11-кп/775/154/2017(м)
222/1368/16-к

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у м. Маріуполі кримінальне провадження №0000146 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Володарського районного суду Донецької області від 30 грудня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Нікольське Нікольського району Донецької області, громадянина України, не судимого, який не навчається та не працює, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст.190 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк п`ятдесят годин, які відбувати не більше двох годин на день.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 1698,71 грн. на відшкодування матеріальної шкоди.

Вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду неповнолітнього ОСОБА_7 засуджено за те, що він 04 жовтня 2015 року в денний час, перебуваючи біля магазину «Метро», розташованого по вулиці Я. Мудрого в смт. Нікольське Нікольського району Донецької області, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, подзвонив неповнолітньому ОСОБА_10 та попросив передати йому золоті прикраси, що належать його матері ОСОБА_9 та зберігаються за місцем мешкання останнього за адресою: АДРЕСА_2 , під приводом придбання наркотичного засобу, його перепродажу та повернення в подальшому неповнолітньому ОСОБА_10 грошей та майна.

В цей же день, приблизно через годину після телефонної розмови, реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 зустрівся з неповнолітнім ОСОБА_10 біля вищевказаного магазину «Метро», де ОСОБА_10 , будучі введеним в оману ОСОБА_7 , добровільно передав йому золоті вироби, які належать ОСОБА_9 , а саме золоті сережки з оксамитом вагою 5,06 г. вартістю 4172,58 грн., золоту каблучку з червоним каменем вагою 2,19 г. вартістю 1797,67 грн., внаслідок чого ОСОБА_7 заволодів майном ОСОБА_9 на суму 5970,25 грн..

Після цього ОСОБА_7 , не маючи наміру повертати вищевказане майно, 04 жовтня 2015 року в денний час зустрівся із ОСОБА_11 , який не був обізнаний у злочинних намірах ОСОБА_7 , на громадському транспорті поїхали разом до міста Маріуполя Донецької області, де в «ЛОМБАРД-НАРОДНИЙ» ФОП ОСОБА_12 , розташований за адресою: АДРЕСА_3 , уклали договір фінансового кредиту на ім`я ОСОБА_11 під заставу вищевказаних золотих виробів на суму 1927 грн.. Кошти від застави отримав неповнолітній ОСОБА_7 , розпорядившись ними на власний розсуд.

05 жовтня 2015 року в денний час, неповнолітній ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний намір, перебуваючи за місцем мешкання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном, шляхом обману, під приводом сплати коштів співробітникам міліції за не притягнення його до кримінальної відповідальності, попросив неповнолітнього ОСОБА_10 ще передати йому золоті вироби, що належать його матері. Неповнолітній ОСОБА_10 , будучи введеним в оману ОСОБА_7 , добровільно передав останньому золоті вироби ОСОБА_9 : золоті сережки вагою 6,08 г. вартістю 5013,69 грн., внаслідок чого ОСОБА_7 заволодів майном ОСОБА_9 на вказану суму.

Отримавши золоті вироби від ОСОБА_10 , не маючи наміру повертати вищевказане майно, ОСОБА_7 05 жовтня 2015 року в денний час зустрівся із ОСОБА_13 , який не був обізнаний у злочинних намірах ОСОБА_7 , з яким на громадському транспорті поїхав до міста Маріуполя Донецької області, де в «ЛОМБАРД ЦЕНТРАЛЬНИЙ», розташований за адресою: бульвар Шевченка, 89/105 в місті Маріуполі Донецької області, уклали договір фінансового кредиту на ім`я ОСОБА_13 під заставу вищевказаних золотих виробів на суму 2300 грн. Кошти від застави ОСОБА_13 передав ОСОБА_7 , якими останній розпорядився на власний розсуд.

08 жовтня 2015 року в денний час неповнолітній ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_2 , попросив неповнолітнього ОСОБА_10 передати йому золоті вироби його матері ОСОБА_9 під приводом продовження строку застави в ломбардних закладах раніше отриманих від нього золотих виробів. Неповнолітній ОСОБА_10 , будучи таким чином введеним в оману ОСОБА_7 , добровільно передав йому золоті вироби ОСОБА_9 : золотий браслет вагою 12,10 г. вартістю 9977,90 грн., внаслідок чого ОСОБА_7 заволодів майном ОСОБА_9 на вказану суму.

