Справа № 346/4696/16-к
Провадження № 11-кп/779/82/2017
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000743 за апеляційною скаргою прокурора Коломийської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2016 року, згідно якого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лисичанськ, Луганської області, жителя, АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, неодруженого, з середньою-спеціальною освітою, непрацюючого, судимого 16 лютого 2009 року Лисичанським міським судом Луганської області за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у вигляді 6 років і 6 місяців позбавлення волі, покарання відбув, депутатом не являється, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком три роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на іспитовий строк один рік, поклавши на нього згідно зі ст. 76 КК України відповідні обов`язки.

Цим це вироком стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави 439 гривень 80 коп. процесуальних витрат за проведення судово-автотехнічної експертизи автомобіля.

Вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а :
Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання - 3 роки позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами, виключити посилання на ст. ст. 75, 76 КК України, в іншій частині вирок залишити без зміни.

В обґрунтування таких вимог зазначає, що не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Посилається на зміст ч. 1 ст. 370 КПК України, ст. 52 КК України. Наголошує, що ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Звертає увагу на зміст п. п. 17, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання». Вказує, що в матеріалах справи наявна довідка територіального сервісного центру 2643 регіонального сервісного центру в Івано-Франківській області № 1925 від 29 вересня 2016 року про те, що ОСОБА_7 не отримував посвідчення водія. Зазначає, що судом першої інстанції у резолютивній частині оскаржуваного вироку при призначенні покарання ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України не зазначено про застосування чи незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Посилається на зміст ст. 65 КК України, ст. 75 КК України, п. 9 вищевказаної постанову Пленуму Верховного Суду України. Стверджує, що в мотивувальній частині вироку районний суд своє рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням належним чином не мотивував. Вказує, що приймаючи рішення про застосування ст. 75 КК України місцевий суд не врахував те, що обвинувачений скоїв злочин за наявності обтяжуючої обставини, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, не врахував суспільну небезпечність вчиненого злочину, а також те, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, згідно ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів. Зазначає, що засудження винної особи до позбавлення волі з наступним звільненням від покарання протягом певного іспитового строку за своєю природою є умовним засудженням, а тому звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання є безпідставним та надто м`яким, оскільки він фактично не понесе жодного реального покарання.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 порушив правила безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_12 тяжке тілесне ушкодження.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.

29 травня 2016 року, приблизно о 05 год. 30 хв., у світлу пору доби, без будь - яких опадів, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21011», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_13 , без посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, та рухаючись по вулиці А.Міцкевича в м. Коломия в напрямку вулиці Миколайчука, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не врахував дорожню обстановку, проявив неуважність, не справився з керуванням, виїхав на зустрічну смугу руху та допустив наїзд на електроопору.

При цьому ОСОБА_7 порушив вимоги Правил дорожнього руху, а саме:

п. 2.1. водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі :

а) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії і талон, що додається до посвідчення;

п. 2.3. відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 2.9. водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин;

п. 12.1. у якому вказано, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним ;

п. 12.3. у якому зазначено, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

У результаті порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України сталася дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої пасажир автомобіля «ВАЗ-21011», потерпілий ОСОБА_12 , згідно висновку судово-медичної експертизи від 25 серпня 2016 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми із забоєм головного мозку важкого ступеня з лакунарними крововиливами правої півкулі головного мозку, забійні рани голови. Тілесні ушкодження закрита черепно-мозкова травма із забоєм головного мозку важкого ступеня з лакунарними крововиливами правої півкулі головного мозку відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення.

Потерпілий ОСОБА_12 в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду повідомлявся належним чином, заяв про розгляд справи за його участю або про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Тому, оскільки згідно ч. 4 ст. 405 КПК України, це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за його відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги прокурора, з мотивів, викладених у ній, просить її задовольнити;

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 просили залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції згідно вимог ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно фактичні обставини скоєного ОСОБА_7 , доведеність його вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється. Прокурор висловив свою незгоду з оскаржуваним вироком у зв`язку з відсутністю рішення про призначення обвинуваченому додаткового покарання та в частині звільнення його від відбування основного покарання, тому колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо вирішення питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання та в частині звільнення його від відбування основного покарання, на думку колегії суддів, суд першої інстанції вимог ст. 370 КПК України в цій частині не дотримався.

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає, крім основного покарання, і факультативне додаткове покарання позбавлення права керування транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Питання про доцільність призначення факультативного додаткового покарання вирішується за розсудом суду з урахуванням обставин конкретного злочину, особи винного і з обов`язковим мотивуванням у вироку прийнятого рішення.

Згідно з п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має бути чітко сформульоване в резолютивній частині вироку, для того щоб не виникло жодних сумнівів під час виконання останнього. Якщо в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК зазначено характер посад або вид діяльності (наприклад, статті 286, 287), рішення про призначення додаткового покарання, наведене в резолютивній частині вироку, повинне відповідати змісту цієї санкції.

Відповідно до п. 18 даної постанови позбавлення права керувати транспортними засобами може бути призначене судом як додаткове покарання незалежно від того, що особа вже позбавлена такого права в порядку адміністративного стягнення. Однак, суд не вправі призначити це покарання особі, яка не має права керувати транспортними засобами.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме повідомлення № 1925 від 29 вересня 2016 року територіального сервісного центру 2643 регіонального сервісного центру в Івано-Франківській області (а.п. 38), ОСОБА_7 посвідчення водія не отримував, хоча пройшов курси підготовки водіїв транспортних засобів у Коломийському СТК ТСОУ.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку не призначати ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами у зв`язку з відсутністю такого права у обвинуваченого.

