1-в/755/768/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2016 року суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю заявника ОСОБА_3 , розглянувши клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна,

встановив:
13 грудня 2016 року ОСОБА_3 , звернувся до суду із клопотанням про скасування арешту майна, який був накладений 05 серпня 2001 року на підставі постанови слідчого прокуратури Харківського району м. Києва ОСОБА_4 на ? частини квартири АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні заявник ОСОБА_3 , клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав вказаних в останньому, зокрема мотивував його тим, що в застосуванні цього заходу відпала потреба, його застосування обмежило вільне розпорядження майном ОСОБА_3 .

Заслухавши пояснення ОСОБА_3 , дослідивши надане клопотання на відповідність КПК України, суддя приходить до наступного.

З положень ст. 174 КПК України слідує, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач та інші особи мають право звертатися до суду з клопотаннями про вирішення питань, які безпосередньо стосуються їх прав, обов`язків чи законних інтересів.

Так, вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2002 року ОСОБА_3 засуджено за ч. 4 ст.27, ч.4 ст.369, ч.1 ст.190 КК України із застосуванням ст.42 КК України (в редакції 1960 року), до 2 років обмеження волі, звільненого від відбування покарання з випробовуванням на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 1 рік 6 місяців позбавлення волі. Однак у вказаному вироку суду, суддею ОСОБА_5 не було вирішено питання, щодо накладеного арешту на ? частини квартири АДРЕСА_1 .

В судому засіданні суддею встановлено, що арешт було накладено на майно, а саме квартиру з метою забезпечення цивільного позову.

Станом на час розгляду клопотання вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2002 року набрав законної сили, а тому на даний час потреба у застосуванні арешту на вказане майно.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону.

З урахуванням викладеного вважаю, що на даний час потреба у застосуванні арешту на ? частину вищевказаної квартири відпала, за відповідних обставин арешт майна є таким, що не відповідає законній меті та порушує справедливий баланс між завданням кримінального провадження та вимогою закону щодо захисту прав особи на безперешкодне володіння своїм майном.

Керуючись ст.ст. 170-175, 376 КПК України, -

ухвалив:
Клопотання заявника ОСОБА_3 , про скасування арешту майна, який був накладений 05 серпня 2001 року на підставі постанови слідчого прокуратури Харківського району м. Києва ОСОБА_4 на ? частини квартири АДРЕСА_1 задовольнити.

Скасувати арешт, який був накладений 05 серпня 2001 року на підставі постанови слідчого прокуратури Харківського району м. Києва ОСОБА_4 на ? частини квартири АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: