Справа № 183/4031/15
№ 1-кп/183/21/17
В И Р О К
іменем України
27 січня 2016 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

за участю

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

розглянувши в залі Новомосковського міськрайонного суду у відкритому судовому засіданні кримінальному провадженні №0000713 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянина України, холостого, працюючого у приватного підприємця ОСОБА_7 , проживаючого АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , не судимого

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив :

30 квітня 2015 р. приблизно 20-00 год., водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем ВАЗ 210994-20 номерний знак НОМЕР_2 рухався зі швидкістю приблизно 60 км/год. по автодорозі по вул. Радянська м. Новомосковська Дніпропетровської області зі сторони вул. Боженко в напрямку вул. Сучкова, де в цей час поблизу будинку №180 по вул. Радянська м. Новомосковська, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діючи таким чином, щоб не піддівати загрози життю та здоров`ю громадян, не вжив заходів для своєчасного зменшення швидкості аж до зупинки керуючого ним транспортного засобу або безпечного об`їзду пішохода допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , який переходив проїзну частину зліва направо по відношенню руху автомобіля ВАЗ 210994-20.

ОСОБА_4 порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», що знаходиться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.

В результаті наїзду, пішоходу ОСОБА_6 спричинені тілесні ушкодження у виді відкритого уламкового перелому діафіза лівої великогомілкової кістки на межі середнього та нижньої третині зі зміщення уламків, забиті рани на лівій гомілці у нижні третині, на правій стопі, саден на спині, в області лівого кульшавого, правого ліктьового суглобів, на лівій кисті, в області лівого колінного та правого гомілково-ступеневого суглобів, у своїй сукупності, за ступенем тяжкості, відносяться до тяжких, як небезпечні для життя.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину в пред`явленому кримінальному правопорушенні не визнав, та пояснив, що 30 квітня 2015 р. приблизно 20-00 год., він керував автомобілем ВАЗ 210994-20 та їхав за кермом по вул. Радянській зі сторони вул. Боженко в напрямку вул. Сучкова. На ділянці дороги де відбулося зіткнення він знав, що є пішохідний перехід, тому зменшив швидкість. Тоді побачив, що назустріч йому їде автобус «Богдан», та дівчину яка переходила дорогу. Він розминувся з автобусом, який його осліпив, а коли почав розгін свого автомобіля, то побачив ОСОБА_6 , який зненацька вибіг на дорогу, після чого він почав гальмувати, автомобіль розвернуло та стався наїзд. Він вийшов з автомобіля, потерпілий повідомив, що болить нога, викликали швидку допомогу, міліцію. Потім він купував ліки потерпілому, намагався все виправити. Зіткнення сталося з за того, що ОСОБА_6 перебігав дорогу раптово, він не бачив пішохода через зустрічний автомобіль.

Суд вважає винуватість ОСОБА_4 у вчиненому злочині встановленою та доведено дослідженими доказами :

- показаннями потерпілого ОСОБА_6 про те, що 30 квітня 2015 р. на автодорозі розташованій по вул. Радянська м. Новомосковська Дніпропетровської області зі сторони вул. Боженко в напрямку вул. Сучкова, поблизу будинку № 180 по вул. Радянська він перебігав дорогу, але не добіг до обочини, тому, що його збив автомобіль. Він втратив свідомість, коли отямився то вже був в лікарні. Переходив дорогу зі знайомою, яка встигла перейти дорогу, він дивився вліво-вправо, ніякого автомобіля не бачив, тому перебігав дорогу. Під час знаходження його в лікарні ОСОБА_8 сплачував кошти за проведену операцію, купував неодноразово ліки, в зв`язку з чим не має до ОСОБА_4 ніяких претензій та просить не притягувати його до відповідальності.

- показаннями свідка ОСОБА_9 , яка суду пояснила, що в квітні 2015р. о 19-20 год. вечора в магазин «Забава» розташованого в м. Новомосковську по вул. Радянській, зайшов ОСОБА_10 , а потім вона переходила дорогу по пішохідному переходу, а за нею йшов ОСОБА_11 . Коли вона перейшла дорогу то почула удар позаду та побачила, що ОСОБА_10 лежить на дорозі, як з`ясувалося, що його збив автомобіль. Автомобіль був темного кольору, водій вийшов з автомобіля, підійшов до ОСОБА_12 , потім викликали швидку допомогу.

