Справа №: 398/4652/14-к
провадження №: 4/398/1/17
ПОСТАНОВА
Іменем України
"22" серпня 2017 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , у присутності особи,яка подала скаргу - ОСОБА_8 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олександрії скаргу ОСОБА_8 на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_8 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить скасувати постанову від 23 лютого 2007 року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за ст. ст. 115, 121, 296, 396 КК України, винесену слідчим СВ Олександрійського РВ УМВС ОСОБА_13 ; матеріали дослідчої перевірки направити для проведення додаткової перевірки в прокуратуру Кіровоградської області; зобов`язати ознайомити скаржника з матеріалами дослідчої перевірки, за матеріалами якої винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи.

Скаргу мотивує тим, що постанова про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 за ч.1 ст. 121 КК України є незаконною, оскільки дослідча перевірка в цій частині частині відмови в порушенні проведена не в повному обсязі, без належної перевірки обставин, а висновки слідчого суперечать фактичним матеріалам справи, оскільки вказані в постанові особи спричиняли тілесні ушкодження, ОСОБА_9 мав мотив на вчинення злочину, обєкти нерухомості, де спричинялись тілесні ушкодження та автомобіль, на якому перевозили потерпілого ОСОБА_15 , належали ОСОБА_9 . Вважає, що в постанові невірно зазначено часовий проміжок вчинення злочину, помилково зазначено, що між ним та потерпілим виник конфлікт, проте останнього він бачив лише один раз і нетривалий час. Також зазначає, що висновки слідчого не узгоджуються з показаннями свідків щодо осіб, які наносили удари потерпілому, очні ставки з головним свідком ОСОБА_16 не проводилися, відтворення обстановки та обставин подій на вимогу суду проводилося частково та формально. Крім того, не погоджується з висновками судово-медичної експертизи, зокрема, на вирішення експертизи не поставлено питання про розмежування від дій яких осіб та які тілесні ушкодження настали. Зазначає, що копію постанови отримав тільки 27.06.2014 року.
В судовому засіданні ОСОБА_8 скаргу підтримав, додатково зазначив, що слідчий ОСОБА_13 не мав повноважень на винесення оскаржуваної постанови, оскільки в матеріалах справи немає постанови начальника слідчого відділу про визначення його як слідчого у справі, шодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 був обраний запобіжний захід відповідно 05.12.2006 року та 07.12.2006 року, однак 02.02.2007 року вказані особи допитувалися як свідки, однак, на його думку, мали статус підозрюваних, оскільки в матеріалах справи немає постанови про скасування запобіжних заходів стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , слідчий не мав права самостійно виносити вказану постанову, а тільки за заявою заінтересованих осіб.
Захисник ОСОБА_17 підтримав думку ОСОБА_8 , просив скаргу задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 проти скарги заперечував. Зазначив, що оскаржувана постанова є законною та обгрунтованою, слідчий в повній мірі перевірив підстави про відмову в порушенні кримінальної справи та прийняв обгрунтоване та законне процесуальне рішення, ОСОБА_8 достовірно знав про наявність оскаржуваної постанови, що підтверджується тим фактом, що він був ознайомлений з матеріалами крмінальної справи, тому ним пропущений строк подачі скарги, вирок суду стосовно ОСОБА_8 набрав законної сили. Крім того, зазначив, що КПК України (в редакції 1960 року) не передбачено винесення начальником слідчого відділу постанови про зміну слідчого, тому слідчий ОСОБА_13 діяв в межах повноважень, слідчий мав право допитувати ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 як свідків, враховуючи приписи ст.. 148 КПК України (в редакції 1960 року), оскільки після обрання запобіжного заходу стосовно цих осіб в десятиденний строк обвинувачення не було пред`явлено,
Вивчивши доводи скарги, вислухавши заявника, захисника думку прокурора, дослідивши матеріали кримінальної справи, суд приходить до наступного.
