Справа №478/223/14-к 27.06.2017

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000768

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великоолександрівка Казанківського району Миколаївської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 121, ч.1 ст. 126 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочину.

ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Захисник просить вирок скасувати в частині визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати невинуватим за ч.2 ст. 121 КК України та виправдати. В іншій частині просить вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апелянт вважає, що вирок підлягає скасуванню внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що стороною обвинувачення не доведено наявності у ОСОБА_6 умислу на спричинення ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень. Просить врахувати показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 (батька) про те, що між обвинуваченим та ОСОБА_8 не було неприязних стосунків, а, навпаки, обвинувачений захищав ОСОБА_8 від побоїв, які їй спричиняв ОСОБА_11 .

На думку апелянта, відсутні докази на підтвердження факту спричинення ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, а також не надано доказів спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, від яких остання померла, саме ОСОБА_6 .

Вважає, що дані протоколу огляду місця події про виявлення трупу без ознак насильницької смерті, а також висновки судово-медичної експертизи №166 від 13.01.2014 р. про наявність у потерпілої тілесних ушкоджень, які виникли за 2-4 та 6-9 днів до смерті, не підтверджують факт нанесення ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень саме 30.11.2013 р.

Оспорює висновки суду про те, що події, які інкримінуються обвинуваченому, мали місце 30.11.2013 р. о 14 годині, та зазначає, що у вироку відсутні посилання на докази, на яких ґрунтується цей висновок.

Посилаючись на показання допитаних судом свідків, зазначає, що не встановлено жодного свідка, який би бачив, що ОСОБА_6 заподіяв ОСОБА_8 удар в область живота, або інші тяжкі тілесні ушкодження, а досліджені судом письмові докази не доводять вини ОСОБА_6 .

Зазначає, що під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_8 та її співмешканець ОСОБА_11 постійно зловживали спиртними напоями, не працювали, часто билися. Двері до їх помешкання ніколи не зачинялися, будь-хто міг увійти до будинку без перешкод.

Просить врахувати показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які пояснили, що вже 29.11.2013 р. ОСОБА_8 почувалася дуже погано, з ліжка не вставала та скаржилася на болі в животі. Крім того, жоден зі свідків не вказав, що чув безпосередньо від ОСОБА_8 скарги на ОСОБА_6 з приводу спричинення їй тілесних ушкоджень. Свідок ОСОБА_13 пояснив, що на його запитання ОСОБА_11 пояснив, що йому невідомо, хто побив ОСОБА_8 .

Посилається на показання свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що 30.11.2013 р. він разом з ОСОБА_6 прийшов до помешкання потерпілої, і що ОСОБА_11 наполягав, щоб вони не підходили до ОСОБА_8 .

На думку апелянта, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_11 , знаючи, що його співмешканка ОСОБА_8 кілька днів погано себе почуває, в тому числі і ввечері 30.11.2013 р., не вжив заходів щодо здійснення медичної допомоги.

Просить врахувати, що в суді свідок ОСОБА_12 спростувала показання свідка ОСОБА_15 про те, що нібито вона ( ОСОБА_16 ) розповідала ОСОБА_15 про те, що зі слів ОСОБА_8 її побив ОСОБА_6 .

Як вважає апелянт, аналіз показань допитаних судом першої інстанції свідків вказує на те, що показання свідків не підтверджують вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину.

Зазначає, що в основу вироку покладені докази, які є недопустимими, зокрема: протокол проведення слідчого експерименту від 04.12.2013 р. та протокол огляду місця події, оскільки ці слідчі дії проводив слідчий ОСОБА_17 , якому не було доручено проведення досудового розслідування.

Також вважає неналежним та недопустимим доказом висновок судово-медичної експертизи № 166 від 13.01.2014 р. Зазначає, що в суді не доведено, що розрив селезінки мав травматичний характер, і не можна виключати, що розрив селезінки відбувся внаслідок інфекційного захворювання, сильного фізичного навантаження або внаслідок падіння.

Звертає увагу на те, що висновок експертизи не містить посилання на методики, якими керувався експерт при проведенні дослідження. Однак, судом першої інстанції у допиті експерта за клопотанням сторони захисту відмовлено.

Зазначає, що в ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_8 увесь день 30.11.2013 р. перебувала у холодній кімнаті, а температура повітря у цей день перебувала у межах від +4 до +1 градусу Цельсія. Однак, ця обставина експертом не була врахована при дослідженні. Крім того, у ОСОБА_8 у брюшній порожнині виявлено 2800 мл рідкої крові та еластичні згустки, що може свідчити про підкапсульне ушкодження селезінки. Ця обставина може вказувати на те, що розрив селезінки міг бути задовго до смерті.

Також зазначає про неповноту проведення судово-медичного дослідження через недотримання експертом порядку та послідовності проведення експертизи, зокрема невиконання досліджень температури трупа, довжини тіла, щодо наявності виділень з носу, рота, вух, опису стану зубів, їх кількості, не проводилося фотографування трупа і ушкоджень, лабораторні дослідження проведені неповно, а висновок експерта не містить відповідей на всі поставлені експерту питання.

