АПЕЛЛЯЦИОННЫЙ СУД ДНЕПРОПЕТРОВСКОЙ ОБЛАСТИ
Производство № 11-кп/774/646/17 Дело № 204/7188/15-к Председательствующий в 1-й инстанции - ОСОБА_1 ОСОБА_2

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.05.2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді: ОСОБА_3

Суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

представника потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження № 0000961 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_11 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року, ухвалений відносно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, українця, громадянина України, який має середню освіту, одруженого, який має на утриманні двох дітей, офіційно не працюючого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року ОСОБА_10 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України ОСОБА_10 зобов`язаний: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто зі ОСОБА_10 на користь ОСОБА_13 13052,98 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто зі ОСОБА_10 на користь ОСОБА_13 30000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто зі ОСОБА_10 на користь держави витрати за проведення експертизи по справі 491,04 гривень.

Судом першої інстанції ОСОБА_10 визнаний винним у тому, що він 15.10.2015 близько 11.40 год. водій ОСОБА_10 , керуючи власним технічно справним автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Робочій з боку вул. Каверіна у напрямку вул. Уральської в Красногвардійському районі міста Дніпропетровська зі швидкістю не менше 67.2-70.2 км/год.
Під час руху ОСОБА_10 , порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_13 , яка перетинала проїзджу частину справа наліво відносно його руху, і яку він об`єктивно спроможний був виявити, заходів до своєчасного зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу не прийняв і в районі буд. №67 на вул. Робочій скоїв на неї наїзд.
В результаті дорожньо-транспсртної пригоди потерпілій ОСОБА_13 згідно висновку судово-медичної експертизи №4933е від 26.10.15, були спричинені тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми кінцівок закритого чрезвертлюжного перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків та синців у правій підколінній ямці, в поперековій області з переходом вниз на сідниці та на задній поверхні лівого ліктьового суглобу, які за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш як 21 день).
Порушення Правил безпеки дорожнього руху виразилося у тому, що ОСОБА_10 , керуючи транспортним засобом - легковим автомобілем «Daewoo Lanos», згідно висновку судово-автотехнічної експертизи 70/27-755 від 26.10.15, не виконав вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України, який свідчить:
-п.12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», невиконання якого знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням прокурором, захисником та представником потерпілої подані апеляційні скарги.

Прокурором ставиться питання про скасування вироку суду, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалення нового вироку, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді 2 років обмеження волі. на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням, іспитовим строком на 1 рік; на підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_10 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу пробації; повідомляти уповноважений орган пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; додаткове покарання, на підставі ст. 77 КК України, позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік виконувати окремо; в іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що ОСОБА_10 судом призначено мінімальне покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, попри послання лише на одну обставину, пом`якшуючу покарання часткове визнання ОСОБА_10 провини, яка взагалі не може бути такою обставиною згідно ст. 66 КК України. Крім того, відповідно до резолютивної частини вироку відносно ОСОБА_10 , суд, звільнивши останнього на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, у порушення вимог ст. 77 КК України, не зазначив, що додаткове покарання підлягає реальному та самостійному виконанню.

Захисник просить змінити вирок суду, застосувавши до ОСОБА_10 кримінальне покарання у вигляді штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, без застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами; зменшити розмір стягнутої моральної шкоди на користь потерпілої до 5 000 гривень; у задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди відмовити.

В обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що судом в повній мірі не було враховано визнання обвинуваченим провини, того, що останній вчинив кримінальне правопорушення вперше, порушення самою потерпілою вимог ПДД в момент ДТП, відсутність обставин, що обтяжують покарання, що призвело до призначення ОСОБА_10 надто суворого покарання. Зазначає, що ОСОБА_10 не міг особисто вибачитися перед потерпілою, оскільки не мав доступу до її житла та інших засобів зв`язку із нею він також не має. Вважає необґрунтованим застосування до обвинуваченого додаткового покарання, посилаючись на те, що суд не врахував наявності на утриманні у ОСОБА_10 двох малолітніх дітей, а також, літніх батьків, хворої дружини, у зв`язку з чим йому потрібен автомобіль для догляду за ними, вивезення на лікування тощо. Також не згоден із стягнутими з обвинуваченого на користь потерпілої витратами на лікування у сумі 6 352, 98 гривень, вказуючи, що суд не мав права посилатися на покази свідка ОСОБА_14 , оскільки той не надав суду жодних доказів, що є лікарем, має право на зайняття медичною практикою, дійсно працює ортопедом-травматологом. Частину ліків купувала не потерпіла, а інші особи, а тому, саме вони понесли витрати та мали право заявляти вимоги про їх відшкодування, а не потерпіла. В наданих потерпілою для підтвердження витрат чеках, зазначені й інші препарати, які не входили до переліку, зазначеного свідком ОСОБА_14 , які необхідні для лікування потерпілої, а тому не мали враховуватися судом при підрахунку витрат на лікування. Не враховано судом і те, що потерпіла також порушила ПДР. Заперечує захисник і проти стягнення з обвинуваченого витрат на оплату послуг ОСОБА_15 по догляду за потерпілою, зазначаючи, що в розписках вказувалось про те, що кошти ОСОБА_15 були отримані згідно з договором № 1 від 17.10.2015 року, який відсутній в матеріалах справи. В цих розписках не зазначено, за ким саме здійснювався догляд та взагалі не вбачається склад та види послуг, які надавалися, приймання цих послуг тощо. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд не врахував, що тілесні ушкодження, завдані внаслідок ДТП, не відносяться до тяжких, не з`ясував час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану потерпілої, а сама потерпіла не обґрунтувала ці обставини. Крім того, суд безпідставно послався на покази свідка ОСОБА_14 для підтвердження стану потерпілої, адже доказів того, що він є лікарем суду не надано та не врахував порушення самою потерпілою вимог ПДД в момент ДТП.

Представник потерпілої просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання у виді 6 місяців арешту, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки; стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_13 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 гривень.

В обґрунтування своїх вимог представник потерпілої посилається на те, що суд, звільняючи ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, не в повній мірі врахував те, що обвинувачений вину у повному обсязі не визнавав, намагався всю провину перекласти на потерпілу, заперечував висновок судово-медичної експертизи про спричинення останній тілесних ушкоджень. Також, не було враховане судом ступінь тяжкості наслідків, що настали для потерпілої та прохання останньої про призначення обвинуваченому суворого покарання у виді арешту.

Крім того, представник потерпілої не згоден і з розміром, стягнутої з обвинуваченого на користь потерплої моральної шкоди. Зазначає, що внаслідок ДТП потерпілій були завдані тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Наслідки перенесеної травми призвели до появи у потерпілої ОСОБА_13 негативних психосоматичних та психоемоційних змін: вона швидко втомлюється, у неї знижений настрій, почуває себе пригніченою. З 15 жовтня 2015 року потерпіла не може ходити, весь час проводить у ліжку, у зв`язку з чим, змушена приймати сторонній догляд. Також, судом не прийнято до уваги те, що ОСОБА_13 є ветераном праці та прирівняна до учасників ВВВ.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, захисника обвинуваченого, представника потерпілого, які кожен окремо підтримали вимоги своїх апеляційних скарг, позицію обвинуваченого, який підтримав доводи апеляційної скарги свого захисника, думку адвоката ОСОБА_9 , який підтримав доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні апеляційних скарг захисника обвинуваченого та представника потерпілого необхідно відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про винність обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні ним злочину за викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286 КК України, що в апеляційних скаргах прокурора, захисника та представника потерпілої не оскаржується.
Порушень процесуального закону, що тягнуть скасування вироку, судом першої інстанції допущено не було.
Що стосується міри покарання, то відповідно з вимогами ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла злочин, повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів.
Однак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції зазначені вимоги закону виконав не в повному обсязі з огляду на наступне.
При застосуванні підстав, передбачених ст. 75 КК України, судом першої інстанції неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність, про що слушно зазначено в апеляційній скарзі прокурором.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 374 КПК в резолютивній частині обвинувального вироку має зазначатись вид і розмір призначеного покарання як основного, так і додаткового. При цьому міра покарання повинна бути визначена таким чином, щоб при виконанні вироку не виникало ніяких сумнівів щодо виду й розміру покарання, призначеного судом.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 21 грудня 1990 р. № 11 з наступними змінами «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироків» звернув увагу судів на те, що вирок суду є найважливішим актом правосуддя, повинен бути законним і обґрунтованим, складеним юридично грамотно, з коротким, чітким і зрозумілим формулюванням висновків, щоб при його виконанні не виникало питань і сумнівів, що потребують уточнення.

