Провадження № 1-кп/168/11/17
Справа № 168/45/17

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29.06.2017 року Старовижівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Стара Вижівка в залі суду кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця і жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, не військовозобов`язаного, судимого 11.10.2016 р. Старовижівським районним судом Волинської області за ст.246 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 60 (шістдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 (тисячу двадцять) грн.,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

в с т а н о в и в:
09.12.2016 р. близько 18.00 год. ОСОБА_4 , перебуваючи по вул.Пасічна, в с.Рокита Старовижівського району, діючи з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, наніс два удари кулаками рук в обличчя ОСОБА_5 , завдавши фізичного болю, але не спричинивши тілесних ушкоджень, після чого збив ногою останнього з ніг, після цього наніс один удар ступнею ноги в грудну клітину потерпілого, чим заподіяв фізичного болю, таким чином, застосував насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, та відкрито з лівої кишені светра потерпілого викрав належний потерпілому мобільний телефон марки «Нокіа 1280» вартістю 120 грн. з сімкарткою мобільного оператора «Київстар», вартістю 10 грн. та гроші в сумі 40 грн.

У судовому засіданні обвинувачений вину визнав частково, пояснив, що наніс потерпілому два чи три удари кулаками в область грудної клітки біля будинку ОСОБА_6 , однак телефон не викрадав, а відбирав своє майно телефон, якого потерпілий не хотів повертати. Вважає, що грабежу не вчиняв. Пояснив також, що дав потерпілому користуватись своїм мобільним телефоном марки «Нокіа», сказавши, що за телефон грошей платити не треба, а потерпілий лише «поставить могорич». На той час коштів він не потребував. Через п`ять днів після цього потерпілий телефон загубив. Цього телефона знайшов брат (обвинуваченого), який і приніс телефон додому. Собі потерпілий купив взамін загубленого телефону, іншого телефона такої ж самої моделі. Оскільки потерпілий «могорича не ставив», не віддавав телефона, гроші за загублений телефон не повертав, кажучи, що не знає коли їх матиме, то він вирішив забрати в потерпілого цей телефон взамін свого попереднього. Разом з тим, розумів, що відібрав не той телефон, якого раніше дав потерпілому, а зовсім інший, проте, такої ж моделі, тому вважав, що мав на це право, оскільки знайдений телефон без батареї і кришки та побитий. Зазначив, що грошей в потерпілого не відбирав, але згодом повернув гроші потерпілому 40 грн. на знак примирення. Визнав, що наніс удар потерпілому, внаслідок чого потерпілий впав на землю. Викрав телефон з кишені штанів. Після цього пішов в будинок ОСОБА_6 , випив горілки, а тоді, вийшовши, наздогнав потерпілого і знов наніс йому удар.

Разом з тим, у вчиненому розкаюється, просить його суворо не карати.

Факт вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами:

- показаннями у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_5 про те, що він з обвинуваченим домовились, що останній дає йому мобільний телефон в користування. Він неодноразові запитував в обвинуваченого яким чином слід розрахуватись за цей телефон, а обвинувачений завжди казав, що нічого не треба, крім «могорича». Перебуваючи в будинку ОСОБА_6 , між ним і обвинуваченим розпочалась розмова, в ході якої обвинувачений став вимагати повернути телефон. Коли вийшли на вулицю, то обвинувачений його вдарив кілька разів в обличчя кулаками, внаслідок чого він впав. Коли піднявся з землі і пішов, то ОСОБА_4 через деякий час наздогнав його і збив з ніг та повторно вдарив його ногою в область грудної клітки, забрав телефона і гроші, що знаходились в лівій кишені светра. Наступного дня він ходив додому до ОСОБА_4 і вимагав, щоб останній повернув телефон і гроші. Телефона, котрого дав ОСОБА_4 , він дійсно загубив, а після цього придбав іншого такої ж моделі. Обвинувачений сказав йому, що знайшов загубленого телефона на вулиці і цей телефон знаходиться в його сестри, яка ним користується. Про те, що він купив іншого телефона і, що загублений телефон знаходиться в ОСОБА_4 вдома обвинувачений на момент викрадення також знав.