- показаннями свідка ОСОБА_13 , який суду пояснив, що 30 квітня 2015 р., їхав з роботи зустрів знайомого по вул. Радянській в сторону вул. Сучкова, та став свідком, як сталося ДТП. Він раптово почув свист резини об асфальт, який буває при гальмуванні автомобіля, побачив, що перебігла дорогу жінка і автомобіль вдарив чоловіка пішохода, автомобіль розвернуло на 180 градусів і він зупинився. Пішохід лежав збоку на дорозі, він підійшов до нього. З автомобіля вийшов водій, а потім викликали швидку допомогу та працівників міліції.

- показаннями експерта автотехніка ОСОБА_14 , який в суді пояснив, що він проводив автотехнічну експертизу по кримінальному провадженню, повністю її підтверджує, вихідні дані були зазначені в постанові слідчого та матеріалах кримінального провадження. Для проведення експертизи було достатньо даних потерпілого, навіть, якщо не враховувати дані ОСОБА_15 , а тільки ОСОБА_12 то все рівно буде порушення правил дорожнього руху, а саме п. 12.3 ПДР України, які вчинив водій автомобіля ОСОБА_4 , та який бачив пішохода, який переходив дорогу.

- рапортом оперативного чергового Новомосковського МВ ОСОБА_16 від 30 квітня 2015 р. в якому зазначено, що 30.04.2015 р. по телефону до чергової частини надійшло повідомлення, що водій ОСОБА_4 рухаючись на автомобілі ВАЗ21099 номер НОМЕР_2 навпроти магазину «Забава» м. Новомосковська скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_6 , який отримав тілесні ушкодження.

- оглядом місця дорожньої транспортної пригоди від 30 квітня 2015 р. за адресою м. Новомосковськ, вул. Радянська 180, де зафіксовано розташування автомобіля ВАЗ2109 після зіткнення, та обстановка ділянки дороги, де сталося зіткнення та виявлено пошкодження автомобіля, сліди гальмування автомобіля, та схемою до протоколу огляду місця ДТП з фотокартками.

- слідчим експериментом від 01 червня 2015 р. за участю понятих, водія ОСОБА_15 , та схемою до протоколу місця дорожньо-транспортної пригоди, під час якого ОСОБА_4 показав місце, де він наїхав на пішохода, який вискочив раптово з-за вантажного автомобіля, та прийняв участь у проведенні замірів, та визначення швидкості руху пішохода та автомобіля,

- проведеним слідчим експериментом від 09 червня 2015 р. за участю понятих, потерпілого ОСОБА_6 , який вказав місце де на нього наїхав автомобіль, та прийняв участь у проведенні замірів на місці дорожньо-транспортної пригоди,

- висновком експерта №70/27/351 від 12 червня 2015 р. в висновку якого вказано, що в даній дорожній обстановці водій автомобіля ВАЗ210994-20 ОСОБА_4 повинен був діяти згідно до вимог п.п. 12.3 Правил дорожнього руху. При заданих вихідних даних водій ОСОБА_4 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду. Оцінка дій пішохода ОСОБА_6 не потребує спеціальних авто технічних пізнань та може бути здійснена органами слідства та суду самостійно, відповідно до вимог розділу 4 «Обов`язки і права пішохода» Правил дорожнього руху України.

- висновком експерта №402/Е щодо ОСОБА_12 , відповідно до якого рубець на правій стопі міг утворитися на місці загоєння забитої рани та за давністю рубцевої тканини може відповідати даті події. (30.04.2015 р.). У ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у виді відкритого уламкового перелому діафіза лівої великогомілкової кістки на межі середнього та нижньої третині зі зміщення уламків, забиті рани на лівій гомілці у нижні третині, на правій стопі, саден на спині, в області лівого кульшавого, правого ліктьового суглобів, на лівій кисті, в області лівого колінного та правого гомілково-ступеневого суглобів, у своїй сукупності, за ступенем тяжкості, відносяться до тяжких, як небезпечні для життя,

