УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2017 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , представника власників майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_8 про скасування арешту майна,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту майна звернувся представник гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_8 .

На обґрунтування клопотання заявник вказав, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01.06.2017 (справа № 761/18386/17, провадження № 1-кс/761/11424/2017) накладений арешт на квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 .

Власники зазначеного майна не були повідомлені про розгляд відповідного клопотання, внаслідок чого були позбавлені можливості висловити свої доводи на спростування доводів клопотання про застосування цього виду забезпечення кримінального провадження.
На думку заявника, арешт накладений необґрунтовано, оскільки піддане арешту майно не має ознак речових доказів, крім того, досудовим розслідуванням не доведено, що зазначена нерухомість набута у кримінально протиправний спосіб.

На переконання ініціатора клопотання, також відсутні передбачені кримінальним процесуальним законом підстави для накладення арешту з метою подальшої конфіскації майна як виду покарання, оскільки жодна особа у кримінальному провадженні № 120 151 001 000 126 68, у якому накладений арешт, не має процесуального статусу підозрюваного або обвинуваченого.

Крім того, представник власників майна просив взяти до уваги, що прийнятим рішенням істотно порушуються конституційні права ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на правомірне володіння, користування та розпорядження належним їм майном.

З огляду на вищевказане, представник власників просив скасувати арешт зазначеного майна.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 клопотання підтримав, просив його задовольнити з підстав, які наведені у клопотанні.

Прокурор ОСОБА_6 , заперечуючи проти задоволення клопотання, підтвердив, що про підозру у зазначеному кримінальному провадженні нікому не повідомлено; на думку прокурора, склад злочину за ч. 4 ст. 190 КК України утворюють дії ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , які самоправно отримали документи та печатку ТОВ «Роспромінвест» і оформили право власності на зазначене вище майно.

Прокурор ОСОБА_7 , який здійснює досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, пояснив, що на теперішній час розмір завданої шкоди не встановлений, спосіб заволодіння майном слідству також не відомий, проте дослідженням банківському рахунку ТОВ «Роспромінвест» встановлено, що коштів за отримане у власність майно ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 не сплачували. Постановою від 30.03.2017 квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 та група нежитлових приміщень АДРЕСА_4 .Гончара визнані речовими доказами.

Слідчий суддя, заслухавши доводи представника власників майна, з`ясувавши позицію прокурорів, дослідивши надані сторонами документи, а також матеріали судової справи № 761/18386/17 (провадження № 1-кс/761/11424/2017), дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що позбавлення будь-якої особи права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на законних підставах майном у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті клопотання, що є предметом цього розгляду, першочергово має бути надана оцінка правомірності втручання державного органу у реалізацію особою свого права власності, таке втручання полягає у примусовому, тобто без добровільної згоди власника, обмеженні його права розпорядження нерухомим майном.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа мають право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 07.06.2007 у справі «Смірнов проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що найбільш важлива вимога ст. 2 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-який акт втручання державного органу у здійснення права людини на безперешкодне користування своїм майном повинен бути законним.

У силу ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Крім того, процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень покликаний забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Особливої актуальності та гостроти це функція судового контролю набуває у відношенні сторони обвинувачення, представники якої наділені значними можливостями ініціювати та безпосередньо застосувати заходи примусового характеру.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має запобігти зловживанню стороною обвинувачення зазначеними повноваженнями з метою суворого дотримання закону, забезпечення рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.

Статтею 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення прокурором наявності трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; а також у разі існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання завдання, поставленого прокурором.

