АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 182/1894/16-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/9/К/17 Суддя-доповідач ОСОБА_2
ВИРОК
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар - ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі 08 лютого 2017 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні № 0000947 на вирок Нікопольського міскрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року відносно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Нікополя, Дніпропетровської області, гр. України, одруженого, має доньку 2007 року народження, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, з призначенням покарання у вигляді 3 ( трьох ) років позбавлення волі.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України «Про внесення змін до кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» зарахувати строк попереднього ув`язнення засудженого ОСОБА_6 , починаючи з 17 березня 2016 року до набрання вказаним вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Запобіжний захід стосовно засудженого залишено без змін у вигляді тримання під вартою.
Цивільний позов не заявлений.
Речові докази: мобільний телефон «Sony Experia Z3», переданий на зберігання потерпілому залишено в його користуванні.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_7
потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційних скаргах:
Обвинувачений ОСОБА_6 не оскаржуючи фактичних обставин справи та кваліфікації дій за ст.187 ч.1 КК України просить вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.05.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_6 за частиною 1 статті 187 КК України - змінити в частині призначеного покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість.

Призначити засудженому ОСОБА_6 покарання за частиною 1 статті 187 КК України, яке є співрозмірним його діянням, та особі обвинуваченого, - звільнивши від відбування покарання з випробуванням.

Звільнити його, з-під варти в разі винесення рішення про засудження до покарання, не пов`язаного з позбавленням волі

Захисник ОСОБА_11 не оскаржуючи фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого за ст.187 ч.1 КК України просить змінити вирок Нікопольського міськрайонного суду від 12.05.2016 р. в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, застосувавши ст. 75 КК України та звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Прокурор не оскаржуючи фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого за ст.187 ч.1 КК України просить вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.05.2016 року стосовно ОСОБА_6 скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.

Вироком суду обвинуваченого ОСОБА_6 визнано винним за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, при наступних обставинах.
Обвинувачений ОСОБА_6 здійснив розбійний напад на неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 за наступних обставин.
13 березня 2016 року, приблизно о 21 годині 20 хвилин, ОСОБА_6 , перебуваючи в районі «Європейської площі», розташованої по вул. Електрометалургів, в м.Нікополі, Дніпропетровської області помітив неповнолітнього ОСОБА_10 , який тримав в руках коштовний мобільний телефон. Діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, ОСОБА_6 підійшов до неповнолітнього ОСОБА_10 , приставив до шиї потерпілого ніж, який мав при собі, і яким спричинив неповнолітньому потерпілому тілесні ушкодження у вигляді садна шиї, садна в області кута нижньої щелепи зліва, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, тобто застосувавши насилля яке є небезпечним для життя в момент заподіяння, і яке неповнолітній потерпілий сприйняв як реальну загрозу своєму життю, вихопив з руки потерпілого мобільний телефон « Sony Experia Z3», вартістю 14999 гривень, що належить потерпілому ОСОБА_9 , заподіявши останньому шкоду на вказану суму.
В обґрунтування вимог апеляційних скарг:
Обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що судом першої інстанції не дотримано вимог ст.65 КК України та роз`ясненнь, що містяться у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання». Також посилається на те, що призначене покарання за ч.1 ст. 187 КК України не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, а саме:

відсутність обставин, які могли б обтяжити його покарання відповідно до ст. 67 КК України, судом на жаль не були враховані всі пом 'якшуючи обставини відповідно до ст.66 КК України, які мають суттєве значення та впливають на м`якість або суворість призначення покарання, а саме: не було враховане його з`явлення із зізнанням, його бажання на відшкодування матеріальної шкоди потерпілому, не було враховано мотиви та причини скоєння ним злочину, такі як сильне душевне (емоційне) хвилювання, яке є теж одною з найважливіших пом`якшуючих при призначенні покарання обставиною, а саме судом не були належним чином проаналізовані та досліджені факти, які доказують, що відповідно до Довідки КЗ «Нікопольська міська лікарня № 1» № 829 від 13.05.16р. (додається) -він є постраждалим від нападу собаки потерпілого; не був допитаний лікар, який надавав допомогу у лікарні, на предмет обставин спричинення йому травми; а записи відеокамер спостереження переглядалися лише з моменту скоєння ним злочину, а не з моменту нападу на нього собаки. Що робить можливим висновок про його обурення, як психоемоційний стан і пом`якшуючий мотив скоєння злочину.

