Справа № 357/5232/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/38/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 49 17.01.2018

У Х В А Л А
іменем України
17 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря: ОСОБА_5 ,

за участю прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали кримінального провадження № 0000250 за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2017 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Михайлівка Білоцерківського району Київської області, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, маючого на утриманні малолітніх дітей доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого, ідентифікаційний код НОМЕР_1 , -

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України і призначено покарання: за ч. 2 ст. 364 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 (три) роки та зі штрафом у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень на користь держави; за ч. 1 ст. 366 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 1 (один) рік; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 (три) роки та зі штрафом у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень на користь держави;

Цим же вироком з ОСОБА_7 на користь держави стягнуто 6 377 (шість тисяч триста сімдесят сім) грн. 68 (шістдесят вісім) коп. в рахунок відшкодування процесуальних витрат за проведення експертиз,

В С Т А Н О В И Л А:
Судом встановлено, що сільський голова Михайлівської сільської ради ОСОБА_7 , будучи службовою особою органу місцевого самоврядування, достовірно знаючи, що відповідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 12 Земельного кодексу України, питання регулювання земельних відносин відноситься виключно до компетенції сільської ради, діючи всупереч п. 8 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме, не скориставшись своїми повноваженнями сільського голови щодо внесення питання ОСОБА_12 про отримання у власність земельної ділянки до порядку денного сесії ради, достовірно знаючи, що на розгляд сесії зазначене питання не виносилось і сесією сільської ради відповідне рішення не приймалось, 13 вересня 2013 року, знаходячись у приміщенні кабінету секретаря Михайлівської сільської ради, розташованому за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Михайлівка, вул. Московська 4, діючи умисно, власноруч, на ноутбуці Acer, склав виписку з рішення 20 сесії VI скликання Михайлівської сільської ради № 19-102 від 13 вересня 2013 року, в яку вніс завідомо неправдиві відомості щодо нібито прийняття Михайлівською сільською радою рішення про надання ОСОБА_12 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 1,7 га, із земель запасу, яка знаходиться в межах Михайлівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства. Після чого, використовуючи свої службові повноваження, передбачені п. 3 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» як сільський голова підписав її, завірив гербовою печаткою Михайлівської сільської ради та у останній декаді вересня 2013 року, знаходячись у своєму робочому кабінеті, в приміщенні Михайлівської сільської ради розташованому за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Михайлівка, вул. Московська 4, видав її ОСОБА_13 .

Крім того, сільський голова Михайлівської сільської ради ОСОБА_7 , будучи службовою особою органу місцевого самоврядування, достовірно знаючи, що відповідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 12 Земельного кодексу України питання регулювання земельних відносин відноситься виключно до компетенції сільської ради, діючи всупереч п. 8 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме не скориставшись своїми повноваженнями сільського голови щодо внесення питання ОСОБА_12 про отримання у власність земельної ділянки до порядку денного сесії ради, достовірно знаючи, що на розгляд сесії зазначене питання не виносилось і сесією сільської ради відповідне рішення не приймалось, 13 листопада 2013 року, знаходячись у приміщенні кабінету секретаря Михайлівської сільської ради, розташованому за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Михайлівка, вул. Московська 4, власноруч, на ноутбуці Acer, склав витяг з рішення 21 сесії VI скликання Михайлівської сільської ради № 21-117 від 13 листопада 2013 року, в яке вніс завідомо неправдиві відомості щодо нібито прийняття Михайлівською сільською радою рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_12 та надання їй у приватну власність земельну ділянку розміром 1,7 га, яка знаходиться в с. Михайлівка для ведення особистого селянського господарства. Після чого, використовуючи свої службові повноваження, передбачені п. 3 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» як сільський голова підписав його, завірив гербовою печаткою Михайлівської сільської ради та у другій декаді листопада 2013 року знаходячись у своєму робочому кабінеті в приміщенні Михайлівської сільської ради, розташованому за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Михайлівка, вул. Московська, 4, видав його ОСОБА_13 .