Після цього ОСОБА_7 , не маючи намір повертати вищевказане майно, 08 жовтня 2015 року в денний час зустрівся із ОСОБА_14 , який не був обізнаний у злочинних намірах ОСОБА_7 , з ним на громадському транспорті поїхав в «ЛОМБАРД-НАРОДНИЙ» ФОП ОСОБА_12 , розташований за адресою: АДРЕСА_3 , де уклали договір фінансового кредиту на ім`я ОСОБА_14 під заставу вищевказаного золотого браслета на суму 4100 грн.. Кошти від застави ОСОБА_14 передав ОСОБА_7 , якими той розпорядився на власний розсуд.

11 жовтня 2015 року в денний час неповнолітній ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний намір, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_2 , шляхом обману, під приводом продовження строку застави в ломбардних закладах золотих виробів, якими він заволодів раніше при вищевказаних обставинах, попросив неповнолітнього ОСОБА_10 передати йому ще золоті вироби. Неповнолітній ОСОБА_10 , будучи введеним в оману ОСОБА_7 , добровільно передав йому золоті вироби своєї матері ОСОБА_9 : золоту обручку вагою 2,27 г. вартістю 1871,89 грн., золоту каблучку-перстень вагою 3,64 г. вартістю 3001,62 грн., внаслідок чого ОСОБА_7 заволодів майном ОСОБА_9 на суму 4873,51 грн..

Після цього, ОСОБА_7 , не маючи намір повертати вищевказане майно, 11 жовтня 2015 року у вечірній час зустрівся із ОСОБА_14 , який не був обізнаний у злочинних намірах ОСОБА_7 , з яким на таксі поїхали до міста Маріуполя Донецької області, де в цей же день на ім`я ОСОБА_14 в ПТ «КЛІМЧУК І КОМПАНІЯ «ЛОМБАРД КАПІТАЛ» за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, провулок Транспортний 14, уклали договір фінансового кредиту під заставу вищевказаних золотих виробів на суму 2304 грн.. Кошти від застави ОСОБА_14 передав ОСОБА_7 , якими той розпорядився на власний розсуд.

Після цього, не пізніше 19 жовтня 2015 року в денний час неповнолітній ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_2 , під приводом продовження строку застави в ломбардних закладах золотих виробів, якими він заволодів при вищевказаних обставинах, попросив неповнолітнього ОСОБА_10 передати йому золоті вироби його матері. Після чого неповнолітній ОСОБА_10 , будучи введеним в оману ОСОБА_7 , добровільно передав останньому золотий хрестик вагою 2,06 г. вартістю 1698,72 грн. на каучуковому шнурку, внаслідок чого ОСОБА_7 заволодів майном ОСОБА_9 на вказану суму.

Після цього ОСОБА_7 , не маючи намір повертати вищевказане майно, поїхав до міста Маріуполя Донецької області, де в цей же день продав вказаний золотий хрестик на каучуковому шнурку на Центральному ринку міста Маріуполя приватній невстановленій особі. Отриманими коштами розпорядився на власний розсуд.

Отже в період з 04 жовтня 2015 року по 19 жовтня 2015 року, неповнолітній ОСОБА_7 , своїми умисними діями, що виразилися в заволодінні майном потерпілої ОСОБА_9 шляхом обману, заподіяв останній матеріальну шкоду на загальну суму 27534,07 грн..

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок скасувати, кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити на підставі ч.1 ст.284 КПК України. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, суд неправильно оцінив докази, внаслідок чого невірно застосував закон України про кримінальну відповідальність та прийшов до хибного висновку про правову кваліфікацію кримінального правопорушення за ч.1 ст.190 КК України. Вказує, що судом не було надано належної оцінки тим обставинам, що майно належить ОСОБА_9 , яка й є потерпілою за даним провадженням, обманні дії з боку обвинуваченого до неї не застосовувалися, вона особисто це майно останньому не передавала, а тому дії ОСОБА_7 повинні кваліфікуватися за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, повторно (кожен епізод як самостійний злочин), з проникненням у житло, з використанням неповнолітнього ОСОБА_10 , як особи, яка не досягла віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін. Вказує, що вина обвинуваченого та правильність правової кваліфікації його дій підтверджуються зібраними та дослідженими під час судового розгляду доказами. Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_9 , її сина, який пояснив, що був обманутий обвинуваченим, якому повністю вірив та сподівався, що він поверне золоті вироби, які належать потерпілій.

