_6 навіть не доклав жодних зусиль задля усунення негативних наслідків вчинених ним дій по видаленню ОСОБА_3 з зазначеної квартири 08.06.2017, фактично залишивши останнього взагалі без будь-якого місця для проживання, хоча той просив посприяти йому потрапити до квартири, куди він не міг потрапити через заміну замку іншою жителькою цієї квартири - ОСОБА_9 одразу після видалення ОСОБА_3 . За таких обставин дії поліцейського ОСОБА_6 мають ознаки дій по примусовому виселенню громадянина з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, однак чи входять такі дії в його компетенцію, слідством не з`ясовано та оцінку таким діям не надано. Водночас ОСОБА_3 , не маючи доступу до вказаної квартири завдяки цим діям поліцейського ОСОБА_6 , та не маючи іншого житла, був змушений тривалий час, майже чотири місяці, проживати у підвалі зазначеного будинку, тобто у приміщенні, не пристосованому для проживання людей, а відтак у нелюдських умовах. Ці обставині слідством також до уваги не взято, не перевірено, та належну оцінку їм не надано.

Слідчим не враховано, що житлові права громадян в Україні захищаються Конституцією України та відносяться до переліку основних прав, свобод та обов`язків людини і громадянина, визначених у розділі II.

Так, відповідно до ч.ч.1,3 ст.47 Конституції України, кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ця норма кореспондується з приписами цивільного і житлового законодавства.

Так, відповідно до ч.4 ст.311ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Навіть до осіб, які незаконно поселилися в жилому приміщенні, передбачена судова процедура їх виселення, на що вказує норма ст.94 ЖК України, згідно до якої громадяни, які незаконно поселилися в жилому приміщенні, зобов`язані негайно звільнити його, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 p., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Крім того, втручання у право позивача на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Особливу увагу слід звернути на те, що ОСОБА_3 вселився у вказану квартиру законно на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області, винесеного 08.02.2017 у цивільній справі №202/8299/15-ц за його позовом про поділ майна, набутого під час спільного проживання, до матері ОСОБА_9 , - його колишньої цивільної дружини ОСОБА_10 , яка була титульним власником зазначеної квартири. І хоча ухвалою суду Касаційної інстанції від 27.04.2017 у цій справі виконання зазначеного рішення Апеляційного суду було зупинено, однак станом на 08.06.2017 жодних судових рішень про виселення ОСОБА_3 з цієї квартири не існувало.

Не виносилися такі судові рішення і в подальшому.

Якби ж таке судове рішення й виносилося, то для його виконання встановлено спеціальний порядок. Зокрема, здійснення виконавчих дій при виконанні такої категорії рішень передбачено статтею 79 Закону України "Про виконавче провадження". Виходячи з положень зазначеної статті, примусове виконання рішення про виселення провадиться виключно державним виконавцем, а не як не патрульним поліцейським, та й то, лише у разі, якщо особою, яка підлягає виселенню за судовим рішенням, це рішення добровільно не виконано в установлений державним виконавцем строк, визначений відповідно до статті 24 цього Закону. Примусове виконання рішення про виселення особи здійснюється державним виконавцем не пізніше 60 робочих днів з моменту невиконання нею рішення про її виселення в установлений державним виконавцем строк. Виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні даній особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають лише особи, які визначені у виконавчому документі. При цьому державний виконавець зобов`язаний письмово повідомити особу, що підлягає виселенню про день і час примусового виселення. Відсутність боржника, повідомленого про день і час виселення, не є перешкодою для виконання рішення. Поряд з цим, виселення здійснюється державним виконавцем у присутності понятих з обов`язковим описом майна. Один примірник акту опису майна вручається під розписку особі, яка виселяється. Державний виконавець у необхідних випадках забезпечує в установленому порядку зберігання майна особи, що виселяється, але не більше як три роки, з покладенням понесених витрат на цю особу. Після завершення трирічного строку невитребуване майно реалізується в порядку, передбаченому для реалізації безхазяйного майна.

Дії поліцейського ОСОБА_6 нічого спільного з зазначеним порядком, встановленим законом, не мають.

Не можна також залишати поза увагою й той факт, що остаточним рішенням суду Касаційної інстанції від 13.09.2017 рішення судів першої та Апеляційної інстанції щодо визнання права власності на ? зазначеної квартири за ОСОБА_3 залишено в силі. Тобто, виселення останнього відбулося з квартири, частина якої, як остаточно з`ясувалося згодом, належала йому, але на момент виселення перебувала в цивільному спорі.

Що стосується висновку слідства про відсутність істотної шкоди від діяння поліцейського ОСОБА_6 , а з цим і відсутність обов`язкової умови наявності складу кримінального правопорушення, пов`язаного із перевищенням влади або службових повноважень, то слід звернути увагу на те, що в цій площині слідчий помилково згадує лише частину першу ст.365 КК України.

Водночас, поза увагою слідчого залишилися роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у п.7 його Постанови №15 від 26.12.2003 «Про судову практику у справах про перевищення влади або службових повноважень», відповідно до яких необхідно слід пам`ятати, що перевищення влади або службових повноважень, супроводжуване насильством, застосуванням зброї або болісними й такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями (ч. 2 ст. 365 КК України), як правило, вже за змістом цих дій свідчить про заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам громадян. А у п. 9 цієї Постанови роз`яснено, що болісними й такими, що ображають особисту гідність потерпілого (ч. 2 ст. 365 КК України), необхідно вважати дії, які завдають йому особливого фізичного болю чи моральних страждань. Вони можуть полягати у протиправному застосуванні спеціальних засобів, зокрема, - наручників.

У сукупності із висновками Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №202/3830/17 про відсутність в діях ОСОБА_3 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП, підтвердженими судом Апеляційної інстанції, які вказують на необґрунтоване застосування до нього поліцейським ОСОБА_6 спеціального засобу (наручників), згадані роз`яснення Пленуму Верховного Суду України спростовують висновок слідчого про відсутність істотної шкоди в даному випадку.

Наведене дає підстави для висновку про те, що обґрунтування підстав для закриття кримінального провадження, наведене в оскаржуваній постанові, не можна вважати достатньо переконливим.

За таких обставин, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга підлягає задоволенню, а постанова скасуванню для відновлення досудового розслідування та його проведення у загальному порядку.

При цьому, слідчий суддя, виходячи з ч. 5 ст. 40 КПК України, позбавлений змоги надати конкретні вказівки (зобов`язання) слідчому щодо проведення конкретних слідчих дій, а тим більш про оголошення підозри поліцейському ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, адже слідчій є самостійним у своїй процесуальній діяльність, а слідчий суддя наділений лише правом судового контролю та оцінки зібраних слідством доказів на етапі розслідування, однак він не може переймати на себе функції слідства (п. 18 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 22 КПК України). Однак, слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити, що слідство зобов`язане провести у провадженні такий комплекс дій, який би не залишав місце сумнівам, а зроблені ним висновки випливали б зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а не ґрунтувались на припущеннях.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 110, 284, 303, 376 КПК України, слідчий суддя, -

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 від 10 жовтня 2017 року про закриття кримінального провадження №0000724 задовольнити.

Постанову слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 від 10 жовтня 2017 року про закриття кримінального провадження №0000724 скасувати, матеріали цього кримінального провадження направити для продовження досудового слідства.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1