Дата документу 06.03.2017 Справа № 554/1410/17
№ 1кс/554/1803/17
№ 554/1410/17

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.03.2017 м. Полтава
Слідчий суддя Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Полтавській області підполковника юстиції ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000023 від 23.09.2016 року із правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 109 КК України про накладення арешту на майно,-

в с т а н о в и в:
02.03.2017 року до суду надійшло зазначене вище клопотання, яке погоджене з прокурором ОСОБА_4 .
Ініціатор клопотання просить слідчого суддю з метою збереження речового доказу накласти арешт на грошові кошти у розмірі 1120000 (один мільйон сто двадцять тисяч) гривень, які було вилучено 01.02.2017 року під час проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 22.02.2017 року у будинку АДРЕСА_1 , за місцем проживання та реєстрації ОСОБА_5 .

У судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 підтримав клопотання, просить його задовольнити з підстав викладених у ньому.

Власник майна ОСОБА_5 заперечив проти задоволення клопотання, зазначивши про законність походження вазаних вище грошових коштів, а саме отримання їх від підприємницької діяльності, якою займалися дружина його брата та він.

Заслухавши пояснення слідчого, власника майна, дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного висновку:

в даний час слідчим відділом Управління Служби безпеки України в Полтавській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0000023 від 23.09.2016 року із правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 109 КК України.
Із клопотання слідує, що З 2015 року по теперішній час невстановлені особи, члени Громадського руху «Український вибір Право народу», інших громадських організацій, гуманітарних груп, окремих територіальних громад, створених на території Полтавської області, в порушення статей 2, 5, 6, 132 та 133 Конституції України, Указу Президії Верховної Ради УРСР «Про затвердження Положення про порядок вирішення питань адміністративно-територіального устрою Української РСР» від 12.03.1981 р., Законів України «Про місцеві державні адміністрації», «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про Державний кордон України» та інших нормативних актів, шляхом створення так званих «народних органів місцевого самоврядування, місцевих громад», незаконно присвоюють владні повноваження органів влади та місцевого самоврядування, вчиняють дії з метою захоплення державної влади в Україні.

Так, фіксуються непоодинокі спроби дестабілізувати ситуацію в державі шляхом створення в областях альтернативних органів місцевого самоврядування, в тому числі реєстрації так званих «територіальних громад», як окремих суб`єктів публічного права у поєднанні з набуттям функцій органів місцевої влади, у тому числі безпосередньої участі вищевказаних осіб.

Вказані об`єднання на початку своєї антиконституційної діяльності створюються невеликою кількістю осіб, а згодом здійснюються заходи щодо розширення лав структури шляхом укладання з її новими членами «договорів про приєднання до тергромади», при цьому намагаються зареєструватися в органах юстиції як «орган влади». Основною метою їх діяльності є створення умов для реєстрації майнових прав, так званих «народних підприємств», самооподаткування, тощо. У деяких випадках ці «територіальні громади», створюються для самоправного «управління майном комунальної власності, землями та іншими природними ресурсами», що знаходиться в межах територіальної одиниці.

Для реалізації вказаних намірів лідери об`єднань, шляхом підміни понять та довільного трактування норм українського законодавства (ст.ст. 5, 7, 13, 38 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 3, 6, 9, 14 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. 5 Закону України «Про добровільне об`єднання громад») обирають так званих «уповноважених із земельних питань, житлово-комунального господарства, транспорту, інфраструктури» та уповноважують себе на здійснення різного роду правочинів від імені громади адміністративної одиниці.

В подальшому, внаслідок невизнання членами так званих «територіальних громад» органів державної влади та місцевого самоврядування, вони намагаються реалізувати механізми ухилення від сплати податків шляхом реєстрації так званих «народних підприємств», та «народних підприємців», здійснюють спроби заволодіння землею шляхом видачі документів невстановленого зразка, створюють «паралельні органи влади» - так звану «транспортну реєстраційну службу народу України», до функцій якої мало входити надання послуг з розмитнення, постановки на облік транспортних засобів, видачі реєстраційних документів, водійських посвідчень та номерних знаків, «народну міліцію» (виконання правоохоронних функцій) тощо.

Також встановлено, що тісні контакти членів зазначених об`єднань, організація спільних нарад та обмін документами вказує на їх скоординований характер, а їхні дії спрямовано на дестабілізацію ситуації в Україні для подальшої її федералізації.

Встановлено, що в м. Лубни Полтавської області функціонує так звана «територіальна громада м. Лубни», «уповноваженим у справах» якої є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Лубни Полтавської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час проведення обшуку за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_5 встановлено та вилучені документи щодо діяльності так званої «територіальної громади м. Лубни», у тому числі «свідоцтва народного підприємця» та інші документи, які свідчать про безпосередню участь ОСОБА_5 у протиправній діяльності так завної « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

22.02.2017 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтава надано дозвіл на проведення обшуку за місцем реєстрації ОСОБА_5 у житлових і нежитлових приміщеннях за адресою: АДРЕСА_1 з метою виявлення та вилучення речей, предметів, а саме: електронно обчислювальне обладнання, за допомогою яких можливий доступ до мережі Інтернет та яке може зберігати матеріали в електронному вигляді, засоби мобільного зв`язку, сім карти мобільних операторів, записники з нотатками та інші зразки писемності ОСОБА_5 , матеріальні носії інформації, в яких містяться сліди вчинення злочину, документальні матеріали щодо створення та функціонування так званих «територіальних громад», печатки так званих «територіальних громад».

01.03.2017 року у ході проведеного обшуку на підставі вказаної вище ухвали за місцем проживання ОСОБА_5 виявлено та вилучено грошові кошти у розмірі 1120000 грн.

01.03.2017 року постановою старшого слідчого в ОВС слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Полтавській області підполковника юстиції ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 1120000 грн. визнано речовим доказом у кримінальному 0000023 від 23.09.2016 року.
Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з положеннями Конституції України та Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.) (далі Конвенція) учасником яких є Україна. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Втручання має бути законним, тобто здійснене на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (foreseeable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та в окремих осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Зазначені міжнародні гарантії прав людини на недоторканість житла, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя, недоторканість прав власності нормативно визначені в Конституції України та є, відповідно до положень ст.2 КПК України загальними засадами кримінального провадження.

Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що вилучені грошові кошти можуть мати значення для справи, оскільки можуть бути набуті злочинним шляхом, отримані за рахунок доходів від вчиненого кримінального правопорушення.

Окрім цього, у судовому засіданні ОСОБА_5 не надав слідчому судді переконливих доказів щодо джерела отримання ним грошових коштів. Сам факт зайняття підприємницькою діяльністю останнім, а також близькими його особами не може свідчити про їх законне отримання, оскільки не надано доказів щодо походження цих грошових коштів.

З урахуванням викладеного, вважаю, що клопотання підлягає до задоволення.
Керуючись ст.170 КПК України,слідчий суддя,-
у х в а л и в:
клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Полтавській області підполковника юстиції ОСОБА_3 у кримінальному провадженні
№ 0000023 від 23.09.2016 року із правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 109 КК України задовольнити.
Накласти арешт на грошові кошти у розмірі 1120000 (один мільйон сто двадцять тисяч) гривень, які було вилучено 01.02.2017 року під час проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 22.02.2017 року у будинку АДРЕСА_1 , за місцем проживання та реєстрації ОСОБА_5 .

Контроль за виконанням ухвали покласти на старшого слідчого в ОВС слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Полтавській області підполковника юстиції ОСОБА_3 .
Особа, яка не була присутня при розгляді питання про арешт майна, має право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Полтавської області протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особою, яка не була присутня у судовому засіданні в цей же строк з моменту отримання її копії.

Слідчий суддя: ОСОБА_1
Повен текст ухвали виготовлено та проголошено 09 березня 2017 року.