Крім того, на його утриманні сім`я та малолітня донька; відсутність скарг за місцем проживання та позитивна характеристика; офіційне працевлаштування на підприємствах, на якій, його функціональними обов`язками була охоронна діяльність; його відношення до вчиненого злочину - перше вчинення злочину, з`явлення із зізнанням, щире каяття,активна допомога при розкритті злочину; відсутність реальної загрози життю потерпілого, оскільки характер тілесних ушкоджень свідчить про нанесення йому фізичної болі, а не легких тілесних ушкоджень відповідно до висновку судово-медичної експертизи

На жаль, всупереч перерахованих вище обставин, суд, призначаючи покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям, керувався і враховував лише думку потерпілих, які невмотивовано наполягали саме на ізоляції його від суспільства...

Всі ці обставини, на думку обвинуваченого, дають змогу застосувати до нього ст. 69 КК України та призначити йому більш м`якого покарання із застосуванням ст.75 КК України.

Захисник ОСОБА_11 , вважає, що при призначені міри покарання суд формально послався на ст. 65 КК України та не врахував всі обставини справи, особу винного та обставини, що по м'; я кшують покарання.

Так при визначені міри покарання суд не врахував той факт, що ОСОБА_6 раніше не судим і вперше притягується до кримінальної відповідальності, що свідчить про те. що ОСОБА_6 є законослухняним громадянином та не схильний до протиправної поведінки.

Суд не врахував ту обставину, що ОСОБА_6 щиро покаявся, давав правдиві, щирі показання та допомагав слідству встановити істину по справі, що ОСОБА_6 є батьком малолітньої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перебуває у нього на утримані. На думку захисника всі ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та свідчать про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання, крмі того зазначає що ОСОБА_6 не є небезпечним для суспільства і його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Призначене судом покарання у вигляді трьох років позбавлення волі є надто суворим і не відповідає загальним засадам призначення покарання. На думку захисника, суд має можливість застосувати ст. 75 КК України і звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. Таке покарання буде достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових правопорушень.

Прокурор посилається на те, що судом першої інстанції не дотримано вимог ст.65 КК України та із роз`ясненнь, що містяться у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», Судом не враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України віднесений до категорії тяжких злочинів, та те, що він усвідомлював та володів своїми діями при вчиненні нападу з метою заволодіння чужого майна, поєднаного із насильством, небезпечним для потерпілого в момент нападу та бажав настання наслідків такого діяння, розумів що вчиняє напад на неповнолітнього ОСОБА_10 , який себе не в змозі захистити і розумів що ніякої перешкоди в отриманні майна у нього не буде, крім того, не враховано те, що зазначені вище події, а саме правопорушення яке вчинене ОСОБА_6 , може негативно вплинути на неповнолітнього ОСОБА_10 .

Також судом не достатньо враховано суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, а саме те, що відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним.

Крім того, судом не враховано те, що матеріальна шкода завдана кримінальним правопорушенням потерпілому ОСОБА_10 відшкодована не ОСОБА_6 , а внаслідок проведення оперативно-розшукових дій.

Таким чином ,невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, відповідно до ст.ст. 409, 413, 414 КПК України є підставами для скасування судового рішення.

