Справа № 669/203/17
Провадження № 1-кп/685/59/17
УХВАЛА

Іменем України

07 квітня 2017 року Теофіпольський районний суд Хмельницької області в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 та

його захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Теофіполь кримінальне провадження, внесене 20 січня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000009, про обвинувачення

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Чорнобаївка Білозерського району Херсонської області, проживає по АДРЕСА_1 , громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого, на утриманні має двоє малолітніх дітей, опікуна дитини-інваліда з дитинства, раніше не судимого в порядку ст. 89 КК України,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що у вересні 2016 року, перебуваючи по особистих питаннях в м. Шумськ Тернопільської області, у невідомої особи придбав димний та бездимний порох загальною масою 236,3 г, який відноситься до вибухових речовин метальної дії, придатних до вибухового перетворення, після чого незаконно зберігав у шафі в коридорі житлового будинку за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 .

Обвинувальний акт надійшов до суду з угодою про визнання винуватості, укладеною 22 лютого 2017 року між прокурором та обвинуваченим.

Згідно даної угоди підозрюваний беззастережно визнає свою вину, сторонами договору визначена міра покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком 3 роки зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком.

В ході судового розгляду обвинувачений повністю визнав свою вину та просив затвердити угоду.

Захисник обвинуваченого та прокурор вважають за можливе затвердити угоду.

Заслухавши пояснення обвинуваченого, доводи захисника та прокурора, суд не знаходить підстав для затвердження даної угоди, оскільки відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Відповідно до статті 11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину. Частиною другою цієї статті визначено, що не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за зберігання вибухової речовини димного та бездимного пороху в кількості 236,3 г.

Пункт 8.9 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України від 21 серпня 1998 р. № 622, визначає, що до бойових припасів відноситься мисливський порох.

Нормами відпуску мисливського пороху і заряджених мисливських набоїв мисливцям-любителям, мисливцям-промисловикам, мисливським і спортивним організаціям, встановлених Постановою Ради Міністрів Української РСР від 14 грудня 1983 року № 505, передбачений відпуск для мисливців-любителів на одного чоловіка на рік 400 грамів бездимного пороху та 500 грамів димного.

Суд вбачає за можливе застосувати до спірних відносин вищезазначені норми законодавства в частині урегулювання обігу саме мисливського пороху, так як з матеріалів провадження не вбачається, що порох, який виявлений у обвинуваченого, не відноситься до мисливського пороху, так як при призначенні експертиз не ставилося запитань для підтвердження або спростування факту належності виявленого у ОСОБА_4 пороху до мисливського.

Тому, з урахуванням того, що виявлений у обвинуваченого порох був знайдений разом з мисливською гладкоствольною рушницею та спорядженими патронами до гладкоствольної мисливської рушниці, суд вбачає за доцільне тлумачити на користь обвинуваченого сумніви щодо належності пороху саме до мисливського, а не до інших видів.

За таких обставин, хоч діяння ОСОБА_4 формально і містить ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, однак зберігання пороху в кількості, меншій від нормативно встановленого максимуму відпуску мисливського пороху на одну особу мисливця-любителя, не становить суспільної небезпеки, суб`єктивно не було спрямованим на заподіяння істотної шкоди будь-якому об`єкту кримінально-правової охорони або на створення загрози заподіяння такої шкоди, тому і підстав для визнання обвинуваченим своєї винуватості немає, у зв`язку з чим така угода цим законодавчим акта не відповідає та не може бути затверджена.

Оскільки угода була укладена на етапі досудового розслідування, а не в ході судового розгляду кримінального провадження, тому кримінальне провадження підлягає поверненню до прокурора для продовження досудового розслідування.

Керуючись ст.ст. 314, 472, 474 ч. 7 п.1, 3 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 22 лютого 2017 року в смт Білогір`я між старшим прокурором групи прокурорів прокурором Старокостянтинівської місцевої прокуратури, юристом 3 класу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Кримінальне провадження № 0000009 повернути до Старокостянтинівської місцевої прокуратури для продовження досудового розслідування.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1