Проте, навівши мотиви свого рішення, суд першої інстанції, всупереч вимогам п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, в резолютивній частині вироку не зазначив про призначення основного покарання без застосування додаткового покарання, а саме без позбавлення права керування транспортними засобами.

Тому доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є слушними.

Щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на іспитовий строк один рік на підставі ст. 75 КК України колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим.

Вказаних вище вимог кримінального закону суд першої інстанції не дотримався.

Обґрунтовуючи звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, суд послався у вироку, що наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання і істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, є підставами для звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. ст. 75, 76 КК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що звільняючи обвинуваченого від відбування основного покарання, судом першої інстанції не було належним чином враховано обставин цього злочину, зокрема, що правопорушення вчинене ОСОБА_7 відноситься до категорії тяжкого злочину, відповідно до ст. 12 КК України. Крім того, хоча основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, його додатковим обов`язковим об`єктом є життя та здоров`я особи. Так, в результаті порушення ОСОБА_7 правил безпеки руху настали суспільно небезпечні наслідки у виді тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення, отримані ОСОБА_12 . В той же час, у відповідності до ст. 3 Конституції України «Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Як підтверджує текст вироку і обставини злочину, його вчинено в стані алкогольного сп`яніння, що, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до ст. 67 КК України, є обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому. Однак, суд не врахував в повній мірі таку обставину при прийнятті рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, колегія суддів вважає неприпустимим з урахуванням наведених обставин, а саме у разі вчинення тяжкого злочину та при наявності такої обтяжуючої обставини як - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, звільняти ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Тому, з огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що виходячи із тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та усіх інших обставин, виправлення обвинуваченого не можливе без відбування покарання, відповідно, про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням.

Таким чином, суд першої інстанції при призначенні покарання, неправильно звільнив обвинуваченого від відбування покарання, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України є однією із підстав для скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання та в частині призначення основного покарання підлягає скасуванню з постановленням нового вироку.

За приписами ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

З урахуванням матеріалів провадження, колегія суддів вважає, що при наявності таких обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , які були встановлені судом першої інстанції, а саме, його щирого каяття, сприяння розкриттю даного злочину, а також враховуючи думку потерпілого, який претензій до обвинуваченого не має та просить не позбавляти обвинуваченого волі, даних про особу ОСОБА_7 , в тому числі молодий вік, позитивну характеристику за місцем проживання, суд першої інстанції не розглянув можливості призначення покарання із з застосуванням ст. 69 КК України.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

На думку колегії суддів, зазначені судом першої інстанції обставини дають підстави перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

В матеріалах кримінального провадження містяться такі письмові докази, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_7 :

копія сторінок паспорта ОСОБА_7 серії НОМЕР_3 (а.п. 39);

копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_7 (а.п. 39 зв.);

копія довідки про те, він відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби, звідки умовно-достроково звільнений (а.п. 40);

довідка про судимість ОСОБА_7 (а.п. 42);

характеристика, видана 25 серпня 2016 року інспектором Коломийського ВП ГУНП ОСОБА_14 (а.п. 43) про те, що за час проживання скарг та заяв від сусідів та родичів на ОСОБА_7 та його родичів не поступало, громадський порядок не порушує, за місцем проживання характеризується задовільно, до адміністративної відповідальності не притягувався, на обліку в Коломийському ВП ГУНП не перебуває;

довідка від 23 серпня 2016 року, видана паспортистом (а.п. 44), про те, що ОСОБА_7 за зареєстрованою за адресою проживання не проживає;

повідомлення від 11 серпня 2016 року Коломийської ЦРЛ (а.п. 45) про те, що ОСОБА_7 на обліку в психіатричному кабінеті не числиться;

довідка № 890 від 10 серпня 2016 року наркологічного кабінету Коломийської райполіклініки (а.п. 46) про те, що ОСОБА_7 на диспансерному обліку в наркологічному кабінеті не перебуває.

Вказана сукупність даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 була повністю досліджена під час апеляційного розгляду за клопотанням прокурора.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що відноситься відповідно до ст. 12 КК України до тяжкого злочину, індивідуальний ступінь кримінального правопорушення, спосіб посягання, форму та ступінь вини обвинуваченого, особу винного, що не працює, неодружений, раніше судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується по місцю проживання, є особою молодого віку, негативно ставиться до вчиненого, на час апеляційного розгляду проживає однією сім`єю з жінкою, яка має неповнолітню дитину.

Обставинами, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , колегія суддів визнає його щире каяття, повне визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення, активне сприяння розкриттю даного злочину.

Крім того, колегія суддів враховує думку потерпілого, висловлену останнім в судовому засіданні суду першої інстанції про те, що претензій до обвинуваченого не має та просить не позбавляти обвинуваченого волі.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , колегія суддів визнає вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів бере до уваги, що ті обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме його щире каяття, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю даного злочину, молодий він, а також позицію потерпілого, вважає їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, та з урахуванням особи винного, приходить до висновку про можливість переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а саме обмеження волі.

З урахуванням викладених обставин та сукупності даних про обвинуваченого, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у виді двох років обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів вважає, що саме таке покарання, є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин по справі у їх сукупності, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

засудила :
Апеляційну скаргу прокурора Коломийської місцевої прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України в частині призначеного покарання та в частині звільнення його від відбування покарання скасувати.

Постановити відносно ОСОБА_7 в цій частині новий вирок.

Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді обмеження волі строком два роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Цей вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку, не пізніше наступного дня після його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4