- показаннями свідка ОСОБА_6 у судовому засіданні про те, що обвинувачений і потерпілий перебували в його будинку, розпочали розмову про те, що один одному винен телефон. На його прохання потерпілий і обвинувачений вийшли на вулицю. Що між ними відбулось не бачив. Згодом дізнався, що вони побились через телефон. Зі слів знає, що потерпілий позичав телефон в обвинуваченого, але не повернув;

- рапортом і протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14.12.2016 р., згідно з яким потерпілий повідомив про викрадення в нього мобільного телефону і грошей ОСОБА_4 і про нанесення тілесних ушкоджень;

- протоколом огляду місця події від 14.12.2016 р., згідно з яким в ході процесуальної дії потерпілий вказав, що на подвір`ї будинку ОСОБА_6 обвинувачений наніс йому два удари кулаками в обличчя, а відійшовши майже на 150 метрів, обвинувачений наніс знов наніс удари, відкрито викрав мобільний телефон;

- протоколом огляду предметів мобільного телефону, якого ОСОБА_4 викрав в потерпілого і добровільно видав працівникам поліції;

- розпискою потерпілого про одержання ним викраденого в нього мобільного телефону;

- постановою про визнання речовим доказом викраденого в потерпілого і виданого обвинуваченим мобільного телефону;

- довідкою, згідно з якою ринкова вартість бувших в користуванні: мобільного телефона марки «Нокіа 1280» становить 120 грн., сім-карти - 10 грн.

Вказані докази узгоджуються між собою і є належними та допустимими.

Доводи обвинуваченого про те, що грабежу він не вчиняв, оскільки повертав собі належне йому майно мобільний телефон, спростовуються його ж показаннями. Так, обвинувачений показав, що знав про те, що загублений потерпілим мобільний телефон знайшовся, і на момент вчинення грабежу знаходився в його сестри. Таким чином, його вимога повернути телефон або гроші за цей телефон була безпідставною, оскільки належний ОСОБА_4 телефон перебував в сім`ї обвинуваченого, і обвинуваченому про це було відомо. Повертати кошти за користування телефоном не вимагав, оскільки на той час грошей не потребував.

Доводи обвинуваченого про те, що він не викрадав грошей в потерпілого, а лише телефон не заслуговують на увагу, оскільки в подальшому обвинувачений добровільно повернув потерпілому гроші. Крім того, підстав не брати до уваги показання потерпілого немає. Показання потерпілого є послідовними і чіткими, підтверджуються матеріалами справи, на відміну від показань обвинуваченого, який щодо деталей події надає нечіткі пояснення, неодноразово змінює їх, а саме: щодо місця, в якому відкрито викрав телефон, кількості і способу нанесення тілесних ушкоджень потерпілому.

Таким чином, суд вважає доведеним факт вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є щире каяття, відшкодування збитків, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, немає.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, особу винного, який за місцем проживання характеризується негативно, на обліках в психіатра та в нарколога не перебуває, не працює, думку потерпілого, який просить обвинуваченого суворо не карати, оскільки вони примирились, шкоду йому відшкодовано, і вважає за необхідне обрати обвинуваченому покарання в межах санкції ч.2 ст. 186 КК України.

Вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 11.10.2016 р. ОСОБА_4 був засуджений до штрафу в розмірі 1020 грн., штраф сплатив в розмірі лише 700 грн., таким чином, не відбувши покарання (не сплатив 320 грн.), вчинив новий злочин, що виключає можливість застосування до нього положень ст.75 КК України.

Тому, на підставі ст.71 КК України до призначеного обвинуваченому покарання слід приєднати частково невідбуте покарання за вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 11.10.2016 р. у виді штрафу в розмірі - 320 грн., оскільки саме такий розмір штрафу не сплачений, і призначити ОСОБА_4 остаточно покарання у виді 4 роки позбавлення волі та штраф у розмірі 320 грн., який у відповідності до ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.

Речові докази мобільний телефон марки «Нокіа 1280» слід залишити у власності потерпілого.

Керуючись ст. ст. 368, 371, 374 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання за даним вироком приєднати частково невідбуте покарання за вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 11 жовтня 2016 р. у виді штрафу у розмірі несплачених 320 грн. і остаточно до відбування ОСОБА_4 визначити 4 (чотири) роки позбавлення волі зі штрафом в розмірі 320 грн.

Покарання у виді штрафу виконувати самостійно відповідно до ч.3 ст. 72 КК України.

Строк відбуття покарання в виді позбавлення волі рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Речові докази мобільний телефон марки «Нокіа 1280» з сімкартою № НОМЕР_1 залишити в власності потерпілого ОСОБА_5 .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Волинської області через Старовижівський районний суд Волинської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору, учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1