Дата документу Справа № 311/2769/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний № 311/2769/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/592/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 286 ч. 2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
6 квітня 2017 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, ОСОБА_9 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженець с. Білозір`я Черкаського району Черкаської області, громадянин України,маючий неповну середню освіту, працюючий у ПП «Іщенко» м. Черкаси водієм, одружений, маючий на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йму призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти їм про зміну місця проживання.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили постановлено залишити без змін у вигляді особистого зобов`язання.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз на загальну суму 4485 грн. 96 коп.; на користь потерпілої ОСОБА_8 у відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000 грн., у відшкодування витрат на правову допомогу 500 грн., а всього 25500 грн.; на користь ОСОБА_10 в інтересах неповнолітніх потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 відшкодування моральної шкоди у розмірі по 30000 грн. кожному потерпілому, відшкодування майнової шкоди у сумі 700 грн., відшкодування витрат на правову допомогу у сумі 1000 грн., а всього 61700 грн.
Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим в тому, що 1 серпня 2016 року, близько 10 години 30 хвилин, у світлу пору доби, поблизу м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки MAN TGL 8.180 Фургон-С реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі Василівка-Дніпрорудне-Веселе, зі швидкістю 40 км/год, в напрямку м. Дніпрорудне. В цей час у попутному з ним напрямку по автодорозі в напрямку м. Дніпрорудне рухалась велосипедист ОСОБА_13 . На 25 км + 200 м. вказаної автодороги водій ОСОБА_7 , без обмеження видимості, у зв`язку із зниженням уваги та реакції, не відреагував на перешкоду та не переконавшись в безпечності руху у вибраному напрямку, скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_14 , внаслідок чого настала смерть останньої.
В апеляційній скарзі прокурор вважає вирок незаконним через невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Зазначає, що судове рішення не містить належних та достатніх мотивів, з яких суд виходив, призначаючи покарання з мінімальним іспитовим строком і без позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами.

Просить вирок скасувати в частині призначеного обвинуваченому покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити від реального відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної, вирок суду просив залишити без мін та не позбавляти його права керування транспортними засобами, оскільки він працює водієм та це є єдиним доходом його родини і він буде позбавлений можливості сплачувати кошти, стягнуті за позовами, вислухавши потерпілу ОСОБА_8 , яка заперечувала проти задоволення апеляції прокурора в частині необхідності призначення покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, вважала, що таким чином обвинувачений буде позбавлений можливості працювати та відшкодовувати шкоду, проти задоволення апеляційної скарги прокурора в частині збільшення терміну іспитового строку не заперечувала, дослідивши письмову заяву законного представника неповнолітніх потерпілих ОСОБА_10 , в якій він зазначив, що з вироком суду згодний, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання з випробуванням, яке на думку прокурора, є м`яким і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи вид і розмір покарання, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65, 75 КК України, та врахував ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винуватого, який офіційно працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно, перебуває у шлюбі, має на утриманні чотирьох неповнолітніх та малолітніх дітей, має постійне місце проживання, за яким також характеризується позитивно.

Крім того суд першої інстанції встановив та врахував в якості обставин, які пом`якшують покарання його активне сприяння розкриттю злочину та добровільне часткове відшкодування шкоди.

Обставини, які обтяжують покарання, органом досудового розслідування та судом не встановлені.

У відповідності до п. 21 постанови ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 р. у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Пунктом 20 зазначеної постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

За сукупності всіх обставин, поведінки обвинуваченого після скоєння злочину, який не намагався покинути місце події, частково відшкодував завданий матеріальний збиток, та враховуючи, що ОСОБА_7 працює водієм, керування транспортними засобами є основним джерелом доходу для його сім`ї, можливість відшкодування шкоди потерпілими залежить від заробітку обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновком суду про недоцільність застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що узгоджується з рекомендаціями викладеними у п.п. 20, 21 Постанови ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 р.

Що стосується доводів прокурора з приводу того, що суд першої інстанції не врахував наслідки, завдані злочином, то з ними судова колегія не погоджується, оскільки ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за якою відповідальність наступає в разі, в тому числі, порушення правил безпеки дорожнього руху, які спричинили смерть потерпілого.

Також колегія суддів не вбачає підстав для збільшення іспитового строку обвинуваченому за доводами апеляційної скарги прокурора, оскільки ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні необережного злочину, раніше до кримінальної відповідальності не притягався і дані, що свідчать про підвищену соціальну небезпеку ОСОБА_7 матеріали кримінального провадження не містять.

Крім того, судова колегія враховує і думку потерпілої ОСОБА_8 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги в частині позбавлення обвинуваченого права керування транспортним засобами, на задоволенні апеляційної скарги в частині збільшення тривалості іспитового строку не наполягала, а представник неповнолітніх потерпілих ОСОБА_10 згідно його письмової заяви, згодний з вироком суду в цілому.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання, виходячи з вимог ст. 50 КК України.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України залишити без змін.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4