- поведеним слідчим експериментом від 30.06.2015р. за участю понятих, та свідка ОСОБА_13 , який вказав на місце наїзду на пішохода ОСОБА_12 автомобілем ВАЗ під керуванням ОСОБА_4 та схемою до протоколу слідчого експерименту,

Суд, дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, зберігаючи неупередженість і об`єктивність, не виходячи за межі пред`явлено обвинувачення, яке прокурор підтримав у суді, вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення встановленою, а його дії кваліфікує за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

При визначенні винуватості ОСОБА_17 у вчиненні інкримінованому йому злочину та спростуванні версії захисту про відсутність у діях ОСОБА_17 складу злочину суд виходив з аналізу доказів у їх сукупності та відсутності дозрів захисту, які б спростовували докази обвинувачення, або були б беззаперечними для суду для встановлення невинуватості обвинуваченого.

Судом досліджено версію захисту щодо недопустимості доказів обвинувачення оскільки вони були отримані в наслідок порушення вимог ст.ст. 87, 89 КПК України та необхідності постановлення виправдовувального вироку. Так захистом вказано на невідповідність марки автомобіля при проведенні огляду місця події, де в протоколі огляду вказано марку автомобіля яким керував ОСОБА_4 . ВАЗ2109, а в проведеній авто технічній експертизі вказано марку ВАЗ21099, таким чином це є різні автомобілі, які мають і різні технічні характеристики, що ставить під сумнів відповідність висновків експерта. Також в рапорті працівника міліції та витягу з Єдиного реєстра досудових розслідувань прізвище потерпілого вказано ОСОБА_18 , що не відповідає фактичним обставинам так як потерпілим є ОСОБА_6 . Крім того під час досудового розслідування ОСОБА_4 не було надано захисника при його допиті та проведенні слідчого експерименту, а сам слідчий експеримент проведений не в ту пору доби, коли відбулася дорожньо-транспортна пригода, тому сам експеримент не можна визнати доказом. При проведенні авто технічних експертиз експертом не вірно визначені вихідні дані, та не враховані дані які вказував ОСОБА_4 .

Таку версію захисту суд вважає нічим не обґрунтованою, надуманою, і суд розцінює показання обвинуваченого, та доводи захисника, правом обвинуваченого на захист, обраним відповідно до закону та свого розуміння вчинених дій, а також його намаганням уникнути відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень. Вказана версія спростовується дослідженими доказами обвинувачення. Суд встановив, що зібрані в сукупності докази обвинувачення є беззаперечними та достатніми для встановлення вини ОСОБА_4 у вчиненні злочину і стороною захисту не спростованими.

Також судом не досліджувалася версія захисту про осліплення ОСОБА_4 світлом фар транспортного засобу, що їхав на зустріч, так як ні він ні захисник не надавали суду будь яких доказів такої події, сам ОСОБА_4 пояснював, що то міг бути автобус «Богдан», або вантажний автомобіль.

Щодо порушення порядку збирання доказів та визнання їх не допустимими то суд виходить з фактичних обставин та судової практики.

Так Конституційний Суд України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення ч. 3 ст. 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися, як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення ч. 3 ст. 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб. а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому ст. 89 КПК України. Ч. 1 ст. 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд зауважує, що отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положень статті дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 18 КПК України жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, а відповідно до вимог ч. 2 цієї статті - кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.

Тобто законодавцем заборонено стороні обвинувачення вчиняти дії, спрямовані на примушування будь-якої особи до визнання винуватості або говорити з приводу підозри чи обвинувачення, а вчинення дій всупереч цій забороні має визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Таким чином суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод діяння з отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Суд вважає за потрібне звернути увагу й на те, що в самій назві ст. 87 КПК законодавець визнання доказів недопустимими обумовив їх отриманням внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Вирішуючи питання, чи були відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, надані ОСОБА_4 , як свідком під час проведення слідчого експерименту з його участю, такими, що отримані внаслідок вчинення слідчим діянь, які б мали ознаки істотного порушення права заявника на мовчання та свободи від самовикриття, суд бере до уваги таке : із матеріалів кримінального провадження видно, що ОСОБА_4 , викладаючи власну версію щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, твердив про відсутність своєї винуватості у її наслідках, про дотримання ним правил дорожнього руху. Такі його твердження слідчий, відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КПК України, зобов`язаний був всебічно, повно і неупереджено дослідити та у разі їх підтвердження прийняти процесуальне рішення про закриття цього кримінального провадження за реабілітуючими обставинами. Саме з метою перевірки й уточнення наданих ОСОБА_4 відомостей щодо обставин ДТП за його згодою та за участю понятих був проведений слідчий експеримент. Його проведенню передувало роз`яснення ОСОБА_4 права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Під час цієї слідчої дії йому була надана можливість висловити свою власну точку зору причин травмування пішохода і в такий законний спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права.

