Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
279/1861/17
1-кс/279/645/17
У Х В А Л А
іменем України
27 червня 2017 року

В С Т А Н О В И В:
Заявник як власник арештованого майна звернувся з клопотанням про скасування арешту майна, який було накладено ухвалою слідчого судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25.05.2017 року.
Ухвалою слідчого судді Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 25.05.2017 року на транспортний засіб було накладено арешт.
З підозрюваною по справі особою ні він, ні орендар автомобіля ОСОБА_6 інколи знайомі не були, про його злочинні наміри обізнані не були, автомобіль використовується ним в підприємницькій діяльності, робота на ньому є єдиним засобом отримання заробітку його водієм ОСОБА_7 та орендарем ОСОБА_6 .. Просив скасувати арешт на автомобіль та зобов`язати слідчого повернути вилучене майно.
В судовому засіданні скаржник доводи своєї скарги підтримав, його представник пояснив, що в даний час автомобіль вилучено, визнано речовим доказом в провадженні, для його дослідження призначено експертизу. Факт перебування транспортного засобу на місці події власник не заперечує, однак ніякого відношення до вчинення злочину ні він, ні орендар автомобіля не мають. ОСОБА_3 займається правомірною підприємницькою діяльністю, а арешт автомобіля цю діяльність зупиняє. Також робота на автомобілі є єдиним джерелом заробітку його найманого працівника-водія та орендаря.
Просив після проведення експертизи автомобіль передати на відповідальне зберігання.
Слідчий ОСОБА_5 пояснила, що транспортний засіб заявника є речовим доказом, з метою його належного збереження на нього було накладено арешт, в даний час він є предметом експертного дослідження, тому необхідність його знаходження в розпорядженні органу досудового слідства існує на час проведення проведення експертизи. Підозрюваним в справі ні власник автомобіля, ні пов`язані з ним особи (водій, орендар) не являються, їх зв`язок з підозрюваним не встановлено.
Вислухавши пояснення заявника, його представника та слідчого, дослідивши матеріали скарги, досудового кримінального провадження, встановлено наступне:
Причетність ні ОСОБА_3 , ні осіб, яким ним було передано транспортний засіб у володіння та користування, до вчинення злочин, який є предметом розслідування в кримінальному провадженні, не встановлена, предметом злочинного посягання арештований транспортний засіб не являється, однак міг зберігати на собі сліди вчинення злочину, був використаний для перевозки предмету злочину, в зв`язку з чим і був визнаний речовим доказом та арештований.
Згідно ст.168, ч.2 КПК України, тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку і огляду.
Стаття 237,ч.7 КПК України передбачає, що вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Відповідно до положень ст.100,ч.1 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166 (Тимчасовий доступ до речей і документів), 170-174 (Арешт майна) КПК України.
На час розгляду клопотання досудове розслідування не завершено, рішення про долю речових доказів не приймалось.
Згідно ст.174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю або частково, якщо учасник провадження доведе, що у подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необгрунтовано.
Суд прийшов до висновку, що у органу досудового слідства існує потреба у частковому застосуванні арешту вказаного в клопотанні майна, а саме в частині заборони на його відчуження, так як кінцеве рішення по справі не прийнято, в даний час проводиться дослідження арештованого майна і його відчуження, яке є однією з форм розпорядження власником належним йому майном, може зашкодити інтересам слідства.
Збереження арешту в частині заборони на володіння та користування майном відпаде після проведення експертизи.
Враховуючи вищевказане, клопотання підлягає частковому задоволенню.
Згідно ст.100 ч.6 п.1 КПК України, речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів, повертаються власнику (законному володільцю), або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.
Судова практика Європейського суду з прав людини орієнтує на те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98.)
За таких обставин суд приходить до висновку, що клопотання в частині передачі на відповідальне зберігання підлягає задоволенню, так як після проведення експертизи така потреби досудове слідство не має і це не зашкодить інтересам слідства.
Таке рішення виходить з позиції розумності та співрозмірності обмеження права власності, права користування та наслідків такого арешту.
На підставі викладеного, керуючись ст.174 КПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Клопотання задовольнити частково.
Попередити ОСОБА_3 про кримінальну відповідальність за незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт, за ст.388 КК України.
Повний текст ухвали оголосити о 10 годині 40 хвилин 03.07.2017 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1