ВИРОК

03 березня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Миронівське Бахмутського
району Донецької області, громадянки України,
зареєстрованої за адресою:
АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою:
АДРЕСА_2 , працюючої,
не судимої,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України,
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харкова, громадянина
України, зареєстрованого за адресою:
проживаючого за адресою:
АДРЕСА_2 , не одруженого, працюючого, не судимого
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_8

В С Т А Н О В И В :
Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 04 серпня 2016 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України та їм призначене покарання у виді одного року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України їх звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік.
Виконавши всі дії, які ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вважали необхідними для доведення злочину до кінця, останні пройшли повз лінію контролю магазину, однак свій умисел до кінця не довели з причин, що не залежали від їх волі, оскільки спрацювала сигналізація, та вони були затримані працівниками охорони супермаркету.
В апеляційній скарзі та змінах донеї прокурор просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання у виді одного року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити їх від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік та на підставі ст. 76 КК України покласти на обвинувачених обов`язки: не виїжджати на постійне місце проживання за межі України без дозволу органів кримінального-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінального-виконавчої інспекції про зміну місця проживання та періодично з`являтись в цей орган для реєстрації.
В доводах апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин злочину, правильності кваліфікації дій обвинувачених, вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, що є підставою для скасування судового рішення.
На думку апелянта, призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд всупереч положенням Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 «Про практику призначення кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, застосовуючи ст. 75 КК України, не взяв до уваги необхідність застосування положень ст. 76 КК України.
Прокурор вважає, що зазначені норми матеріального права є нерозривними і можуть бути застосовані тільки в комплексі, а тому вирок суду підлягає скасуванню внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав свою апеляційну скаргу, обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечували проти її задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.
Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та правильно кваліфікував їх дії зач. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Як видно з тексту оскаржуваного судового рішення, суд, призначивши ОСОБА_6 та ОСОБА_5 покарання із звільненням їх від відбування з випробуванням, не застосувавши ст. 76 КК України, в повній мірі не дотримався вимог закону.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Посилаючись на вказану норму закону, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу обвинувачених, які не судимі, за місцем проживання характеризуються позитивно, працюють, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувають, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
На підставі цього суд обґрунтовано дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі зі звільненням їх від відбування покарання з випробуванням.
Що ж стосується доводів прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання без застосування ст. 76 КК України, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого відповідні обов`язки.
Частиною 2 цієї норми закону передбачений перелік обов`язків, які суд додатково може покласти на осіб, звільнених від відбування покарання. Отже, суд, застосовуючи ст. 75 КК України в будь якому випадку повинен був покласти на обвинувачених обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України і міг додатково покласти обов`язки, визначені в ч. 2 цієї статті Закону.
Проте суд, звільнивши обвинувачених від відбування покарання з випробуванням, цих вимог закону не дотримав і взагалі ст. 76 КК України не застосував.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 04 серпня 2016 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаної винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, покарання у виді одного року обмеження волі. Призначити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнаного винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, покарання у виді одного року обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановити кожному іспитовий строк один рік та на підставі ст. 76 КК України покласти на них обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації,
В решті вирок залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Копія вироку негайно, після його проголошення, вручається обвинуваченому та прокурору.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3