З метою недопущення вказаних недоліків при призначенні покарання Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, що при звільненні з випробуванням від відбування основного покарання суд відповідно до ст. 77 КК може призначити додаткові покарання: штраф (за умови, що він передбачений санкцією закону, за яким засуджується особа); позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; позбавлення війського, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційному класу. Додаткові покарання підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку (абз. 5 п. 9).

Таким чином, у разі звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК із застосуванням додаткових покарань (крім конфіскації майна) суд у резолютивній частині вироку повинен чітко вказати, що таке звільнення стосується тільки основного покарання, а додаткове має обов`язково виконуватися.

В порушення вказаних вимог матеріального, процесуального законів, а також роз`яснень, які містяться в вищезазначених постановах, суд першої інстанції звільнив ОСОБА_10 не тільки від основного, а й від додаткового покарання, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, при визначенні виду і розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_10 колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до злочинів невеликої тяжкості, вчинив злочин з необережності, пом`якшуючі вину обставини, а саме часткове визнання своєї вини, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується задовільно, офіційно не працює, має дружину та двох неповнолітніх дітей 2005 та 2009 року народження, раніше не судимого, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, у зв`язку з чим дійшла висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України, якщо він на протязі випробувального строку не вчинить нового злочину і виконає обов`язки, покладені на нього судом відповідно до ст. 78 КК України.

Крім того, колегія суддів, оцінюючи докази в їх сукупності дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, обґрунтовуючи тим, що необхідність застосування автомобіля ОСОБА_10 у побуті не пов`язане з заробітком грошей, та не є необхідністю, а пов`язане лише зі зручністю. Крім того, судом враховано, що необережні дії обвинуваченого пов`язані з порушенням ПДР України під час керування автомобілем, що призвело до наїзду на потерпілу та отримання нею тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим доводи захисника обвинуваченого в цій частині є невмотивованими.

На думку колегії суддів, основне покарання у вигляді обмеження волі та додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Крім того, доводи прокурора та представника потерпілого в частині необхідності призначення більш тяжкого основного покарання є необґрунтованими з огляду на положення ст. 416 КПК України.

Так, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.07.2016 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та представника потерпілої ОСОБА_11 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2016 року задоволені частково. Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2016 року щодо ОСОБА_10 скасований та призначений новий розгляд в суді першої інстанції.

Скасовуючи вищезазначений вирок, яким ОСОБА_10 суд призначив покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік з застосуванням ст. 75 КК України та звільненням Сплавського від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків відповідно до п.п. 3,4 ч. 1 ст. 76 КК України, суд апеляційної інстанції вказав на порушення права обвинуваченого на захист та відсутність технічної фіксації перебігу судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 416 КПК України при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Враховуючи вищевикладене та те, що доводами апеляційної скарги представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2016 року були незгода в частині стягнення моральної та матеріальної шкоди, а прокурор взагалі апеляційну скаргу на вищезазначений вирок не подавав, доводи прокурора та представника потерпілої в цій частині є необґрунтованими.

Що стосується доводів захисника та представника потерпілої з приводу стягнення з обвинуваченого несправедливих розмірів моральної та матеріальної шкоди, колегія суддів зазначає, що, вирішуючи питання цивільного позову потерпілої до обвинуваченого ОСОБА_10 суд першої інстанції ретельно перевірив вимоги цивільного позову та його обґрунтування, правильно дійшов висновку про те, що загальна сума матеріальної шкоди, що підлягає стягненню, становить 13052,98 грн. Що стосується стягнення моральної шкоди з обвинуваченого на користь ОСОБА_13 врахував її фізичні та моральні страждання, їх глибину, виходячи з принципів розумності та справедливості правильно дійшов висновку про часткове задоволення вимог потерпілої та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 30000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Пунктом п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, крім іншого, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, доводи апеляційної скарги прокурора такими, що заслуговують на увагу, у зв`язку з чим вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку.
Керуючись ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, судова колегія,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , задовольнити частково.
В задоволенні апеляційних скарг захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_11 відмовити.

Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_10 в частині призначеного йому покарання, скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України у вигляді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку в один рік не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає обов`язки, покладені на нього.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_10 обов`язки:періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок залишити без змін.
На вирок може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді: