Дата документу Справа № 310/7332/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний № 310/7332/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/517/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 190 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2 березня 2017 року м. Запоріжжя
Судова колегія з кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Бердянського міськрайонного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, який має професійно-технічну освіту, не працює, на утриманні осіб не має, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:
1) 17 квітня 2007 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185,ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік;
2) 21 лютого 2008 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 296, 71, ч. 3 ст. 72 КК України до штрафу у розмірі 1700 грн.;
3) 14 жовтня 2008 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 186, 69 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;
4) 19 березня 2010 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 70, 71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі;
5) 8 червня 2010 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 357, ст. 304, 70 КК України до 7 років позбавлення волі, з конфіскацією 1/3 частини майна; звільнений 31 жовтня 2014 року умовно-достроково на невідбутий строк 2 роки 2 місяці 1 день,
визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та йому призначене покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 8 червня 2010 року та остаточно призначено покарання у вигляді 2 років 3 місяців позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання постановлено рахувати з моменту затримання обвинуваченого після набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід не обирався.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він 7 вересня 2016 року, приблизно о 23 годині 20 хвилин, знаходячись біля магазину «Лимон» по вул. Довганюка, 93-Б в м. Бердянську Запорізької області, діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою, під приводом здійснення телефонного дзвінка, не маючи наміру на повернення власникові, взяв у ОСОБА_9 мобільний телефон «Samsung Galaxy J1», вартістю 2499 грн. 17 коп., з сім-картою оператору мобільного зв`язку МТС, вартістю 35 грн., на рахунку якої грошові кошти були відсутні, сім-картою оператору мобільного зв`язку «Київстар», вартістю 40 грн., на рахунку якої грошові кошти були відсутні, картою пам`яті об`ємом 1 Гб, вартістю 80 грн., чохлом, вартістю 200 грн., та захисним склом, вартістю 90 грн., який належить ОСОБА_9 , після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення разом із зазначеним мобільним телефоном «Samsung Galaxy J1», яким у подальшому розпорядився на власний розсуд, тим самим, діючи повторно, заволодів чужим майном, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 2944 грн. 17 коп.
За змістом апеляційної скарги захисник обвинуваченого, не оскаржуючи вирок суду в частині кваліфікації дій обвинуваченого і доведеності його вини, просить вирок змінити та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятдесят неоподаткованих мінімумів доходів громадян та виключити з резолютивної частини ст. 71 КК України, зазначивши, що вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 8 червня 2010 року слід виконувати самостійно.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_7 повністю визнав вину є скоєному, розкаявся, допомагав слідству і суду у встановленні істини у справі, має постійне місце проживання, на теперішній час тяжко хворіє та має ВІЧ-захворювання, шкода потерпілому відшкодована в повному обсязі, наміру ухилятися від слідства і суду, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність не має, суд не врахував положень ст. 65 КК України.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого ОСОБА_7 , який апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 190 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступень тяжкості вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості, визнав за обставини, що пом`якшують покарання, визнання вини обвинуваченим та його сприяння органу досудового розслідування і суду у встановленні обставин справи, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, задовільно характеризується за місцем проживання, обґрунтовано визнав за обставину, що обтяжує покарання, рецидив злочинів, а також врахував, що ОСОБА_7 вчинив злочин, не відбувши повністю покарання за попереднім вироком, від відбування якого його було звільнено умовно-достроково.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Судова колегія вважає, що покарання, призначене ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті, підстави для призначення покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України також відсутні.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими, наявність у ОСОБА_7 тяжкого захворювання нічим не підтверджена, а відсутність у обвинуваченого намірів ухилятися від слідства і суду, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність, про які йдеться в апеляційній скарзі, не є обставинами, які у відповідності до ст. 65 КК України враховуються при призначенні покарання.

Крім того, частиною 4 статті 81 КК України передбачено, що у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового злочину суд призначає їй покарання за правилами, передбаченим статтями 71 і 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 статті 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинання одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 8 червня 2010 року був засуджений до основного покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років, від відбування якого був звільнений умовно-достроково 31 жовтня 2014 року на невідбутий строк 2 роки 2 місяці 1 день.

Новий злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України, як вірно встановив суд першої інстанції, ОСОБА_7 вчинив протягом невідбутої частини покарання у вигляді позбавлення волі, тому суд, призначаючи покарання за останнім вироком та враховуючи вимоги ст. 81 КК України, застосував правила призначення покарання за сукупністю вироків, передбачені ст. 71 КК України.

Що стосується апеляційних доводів захисників обвинуваченого про призначення судом першої інстанції надмірно суворого остаточного покарання, яке не відповідає обставинам вчиненого кримінального правопорушення та даним про особу обвинувачення, то судова колегія з ними погодитися не може також, оскільки як вбачається з вироку, призначаючи покарання за правилами статті 71 КК України, суд застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком та призначив остаточне покарання у вигляді 2 років 3 місяців позбавлення волі.

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання повністю відповідає його меті, є необхідним й достатнім для виправлення та його перевиховання, а також попередження вчинення ним нових злочинів і доводи, викладені в апеляційній, наведених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2016 року, у відношенні ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190 КК України залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а засудженим ОСОБА_7 в той же строк з дня вручення йому копії цієї ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4