В судовому засіданні при апеляційному розгляді провадження
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 , кожен окремо підтримали свої апеляційни скарги та просили їх задовольтити, застосувати ст75 КК України, проти апеляційної скарги прокурора заперечували.
Прокурор просив колегію суддів апеляційну скаргу прокурора задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому більш суворе покарання, проти апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника заперечував, просив залишити їх без задоволення.
Потерпілі , кожний окремо,підтримали апеляційну скаргу прокурора, заперечували проти апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.
Відповідно до ст.402 КПК України заперечення на апеляційні скарги сторонами судового провадження подані не були.
Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, прослухавши технічний запис судового засідання в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, порівнявши їх з матеріалами, що знаходяться у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Кримінальне провадження розглянуто в межах висунутого обвинувачення відповідно до ст. 337 КПК України.
Висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст. 187 КК України ґрунтуються на зібраних по кримальному провадженню доказах,досліджених у суді та яким у відповідністю зі ст.374 КПК України судом була надана належна оцінка у вироку і в апеляційних скаргах не оскаржується.
У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 судом покарання, яке на їх думку, не відповідає вимогам ст.65 КК України, та можливості обрання ОСОБА_6 більш м`якої міри покарання, із застосуванням положень ст. ст.69,75,76 КК України та звільненням з- під варти .
В той же час , колегія суддів вважає, що аргументи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку на підставі п.2 ч.1 ст.420 КПК України, у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання обвинуваченому ОСОБА_6 ..
Колегія суддів,погоджується з апеляцією прокурора у частині того , що судом першої інстанції було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до порушення загальних засад призначення покарання, згідно п.1 ч.1 ст.65 КК України і необхідності скасування вироку за м`якістю призначеного покарання .
Як передбачено ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Згідно положень ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягнення справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.
Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Застосований захід примусу повинен найбільше сприяти досягненню передбаченої ч. 2 ст. 50 КК України мети покарання виправлення засуджених та попередження нових злочинів.
Між тим, призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції формально послався на ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання та не навів переконливих мотивів, на підставі яких призначив обвинуваченому мінімальне покарання за ч.1 ст.187 КК України.
Так, суд першої інстанції в достатній мірі не врахував тяжкість та суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відносить до тяжких злочинів, той факт, що потерпілим від дій ОСОБА_6 є неповнолітня особа, яка є фізично слабкішою за обвинуваченого та не мала можливості здійснити йому опір.
Крім того обвинувачений ОСОБА_6 усвідомлював та володів своїми діями при вчиненні нападу з метою заволодіння чужого майна, поєднаного із насильством, небезпечним для потерпілого в момент нападу з використанням ножа та бажав настання наслідків такого діяння, розумів що вчиняє напад на неповнолітнього ОСОБА_10 , який себе не в змозі захистити і розумів що ніякої перешкоди в отриманні майна у нього не буде, крім того, не враховано те, що зазначені вище події, а саме правопорушення яке вчинене ОСОБА_6 , може негативно вплинути на неповнолітнього ОСОБА_10 .

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника з приводу того, що суд першої інстанції не врахував з`явлення із зізнанням, бажання на відшкодування матеріальної шкоди потерпілому, перше вчинення злочину, з`явлення із зізнанням, щире каяття,активна допомога при розкритті злочину, те, що на утриманні обвинуваченого сім`я та малолітня донька, відсутність скарг за місцем проживання та позитивна характеристика; не згодна також з посиланням обвинуваченого на те , що не було враховано мотиви та причини скоєння ним злочину, такі як сильне душевне (емоційне) хвилювання ,офіційне працевлаштування на підприємствах, на якій, його функціональними обов`язками була охоронна діяльність; його відношення до вчиненого злочину, і можливість застосування ст.. 69, 75,76 КК України..

Так за змістом ст.69 КК України, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливо лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання ,настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно не справедливим.

При цьому, визнання вини та щире каяття у вчиненому, які визнані судом обставинами, що пом`якшують покарання, з огляду на мотив, спосіб, характер та суспільну небезпеку кримінального правопорушення не є такими, що суттєво знижують його тяжкість.