Заслухавши доповідача, захисника на підтримання вимог апеляційної скарги, думку прокурора про необґрунтованість апеляційної скарги та законність судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження, та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до правових позицій, викладених в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року (з наступними змінами) «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставинах, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження та підтверджуються наявними у матеріалах провадження доказами, які судом всебічно й повно досліджені та правильно оцінені.

Цей висновок, зокрема, підтверджується визнавальними показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що саме шляхом обману неповнолітнього ОСОБА_10 під приводами та за обставин, зазначених у вироку, заволодів золотими виробами, які належали матері останнього; показаннями свідка неповнолітнього ОСОБА_10 , відповідно до яких ОСОБА_7 запропонував йому заробити грошей, для чого попросив надати йому золоті вироби батьків, пообіцявши згодом їх віддати разом з грошима, на що він, будучи обманутим, погодився.

Аналізуючи зазначені та інші докази з огляду на встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження, суд правильно зазначив, що неповнолітній ОСОБА_10 був саме обманутий обвинуваченим ОСОБА_7 з метою викликати у нього впевненість у вигідності (заробити гроші на продажу наркотичних засобів), а пізніше обов`язковості передачі золотих виробів (необхідності викупити з ломбарду раніше закладені золоті прикраси). Всі золоті вироби, належні ОСОБА_9 , її син передав ОСОБА_7 добровільно, при цьому ОСОБА_10 довіряв і розраховував на те, що ОСОБА_7 поверне йому і зароблені кошти і золоті прикраси матері, хоча ще в момент заволодіння майном ОСОБА_7 мав на меті його привласнити, не виконуючи надані ОСОБА_10 зобов`язання (обіцянки).

Також під час судового розгляду не було встановлено жодних обставин, які б свідчили про те, що неповнолітній ОСОБА_10 мав намір на заволодіння майном своєї матері, тобто діяв спільно з обвинуваченим, або останній не вчиняв обманних дій щодо ОСОБА_10 ..

Відповідно до правових висновків, викладених в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06 листопада 2009 року, шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього. Той факт, що неповнолітній ОСОБА_10 не є власником майна, в даному випадку не є вирішальним та не впливає на правову кваліфікацію таких дій.

За встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, виходячи із сукупності зазначених та інших досліджених у судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано і правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.190 КК України, що цілком відповідає зазначеним вище правовим чинникам, а тому доводи захисника про це в апеляційній скарзі не є слушними.

З матеріалів справи та вироку вбачається, що судом першої інстанції були досліджені всі надані сторонами докази в повному обсязі і дана їм належна оцінка у вироку, судом досліджено всі обставини, які могли мати значення для справи, докази, на яких побудовані висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину є належними, допустимими, достатніми та достовірними, не містять протиріч. А тому доводи захисника в апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, колегія суддів вважає необґрунтованими.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд належним чином врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, що він обвинувачується у вчиненні злочину, який згідно ст.12 КК України відноситься до злочину невеликої тяжкості, не судимий в силу ст.89 КК України, вчинив злочин у неповнолітньому віці, щиро покаявся у вчиненому, не перебуває на обліку в наркологічному та психіатричному диспансерах, за місцем проживання та місцем попереднього навчання характеризується позитивно, матеріальна шкода потерпілій частково відшкодована шляхом вилучення викраденого майна, не навчається, але підробляє тимчасовими заробітками.

ОСОБА_7 призначене покарання у виді громадських робіт в мінімальних межах санкції закону України про кримінальну відповідальність. Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, цілком відповідає вимогам та цілям, передбаченим ст.ст.50,65,100 КК України.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни вироку у даному провадженні не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Володарського районного суду Донецької області від 30 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області