Крім того, сільський голова Михайлівської сільської ради ОСОБА_7 , будучи службовою особою органу місцевого самоврядування, прагнучи шляхом зловживання своїм службовим становищем неправомірно передати у власність ОСОБА_12 земельну ділянку, розташовану в межах Михайлівської сільської ради, достовірно знаючи, що відповідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 12 Земельного кодексу України, що питання регулювання земельних відносин відноситься виключно до компетенції сільської ради, діючи всупереч п. 8 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме не скориставшись своїми повноваженнями сільського голови щодо внесення питання по заяві ОСОБА_12 про отримання у власність земельної ділянки до порядку денного сесії ради, достовірно знаючи, що на розгляд сесії зазначене питання не виносилось і сесією сільської ради таке рішення не приймалось, діючи умисно, з корисливих мотивів, всупереч інтересам служби, 13 вересня 2013 року, знаходячись у приміщенні кабінету секретаря Михайлівської сільської ради, розташованому за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Михайлівка, вул. Московська, 4, власноруч, на ноутбуці Acer, склав виписку з рішення 20 сесії VI скликання Михайлівської сільської ради № 19-102 від 13 вересня 2013 року, в яку вніс завідомо неправдиві відомості про нібито прийняття Михайлівською сільською радою рішення про надання ОСОБА_12 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 1,7 га, із земель запасу, яка знаходиться в межах Михайлівської сільської ради для ведення особистого селянського господарства. Після чого, використовуючи свої службові повноваження, передбачені п. 3 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» як сільський голова підписав її, завірив гербовою печаткою Михайлівської сільської ради та у останній декаді вересня 2013 року знаходячись у своєму робочому кабінеті в приміщенні Михайлівської сільської ради, розташованому за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Михайлівка, вул. Московська 4, видав її ОСОБА_13 для передачі ОСОБА_12 .

В подальшому ПП «Білоцерківській регіональний інститут землевпорядкування» за завданням ОСОБА_12 від 10 жовтня 2013 року на підставі підробленої ОСОБА_7 зазначеної виписки з рішення 20 сесії VI скликання Михайлівської сільської ради № 19-102 від 13 вересня 2013 року, виготовило проект із землеустрою щодо складання відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_12 , в межах Михайлівської сільської ради, Білоцерківського району, Київської області загальною площею 1,7 га.

При цьому, ОСОБА_7 продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконну передачу у власність ОСОБА_12 земельної ділянки, прагнучи шляхом зловживання своїм службовим становищем вирішити це питання у незаконний спосіб, будучі службовою особою органу місцевого самоврядування, достовірно знаючи, що відповідно п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 12 Земельного кодексу України, питання регулювання земельних відносин відноситься виключно до компетенції сільської ради, діючи всупереч інтересам служби та вимог п. 8 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме не скориставшись своїми повноваженнями сільського голови щодо внесення питання ОСОБА_12 до порядку денного сесії ради, достовірно знаючи, що на розгляд сесії зазначене питання не виносилось і сесією сільської ради таке рішення не приймалось, діючи умисно, з корисливих мотивів, всупереч інтересам служби, 13 листопада 2013 року знаходячись у приміщенні кабінету секретаря Михайлівської сільської ради, розташованому за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Михайлівка, вул. Московська, 4, власноруч, на ноутбуці Acer, склав витяг з рішення 21 сесії VI скликання Михайлівської сільської ради № 21-117 від 13 листопада 2013 року, в яке вніс завідомо неправдиві відомості про нібито прийняття Михайлівською сільською радою рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_12 та надання їй у приватну власність земельну ділянку розміром 1,7 га, яка знаходиться в с. Михайлівка для ведення особистого селянського господарства. Після чого, використовуючи свої службові повноваження, передбачені п. 3 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» як сільський голова підписав його, завірив гербовою печаткою Михайлівської сільської ради та у другій декаді листопада 2013 року знаходячись у своєму робочому кабінеті в приміщенні Михайлівської сільської ради розташованому за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с. Михайлівка, вул. Московська, 4, видав його ОСОБА_13 , тобто довів свій злочинний умисел спрямований на неправомірну передачу у власність ОСОБА_12 вказаної земельної ділянки до кінця.