Натомість колегія суддів вважає , що не враховано судом першої інстанції у повній мірі мотив , спосіб та обставини вчинення злочину , не відшкодування обвинуваченим шкоди ,те , що вчинено злочин відносно неповнолітньої особи,не враховано думку потерпілих, тому колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому мінімальне покарання судом першої інстанції за ч.1 ст.187 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, не є достатніми і необхідними для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, внаслідок м`якості.
При визначенні виду і розміру покарання обвинуваченомуОСОБА_6 , колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, згідно ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів. Обставин, що обтяжують покарання згідно ст.67 КК України, не встановлено.
Пом`якшуючими обставинами, відповідно ст.66 КК України, колегія суддів визнає повне визнання вини обвинуваченим, каяття .
Також, при призначенні покарання, колегія суддів враховує той факт, що злочин обвинувачений вчинив з застосуванням ножа , який був приставлений до горла потерпілого, злочин скоєно у відношенні неповнолітньої особи, яка не мала можливості захиститись від його дій і якій спричинені легкі телесні ушкодження ( а.кп 14,16-17 т.1,а кп.42-44 т.2).
Крім того, колегія суддів бере до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 який за місцем проживання характеризується позитивно (т. 1 а.кп.93), раніше не судимий (т. 1 а.кп.90), у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра під наглядом не перебував і не перебуває (т. 1 а.кп.91,92), одружений має дитину 2007 року народження ( а.кп 94-95 т.1) офіційно не працює .
Але враховує і те , що мобільний телефон був вилучений з Ломбарду і повернутий потерпілому співробітниками поліції (а.кп 39-43 т.1, а.кп.49-51 т.2), даних про душевне хвилювання не встановлено, натомість дії обвинуваченого як у частині скоєння злочину , так і у частині розпорядження майном (здача до ломбарду за чужим паспортом ), свідчать протилежне, даних про явку з зізнанням у матеріалах справи немає.
Ні до суду першої інстанції , ні до апеляційного суду не надані ніякі докази на підтвердження знаходження у душевному хвилюванні ,те , що працював на час скоєння злочину ,а також те , що дочка перебувала на утриманні обвинуваченого .
Натомість судом першої інстанції встановлено і у апеляційному суді підтверджено потерпілими , те , що обвинувачений не проживає разом з жінкою і дитиною у тому числі і на час скоєння злочину .
Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає призначення мінімального покарання безпідставним і необґрунтованим , також не знаходить законних підстав для застосування положень ст.. 69 КК України.
Немає підстав і для застосування доОСОБА_6 положень ст.ст.75, 76 КК України,враховуючи положення ст.ст. 50, 65КК України ,обставини скоєння злочину, враховуючи , що обвинувачений не має постійного місця роботи та стабільного заробітку, не проживав деякий час за місцем реєстрації в тому числі і на момент скоєння злочину .
Крім того , застосування ст. 75 КК України є правом , а не обов`язком суду , судом першої інстанції зроблено висновок про відсутність підстав для застосування ст.ст. 75,76 КК України з чим повністю погоджується і колегія суддів .
Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання з підстав м`якості призначеного покарання та приходить до висновку, що ОСОБА_6 повинно бути призначене покарання в межах санкції ч.1 ст.187 КК України у виді позбавлення волі 4 років 6 місяців з відбуванням покарання в умовах ізоляції від суспільства.
На думку колегії суддів, таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги прокурора підлягають частковому задоволенню, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, а вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області 12 травня2016 року скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням судом апеляційної інстанції свого вироку.
Керуючись ст.ст.404, 407,409, 413, 414,420 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 скасувати.
Визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України та призначити покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України «Про внесення змін до кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» зарахувати строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 , починаючи з 17 березня 2016 року до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - стосовно ОСОБА_6 - залишити без змін.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення вироку, а обвинуваченим у той самий строк з моменту вручення йому копії вироку.
Відповідно до вимог ст.376 п.6 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4