Досліджуючи існування зазначених складових на момент накладення арешту, слідчий суддя бере до уваги, що клопотання про арешт майна обґрунтовувалося тим, що 11.12.2003 Київська міська СЕС і ТОВ «Роспромінвест» уклали договір про пайове інвестування будівництва лабораторного корпусу СЕС по вул. Естонській, 3, у м. Києві (Об`єкт №1), ремонт лабораторного корпусу СЕС по вул. Некрасовській, 10/8, у м. Києві (Об`єкт №2), будівництво жилого будинку за адресою - м. Київ, вул. О.Гончара, 35 (Об`єкт №3).
Керівництво ТОВ «Роспромінвест» здійснювали - ОСОБА_3 , як представник засновника, та комерційний директор ОСОБА_9 .
Упродовж 2005-2009 років ТОВ «Роспромінвест» збудувало Об`єкт №3 і в той же період здійснило продаж квартир, офісів та машино-місць. Операції з продажу здійснювали ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , які шляхом зловживання довірою засновників заволоділи грошовими коштами та частиною жилих і нежилих приміщень Об`єкту №3.
ОСОБА_3 та ОСОБА_9 з метою заволодіння майном товариства у злочинний спосіб увійшли у довіру до засновників і таким чином отримали повний доступ до фінансів та документів товариства, а в подальшому викрали печатку, фінансові та організаційно-розпорядчі документи товариства.
Крім цього, з метою приховування факту розкрадання майна, печаток та документів ТОВ «Роспромінвест» ОСОБА_3 у змові з ОСОБА_9 та іншими невстановленими особами створили фіктивні умови для банкрутства ТОВ «Роспромінвест», які полягали у штучному документальному приховуванні його активів та відмови від розрахунків із підрядником будівництва - ВАТ «Трест "Київміськбуд-1» та іншими кредиторами, що завдало кредиторам великої матеріальної шкоди на загальну суму 12 896 094, 23 грн.
Внаслідок вищевказаних умисних дій ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та інших осіб Господарський суд м. Києва 21.01.2008 за заявою ВАТ «Трест "Київміськбуд-1» порушив справу № 43/83 про банкрутство ТОВ «Роспромінвест», а згодом визнав його банкрутом та відкрив ліквідаційну процедуру.
Також встановлено, що ОСОБА_3 у період здійснення керівництва ТОВ «Роспромінвест» набув право власності на квартиру АДРЕСА_5 , квартиру АДРЕСА_6 , та парко-місце № 1, які зареєстрував на свою матір ОСОБА_4 , а також інші приміщення.
Під час набуття права власності на квартири застосовувалися вексельна операція та договір іпотеки від 19.12.2006 № 9267, у якому іпотекодержателем виступав АБ «Київська Русь», а іпотекодавцем ТОВ «Роспромінвест».
На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06.03.2012 ОСОБА_3 набув право власності на нежитлове приміщення (групу нежитлових приміщень) АДРЕСА_7 .
У той же час, з долучених до клопотання протоколів допиту потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 слідує, що директором ТОВ «Роспромінвест» був призначений гр. ОСОБА_12 , показання якого до матеріалів не долучені.
Однак, ОСОБА_12 , будучи опитаним адвокатом, пояснив, що ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_9 керівництво підприємством не здійснювали, ОСОБА_9 залучалась ним як консультант, а ОСОБА_3 був представником засновника за довіреністю, однак відношення до керівництва підприємства не мав. Документи та печатка ТОВ «Роспромінвест» були у ОСОБА_12 , доступ до фінансів мав лише він. Банкрутство товариства викликано об`єктивними причинами, на теперішній час тривають розрахунки з кредиторами. Після початку процедури банкрутства печатка та документи ТОВ «Роспромінвест» передані арбітражному керуючому.
Згідно з показаннями свідка ОСОБА_11 від 14.03.2017 переїзд ТОВ «Роспромінвест» в інше приміщенні відбувався з відома та за згодою його директора ОСОБА_12 .
Як випливає безпосередньо з клопотання прокурора, право власності на частину взятого під арешт майна ОСОБА_3 набув на підставі судового рішення, також на підставі рішення суду право власності на квартиру АДРЕСА_8 отримала його матір ОСОБА_4 .
Відомостей про скасування зазначених рішень внаслідок їх незаконності прокурором не надано.
У додатково наданих прокурором документах з кримінального провадження № 120 151 001 000 126 68 відсутні докази того, що мало місце кримінальне правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК України, до якого згідно з витягом з ЄРДР можуть бути причетними ОСОБА_3 та ОСОБА_9 . При цьому слідчий суддя бере до уваги, що досудове розслідування за вказаною статтею триває з 22.10.2015.

Отже, на момент розгляду клопотання про скасування арешту прокурором не доведено, що дійсно мало місце кримінальне правопорушення за ч. 4 ст. 190 КК.
Враховуючи, що матеріали справи № 761/18386/17 (провадження № 1-кс/761/11424/2017) не містять відомостей про наявність у ОСОБА_3 та ОСОБА_9 повноважень щодо управління ТОВ «Роспромінвест», не виглядають переконливими доводи як про вчинення кримінального правопорушення за ст. 219 КК, так і про можливу причетність до нього зазначених осіб.
Крім того, не наведено у клопотанні прокурора про накладення арешту даних, якими потребами досудового розслідування виправдовується значний ступінь втручання у право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. У такому випадку арешт накладається на майно за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

У силу ст. 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у т.ч. предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з того, що тривалим досудовим розслідуванням не встановлено, що піддане арешту майно набуте кримінально протиправним шляхом, а також відсутні інші ознаки для віднесення його до речових доказів, застосування щодо нього зазначеного заходу забезпечення не відповідає положенням ст. 170 КПК.
Не впливає на вказаний висновок і рішення прокурора про визнання вказаних квартир та нежилого приміщення речовими доказами.
Оскільки арешт з метою конфіскації майна як виду покарання у силу ч. 5 ст. 170 КПК допускається виключно за наявності процесуальної фігури з процесуальним статусом підозрюваного, накладення арешту за вказаним критерієм за відсутності висунутої власнику арештованого майна підозри є передчасним.
Враховуючи, що досудове розслідування за ст. 190 КК триває близько двох років, відсутність на день розгляду клопотання про скасування арешту встановленого розміру матеріальної шкоди у сукупністю з тим, що нерухоме майно як об`єкт матеріального світу у силу наявності притаманних йому певних якостей не може зникнути безслідно, подальше перебування його під арештом не відповідає завданням, сформульованим ч. 3 ст.132 КПК.

Зазначене приводить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання про скасування арешту.

Приймаючи до уваги вищезазначене, керуючись ст. 7, 9, 132, 170, 174 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
Клопотання адвоката ОСОБА_8 в інтересах гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.07.2017 (справа № 761/18386/17, провадження № 1-кс/761/11424/2017) на таке майно:

- квартиру АДРЕСА_5 ;

- квартиру АДРЕСА_6 ;

- групу нежитлових приміщень АДРЕСА_7 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1