Стосовно дотриманя ОСОБА_8 строку на оскарження постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 23.02.2007 року, суд зазначає, що відповідно до ст. 236-1 КПК України (в редакції 1960 року) скарга на постанову слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи подається протягом семи днів з дня отримання копії постанови чи повідомлення прокурора про відмову в скасуванні постанови. З матеріалів вбачається, що ОСОБА_8 отримав оскаржувану постанову 27.06.2014 року, що не заперечується прокурором, до суду звернувся 04.07.2014 року, що підтверджується штемпелем на конверті, отже строк на оскарження заявником не пропущений.
Відповідно до ст. 7 Розділу XІ «Перехідні положення» КПК України оперативно-розшукові заходи, слідчі та процесуальні дії, розпочаті до дня набрання чинності цим Кодексом, завершуються у порядку, який діяв до набрання ним чинності. За таких обставин, скаргу слід розглядати за нормами Кримінально-процесуального кодексу України в редакції 1960 року.
Відповідно до ст. 99-1 КПК України (в ред.1960 року) постанову прокурора, слідчого і органу дізнання про відмову в порушенні кримінальної справи може бути оскаржено особою, інтересів якої вона стосується, або її представником до суду в порядку, передбаченому статтею 236-1 цього Кодексу.
Виходячи із доводів, викладених у скарзі, враховуючи закріплений ст. 8 Конституції України принцип верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та з урахуванням змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що оскаржувана постанова стосується законних прав та інтересів заявника.
Відповідно до ч. 1 ст. 99 КПК України (в ред. 1960 р.) при відсутності підстав для порушення кримінальної справи прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя своєю постановою відмовляють у порушенні кримінальної справи, про що повідомляють зацікавленим особам. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України (в ред. 1960 р.) при наявності приводів і підстав, зазначених у статті 94 КПК України, прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов`язані винести постанову про порушення кримінальної справи.
Відповідно до ст. 22 КПК України (в ред. 1960 р.) прокурор, слідчий, особа, яка провадить дізнання зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.
Згідно зі статтею 130 КПК України (в ред. 1960 р.) в постанові про відмову в порушенні кримінальної справи повинні міститися конкретні обставини, що виключають провадження у справі, тобто викладені достатні дані, які вказують на відсутність ознак злочину, якими мотивується відмова в порушенні кримінальної справи. Постанова повинна бути мотивованою.
Дослідивши матеріали, на підставі яких відмовлено в порушенні кримінальної справи, суд приходить до висновку, що органом досудового слідства не дотримані зазначені вимоги кримінально-процесуального закону.
Постанова є немотивованою, внутрішньо не узгодженою, а викладені в ній висновки слідчого є суперечливими. Так, в постанові слідчий вказує, що під час слідства було встановлено, що крім ОСОБА_8 потерпілому наносилися удари кулаками і присутніми при вказаній сварці ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які також могли спричинити потерпілому ОСОБА_15 зазначені тяжкі тілесні ушкодження. Із вказаного слідчий робить висновок, що формально це вказує на наявність в діях зазначених осіб ознак злочину, передбаченого ст. 121 КК України. Однак далі слідчий, посилаючись на допити свідків та очевидців, проведення очних ставок, відтворення обстановки та обставин події, висновки судово-медичних експертиз, зазначає про встановленість факту нанесення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до смерті потерпілого, саме ОСОБА_8 , і у зв`язку з цим про відсутність ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, у діях ОСОБА_9 , ОСОБА_18 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . При цьому слідчий не посилається на конкретні фактичні дані та їх джерела, які дозволили зробити такий висновок, вказуючи лише на їх сукупність, тобто не мотивує своє рішення.
Відповідно до ст. 11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.Не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.
В порушення вказаної норми слідчий, вказуючи на формальне існування ознак діяння, робить висновок про відсутність в діях ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_19 та ОСОБА_12 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, не через малозначність, а саме через встановлення вини іншої особи, тобто висновок слідчого є суперечливим, неузгодженим та таким, що не грунтується на нормах закону.
Відповідно до резолютивної частини оскаржуваної постанови слідчим відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за відсутністю в їх діях складів злочинів, передбачених ст. ст. 115, 121, 296, 396 КК України, однак в мотивувальній частині постанови не міститься посилання на конкретні обставини, що виключають провадження у справі, і якими слідчий обґрунтовує відсутність ознак злочинів, передбачених ст. 115, 296 КК України у діях вказаних осіб, тобто постанова є немотивованою.
Як убачається з показань свідка ОСОБА_12 (т. 1, а.с. 103-106), ОСОБА_20 (т. 1, а.с. 172-176), у будинку АДРЕСА_1 і Ванцетті ОСОБА_15 завдавалися удари всіма присутніми особами за допомогою спортивної бити, яку вони принесли із собою. Із показань ОСОБА_11 (т. 1, а.с. 57-63) слідує, що ця бита знаходилися в автомобілі ОСОБА_9 , що узгоджується з встановленими слідчим фактичними обставинами, зазначеними в оскаржуваній постанові. Однак, слідчим не надано належної правової оцінки тим фактам, що бита, можливо, була заздалегідь підготовленим знаряддям злочину та не встановлено черговості нанесення ударів.
Поза увагою слідчого залишився і той факт, що відповідно до висновків судово-медичних експертиз (т. 1, а.с. 179-183, 206-211) ОСОБА_15 завдано як тяжкі тілесні ушкодження, так і тілесні ушкодження середньої тяжкості. Враховуючи висновки слідчого про доведеність під час досудового слідства фактів нанесення ударів ОСОБА_15 з боку ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , слід дійти висновку, що слідчим при відмові в порушенні кримінальної справи не надано належної правової оцінки даним обставинам і діям зазначених осіб, тобто ним порушений принцип всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, передбачений ст. 22 КПК України (в редакції 1960 року).
Як убачається з матеріалів кримінальної справи, на час винесення оскаржуваної постанови слідчим не було проведено відтворення обстановки та обставин події за участю свідка ОСОБА_12 , а також не було проведено очних ставок за його участю з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , що, з огляду на відмінність його показань від показань зазначених осіб, свідчить про не усунення слідчим протирічь та неповноту досудового слідства. У зв`язку з чим висновки слідчого, викладені в оскаржуваній постанові є необ`єктивними та необґрунтованими.
Суд не приймає до уваги посилання ОСОБА_8 ю щодо відсутності повноважень слідчого ОСОБА_13 , оскільки це спростовується наявною в матеріалах справи постановою слідчого від 31.01.2007 року про прийняття кримінальної справи до свого провадження, крім того приписами ст. 114-1 КПК 1960 року не передбачено винесення начальником слідчого відділу постанови про зміну слідчого у кримінальній справі. Щодо зазначення ОСОБА_8 як підстави скасування оскаржуваної постанови обрання запобіжних заходів стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та подальшої зміни їх процесуального статусу, суд не приймає це до уваги, оскільки зазначені обставини не мають жодного відношення до оскаржуваної постанови.
Таким чином, враховуючи викладені недоліки, суд приходить до висновку про те, що при відмові у порушенні кримінальної справи слідчим не були виконані вимоги ст. 99 КПК України (в редакції 1960 року), внаслідок чого вона згідно з положеннями ст. 236-2 КПК України підлягає скасуванню, а матеріали кримінальної справи поверненню для проведення додаткової перевірки.
На підставі викладеного, керуючись ст. 236-1, 236-2 КПК України (в ред. 1960 р.),
ПОСТАНОВИВ:
Скаргу ОСОБА_8 на постанову про відмову у порушенні кримінальної справи задовольнити.
Постанову слідчого СВ Олександрійського РВ УМВС ОСОБА_13 від 23 лютого 2007 року про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 за ст. ст. 115, 121, 296, 396 КК України - скасувати.
Матеріали направити до слідчого відділу Олександрійського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області для проведення додаткової перевірки.
Постанова може бути оскаржена протягом семи діб з дня іі винесення до Апеляційного суду Кіровоградської області шляхом подачі апеляції через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області.
Суддя ОСОБА_1