ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
іменем України
Справа № 197/60/16-к
Провадження № 1-кп/210/278/16

"30" листопада 2016 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі суду присяжних:

головуючого судді ОСОБА_1 , судді - ОСОБА_2

за участі секретаря судового засідання : ОСОБА_3

сторони кримінального провадження та інші учасники судового розгляду: прокурор ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_5 , захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 , захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження (відеоконференції) кримінальне провадження № 0000700 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,

ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 309 КК України ,-

В С Т А Н О В И В:
До Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу за ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області надійшло вищевказане кримінальне провадження.

Прокурор заявив клопотання про доцільність продовжити обвинуваченим строк тримання під вартою, з врахуванням тяжкості злочинів в скоєні яких вони обвинувачуються, та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які враховані при обранні запобіжного заходу та не змінились на момент вирішення питання про його продовження, а також необхідності формування складу присяжних.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 в судовому засіданні клопотав про зміну запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_5 думку захисника підтримав, та посилався на те, що кримінальне провадження по відношенню до нього сфабриковане.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник, кожен окремо, заперечували проти продовження строку дії запобіжного заходу, обраного відносно обвинуваченого, та просили застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Колегія суддів, вислухавши думку учасників провадження, приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень статті 331 КПК УКраїни, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого, та незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. При цьому, під час здійснення судового провадження судом присяжних питання щодо дії запобіжного заходу вирішує головуючий.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Так, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до вимог пунктів 1, 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою законом процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно зі ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Дата ратифікації 17.07.97 р. , дата набуття чинності 11.09.97 р.) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

У справі Єлоєв проти України (Заява № 17283/02), рішення Європейського суду з прав людини від 6 листопада 2008 року, суд зазначив, що пункт 4 статті 5 Конвенції забезпечує заарештованим чи затриманим особам право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов, які, з погляду Конвенції, є суттєвими для забезпечення законності позбавлення свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, яка стала підставою для затримання, а також мети, з якою застосовувалися затримання та подальше тримання під вартою (справа Буткевічюс проти Литви (Butkevicius v. Lithuania), № 48297/99, п. 43, ECHR 2002-II).

У справі "Третьяков проти України" ЄСПЛ констатує, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою, не може базуватись на первісних підставах, що слугували для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання заявника під вартою; і суд має з`ясувати можливість застосування до заявника будь-яких альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою.

При обранні найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по відношенню до обвинувачених, слідчим суддею враховано наявність обгрунтованої підозри, що згідно із п.175 рішення ЄСПЛ у справі Нечипорук і Йонкало проти України означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Колегія суддів, проаналізувавши наявні в суді матеріали кримінального провадження, зазначає, що обраний відносно обвинувачених запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає: 1) особам обвинувачених, які обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров"я людини при обтяжуючих обставинах 2) характеру та тяжкості діянь, які інкримінуються ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , при цьому санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років або довічного позбавлення волі; 3) позбавляє можливості перешкодити інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню від суду, незаконного впливу на потерпілу, свідків, присяжних, вчиненню нових кримінальних правопорушень, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для зміни запобіжного заходу, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_7 ..

Усі доводи обвинувачених та їх захисників, зокрема наявність соціальних зв"язків, наявність захворювань, самі по собі не можуть служити підставою для зміни запобіжного заходу, а враховуються в сукупності з іншими обставинами у кримінальному провадженні, зокрема ризиками, що наразі не відпали: переховування та ухилення від суду, вплив на свідків, потерпілу, присяжних, можливість вчинити інше кримінальне правопорушення.

З урахуванням викладеного, на підставі ст.ст. 176, 178 КПК України, ст.ст.5,6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, принципу правової визначеності, та враховуючи матеріали кримінального провадження, які надійшли в провадження суду та які свідчать, що інші запобіжні заходи не відповідають характеру ризиків та підстав його застосування (зокрема можливості ухилення від суду, перешкоджання судовому розгляду, незаконного впливу на свідків, потерпілу, присяжних, вчинення інших кримінальних правопорушень), та не забезпечать належної поведінки обвинувачених під час судового провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення письмових та усних клопотань захисників обвинувачених.

Колегія суддів вважає, що матеріально-правові і процесуальні умови, які, з погляду Конвенції, є суттєвими для забезпечення законності позбавлення свободи були дотриманні під час застосування до обвинувачених такого запобіжного заходу як взяття під варту, та мети, з якою застосовувалося затримання та подальше тримання під вартою відповідають фактичним матеріалам справи, та наявним ризикам.

Суд приходить до висновку про доцільність продовження строку тримання під вартою на строк в два місяці, що відповідає положенням ст. 331 КПК УКраїни.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_6 та його підзахисного щодо погіршення стану здоров"я обвинуваченого, слід зазначити наступне.

Станом на листопад 2016 року до суду не надано консультативного висновку лікаря, комісії лікарів про те, що ОСОБА_7 не може перебувати в умовах слідчого ізолятору у зв"язку з необхідністю лікування та ризику для його здоров"я.

Так, спільним наказом від 10.02.2012р. за № 239/5/104 затверджено Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту (надалі - Порядок).

Згідно з вказаним порядком, а саме п. 2.3 медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО. Під час медичного обстеження особи, узятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров`я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування. У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я. Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Пунктом 2.6 даного порядку передбачено, що у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Про необхідність проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Якщо ж за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО (п. 2.7 Порядку). Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи. Керівництво СІЗО організовує та забезпечує цілодобову охорону особи, узятої під варту, під час лікування у закладах охорони здоров`я відповідно до вимог нормативно-правових актів Міністерства юстиції, Міністерства охорони здоров`я.

Враховуючи викладене, як обвинуваченому ОСОБА_7 , так і обвинуваченому ОСОБА_5 , гарантоване право на отримання належної медичної допомоги, у порядку встановленим законодавством. При цьому, ані сторона захисту, ані обвинувачені, які утримуються під вартою, не позбавлені права як самостійно звертатись за отриманням медичної допомоги, так і звертатись до суду із скаргами на те, що в порушення вимог закону їм не забезпечується проведення медичного обстеження та не надається лікування за медичними показниками.

Підстав для зміни чи скасування запобіжного заходу на теперішній час не вбачається.

На підставі викладеного, дію запобіжного заходу, обраних відносно обвинувачених, а саме тримання під вартою, слід продовжити на строк, що не перевищує двух місяців.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 331 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Продовжити строк тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - до 28 січня 2017 року включно.

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 - про зміну запобіжного заходу - відмовити.

Продовжити строк тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - до 28 січня 2017 року включно.

Копію ухвали вручити сторонам кримінального провадження, направити уповноваженій особі за місцем ув"язнення.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та проголошено 02 грудня 2016 року о 13год.45 хвилин.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2