У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_4 , або слідчий у будь-якій формі примушував би ОСОБА_4 до визнання своєї винуватості у ДТП. Не було у слідчого й достатніх даних вважати, що надалі ОСОБА_4 буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим.

Тільки після отримання висновків авто технічної експертизи, відповідно до яких надані ОСОБА_4 відомості щодо обставин ДТП визнані неспроможними з технічної точки зору, йому було оголошено про підозру, а в подальшому ці наведені ним, як свідком дані не були покладені в обґрунтування його винуватості при пред`явленні підозри.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 86 КПК такі докази визнаються допустимими, як отримані у порядку, встановленому цим кодексом.

Судом не прийнято як докази обвинувачення твердження прокурора про те, що оплата ОСОБА_4 лікування потерпілого ОСОБА_6 після травми в наслідок дорожньо-транспортної пригоди є по суті визнання ОСОБА_4 своєї вини, таку дію суд розцінює, як волевиявлення ОСОБА_4 та відношення до наслідків своїх подій і визнає пом`якшуючою покарання обставиною. Також суд не визнає допустимим доказом вини твердження прокурора про те, що ОСОБА_4 притягувався неодноразово до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, оскільки порушення вчиненні ОСОБА_4 за декілька років до вказаної події, та не мають прямого відношення до вчиненої ОСОБА_4 дорожньо-транспортної пригоди 30.04.2015 р.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого.

Суд встановив пом`якшуючі покарання обставини добровільне відшкодування завданого збитку потерпілому, а також суд враховує категоричну позицію потерпілого про відсутність у нього будь яких претензій до обвинуваченого, та небажання притягувати обвинуваченого до відповідальності. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Суд вважає за можливе при наявності таких пом`якшуючих обставин, які суттєво знижують суспільну небезпеку обвинуваченого, незважаючи на те, що ОСОБА_4 не визнав своєї винуватості у вчиненні злочину, що на думку суду є реалізацією ним свого права на захист, призначити покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі та звільнити його від покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України.

Призначаючи покарання як кару суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України суд, враховує, що призначення покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, та без позбавлення спеціального права, так як згідно висновку результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного сп`яніння у ОСОБА_4 ознак сп`яніння не виявлено, буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого і запобігання ним нових злочинів.

Відповідно до ст. ст. 100, 374 КПК України вирішуючи долю речових доказів, суд вважає, що автомобіль ВАЗ 210994-20 номерний знак НОМЕР_2 необхідно залишити за належністю власнику ОСОБА_4 .

Визнавши ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, суд вважає за необхідне відповідно до ст. 122 КПК України стягнути з ОСОБА_4 процесуальні витрати, пов`язані з залученням експертів для проведення експертизи №70/27-351 від 12.06.2015 р. та експертизи №5/10.1-389 від 30.05.2016 р. у сумі 1546 грн. 53 коп. на користь Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при головному управлінні Національної поліції у Дніпропетровській області.

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, даних особи обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України суд,

ухвалив :

визнати винним ОСОБА_4 у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання три роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання основного покарання з випробуванням строком два роки.

Стягнути з ОСОБА_4 витрати пов`язані з залученням експертів для проведення експертизи №70/27-351 від 12.06.2015 р. та експертизи №5/10.1-389 від 30.05.2016 р. у сумі 1546 грн. 53 коп. на користь Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при головному управлінні Національної поліції у Дніпропетровській області.

Речовий доказ автомобіль ВАЗ 210994-20 номерний знак НОМЕР_2 залишити за належністю власнику ОСОБА_4 .

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом тридцяти діб з дня його проголошення.

Копію вироку видати обвинуваченому та прокуророві негайно, після проголошення вироку.

Суддя ОСОБА_1