В подальшому Управлінням Держземагенства у Білоцерківському районі на підставі витягу з рішення 21 сесії VI скликання Михайлівської сільської ради № 21-117 від 13 листопада 2013 року, в яке ОСОБА_7 вніс завідомо неправдиві відомості про нібито прийняття Михайлівською сільською радою рішення про надання ОСОБА_12 у власність вказаної земельної ділянки, 16 грудня 2013 року проведено її державну реєстрацію за кадастровим номером :01:004:0001, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Тобто, внаслідок вищевказаних протиправних дій ОСОБА_7 із земель запасу Михайлівської сільської ради Білоцерківського району Київської області неправомірно вибула земельна ділянка, загальною площею 1,7000 га, вартістю згідно експертної грошової оцінки 150 800 грн. (сто п`ятдесят тисяч вісімсот гривень), що спричинило збитки громадським інтересам в особі Михайлівської сільської ради на вказану суму, яка в 250 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину, що відповідно до ч. 3 примітки до ст. 364 КК України, вважається тяжкими наслідками.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2017 року щодо нього скасувати та постановити новий вирок, яким засудити його за вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України і призначити покарання: за ч. 2 ст. 364 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки та з штрафом у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень на користь держави; за ч. 1 ст. 366 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 1 рік; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки та зі штрафом у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень на користь держави. На підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 76 КК України. Вимоги обґрунтовує тим, що, призначаючи покарання, суд першої інстанції прийшов до необґрунтованого висновку про можливість його виправлення лише в умовах ізоляції від суспільства та безпідставно не застосував закон, який підлягав застосуванню. Вказує, що судом першої інстанції було невірно застосовано в часі змінену Законом України від 07 жовтня 2014 року ст. 75 КК України, оскільки оскаржуваний вирок був постановлений стосовно подій 13 вересня та 13 листопада 2013 року, тобто, до набрання вказаним вище Законом, сили, у зв`язку з чим, на думку обвинуваченого, до нього могла бути застосована редакція ст. 75 КК України, чинна на момент вчинення ним злочинів. Апелянт зазначає, що враховуючи вид та розмір призначеного йому остаточно покарання, тяжкість вчинених злочинів, його дійове каяття, те, що він добровільно своєю активною поведінкою сприяв розкриттю злочину, виявив готовність нести кримінальну відповідальність за скоєне, і оскаржуваний вирок, фактично, ухвалений на підставі його визнавальних показань, а також даних про його особу та наявні міцні соціальні зв`язки, все це робить можливим застосування щодо нього ст. 75 КК України в редакції, чинній на момент скоєння ним злочинів.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які просили вирок суду змінити, застосувавши ст.75 КК України; прокурора, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав, що вирок підлягає зміні з застосуванням до обвинуваченого ст. 75 КК України; перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 у вчиненні зазначених у вироку кримінальних правопорушень відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і є обґрунтованим.

Суд вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України.

Відповідно до ст.349 КПК України суд, оскільки проти цього не заперечували учасники судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, а тому колегія суддів не проводить детальний їх аналіз та, відповідно до ст.404 КПК України, перевіряє вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Пунктом 2 частити 1 статті 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.
Підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Окрім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Частиною 2 статті 4 КК України визначено, що злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000250 щодо ОСОБА_7 інкриміновані йому злочини були вчинені ним в період часу з серпня 2013 року по листопад 2013 року /а.п.1-12/, у зв`язку з чим, питання про злочинність і караність вчинених ним діянь повинно було вирішуватися відповідно до редакції КК України, чинної на момент вчинення, а саме, від 04 липня 2013 року.

В порушення вказаних вимог, судом першої інстанції під час постановлення вироку щодо ОСОБА_7 зазначено, що оскільки ним було вчинено корупційні правопорушення, то виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
До вказаних висновків суд першої інстанції прийшов з урахуванням того, що Законом України «Про антикорупційне бюро України» від 14 жовтня 2014 року, до ст. 75 КК України були внесені зміни, відповідно до яких до осіб, які засуджені за корупційні злочини, не може бути застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Разом з тим, інкриміновані ОСОБА_7 кримінальні правопорушення були вчинені ним до набрання вказаним законом сили, і оскільки він погіршує становище обвинуваченого, зворотної дії в часі він не має, у зв`язку з чим суд першої інстанції застосував до нього закон, який не підлягав застосуванню.

Частиною 2 статті 50 КК України (тут і надалі редакція КК України від 04 липня 2013 року) передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання визначені ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами покарання» визначено, що, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Окрім того, п. 9 наведеної Постанови передбачено, що судам необхідно мати на увазі, що ч. 1 ст. 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Так, ОСОБА_7 раніше не судимий / а.п. 61-62/, як особа за місцем проживання характеризується позитивно /а.п. 71/, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває /а.п.60/, має на утриманні двох наповнолітніх дітей /а.п.65-66/ та батьків-пенсіонерів, які хворіють /а.п. 67-70/.

Окрім того, обвинувачений у скоєному чистосердечно розкаявся, своїми діями активно сприяв розкриттю злочину.

Вказані обставини та факт перебування на утриманні дітей були розцінені судом першої інстанції як обставини, які пом`якшують покарання; обтяжуючих відповідальність обставин судом встановлено не було.

Беручи до уваги наведене, а також враховуючи характер вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, колегія суддів приходить до висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України, та вважає, що таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення в зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого підлягає до часткового задоволення, а вирок суду зміні в частині призначеного йому покарання.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого задовольнити частково.
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного йому покарання.
Вважати ОСОБА_7 засудженим: за ч. 2 ст. 364 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 (три) роки та зі штрафом у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень на користь держави; за ч. 1 ст. 366 КК України - на 2 (два) роки обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, вважати остаточно засудженим до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 (три) роки та зі штрафом у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень на користь держави.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку 2 / два/ роки.
Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
В решті вирок щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

С У Д Д І :

____________________ _____________________ ___________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4