Вважає безпідставним врахування судом першої інстанції обставини, що обтяжує покарання, вчинення ОСОБА_6 злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки ця обставина доказами не підтверджується і про неї не зазначено в обвинувальному акті.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить вирок залишити без змін. Вважає, що надані стороною обвинувачення докази є допустимим, та обгрунтовано покладені в основу вироку
Встановлені судом першої інстанції обставини.
30.11.2013 року, близько 14:00 год., ОСОБА_6 разом зі своїм дядьком ОСОБА_18 прийшли до домоволодіння ОСОБА_8 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_1 . В той час, коли ОСОБА_6 та ОСОБА_18 зайшли до будинку, ОСОБА_8 лежала на ліжку та, коли вони зайшли до кімнати, ОСОБА_8 піднялася та сіла на ліжку.
Під час спілкування ОСОБА_6 та ОСОБА_18 почали вимагати, щоб вона віддала борг в сумі 70 грн, які вона була винна матері ОСОБА_18 . Після того, як ОСОБА_8 відмовилася повертати борг, ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_8 та, маючи умисел на спричинення останній тілесних ушкоджень, наніс їй один удар лівою рукою в область обличчя.
Після цього ОСОБА_18 вийшов з кімнати, та в цей час, коли останнього в кімнаті не було, ОСОБА_6 , реалізуючи злочинний намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, умисно наніс ОСОБА_8 не менше двох ударів кулаком лівої руки в область живота (селезінки), внаслідок чого останній було спричинено тяжкі тілесні ушкодження у виді гострої крововтрати в результаті внутрішнього черевного крововиливу на ґрунті травматичного розриву селезінки, що спричинили її смерть.
Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним в умисному вчиненні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілої, та його дії кваліфіковані за ч.2 ст. 121 КК України.
Крім того, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 26.11.2013 р., точного часу встановити в ході проведення досудового розслідування не представилось можливим, він, перебуваючи на території домоволодіння ОСОБА_8 , в АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи намір на умисне завдання ударів, побоїв наніс два удари в область голови, а саме лобу, в наслідок яких ОСОБА_8 було завдано фізичний біль і не спричинено тілесних ушкоджень.
Дії ОСОБА_6 в цій частині органами досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст. 126 КК України, як умисне завдання побоїв, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність доказів, які б підтверджували участь обвинуваченого у вчиненні даного злочину, та вичерпані можливості їх отримати. Тому прийняв рішення про виправдання ОСОБА_6 в цій частині обвинувачення за недоведеністю його у вчиненні даного злочину. Вирок суду в цій частині не оскаржується.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_5 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_7 , яка просила залишити вирок без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, повторно дослідивши обставини кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, повторно допитавши свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , а також експерта ОСОБА_22 , дослідивши докази, апеляційній суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи апелянта про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, позбавлені підстав, з огляду на наступне.

В суді обвинувачений ОСОБА_6 вину не визнав та пояснив, що 30.11.2013 р. він вживав спиртні напої з ОСОБА_18 , який є його дядьком, за місцем проживання останнього. ОСОБА_18 сказав, що потерпіла ОСОБА_8 не віддає гроші його матері, після чого вони удвох пішли додому до ОСОБА_8 .

Коли вони прийшли, ОСОБА_8 сиділа на дивані. ОСОБА_18 запитав у ОСОБА_8 за борг, і остання запевнила, що борг поверне. Він ( ОСОБА_6 ) вдарив потерпілу в обличчя рукою, а потім, коли ОСОБА_18 вийшов з кімнати, він залишився та вдарив ОСОБА_8 по плечах. Стверджував, що не наносив удар ОСОБА_8 в область живота.

Його покликав ОСОБА_18 , і вони вдвох повернулися додому до ОСОБА_18 , де вживали спиртні напої. Потім він знову пішов до ОСОБА_8 запитати з приводу боргу. ОСОБА_8 йому запропонувала віддати телевізор до того, як поверне борг. ОСОБА_8 написала розписку про те, що він в неї телевізор не забирав, а вона віддала його сама. Він пішов з телевізором до ОСОБА_18 і сказав, що ОСОБА_8 дала телевізор, а коли віддасть борг, то телевізор забере. ОСОБА_18 залишив телевізор у себе.

В той же день, ввечері зустрів ОСОБА_14 , який йшов до ОСОБА_8 , так як їй мав зателефонувати син о 19 год., а тому він разом теж пішов до останньої. Вдома був співмешканець ОСОБА_8 ОСОБА_23 , який сказав, що ОСОБА_8 спить. Вранці наступного дня від ОСОБА_21 дізнався, що ОСОБА_8 померла.

Аналогічні пояснення надав ОСОБА_6 при проведенні слідчого слідчого експерименту. Як вбачається з протоколу цієї слідчої дії від 09.01.2014 р., ОСОБА_6 продемонстрував, яким чином він наніс один удар правою рукою по щоці, після чого з кімнати вийшов ОСОБА_24 , та він наніс ще два удари кулаком ОСОБА_8 по спині в область хребта, внаслідок яких ОСОБА_8 залишалась в тому ж положенні. Після чого, він наніс ОСОБА_8 один удар правою рукою в область задньої частини голови.

Таким чином, обвинувачений підтвердив, що він заподіяв удари ОСОБА_8 , але заперечував удари в живіт.

Перевіривши показання обвинуваченого ОСОБА_6 , апеляційний суд дійшов висновку, що його твердження не відповідають фактичним обставинам, встановленим під час судового розгляду.

На думку апеляційного суду, вина ОСОБА_6 доведена доказами, які суд першої інстанції обгрунтовано поклав в основу обвинувального вироку.

В обгрунтування вироку судом першої інстанції обгрунтовано покладені показання свідка ОСОБА_6 , який пояснив, що 30.11.2013 р. приблизно о 16 год. у розмові з ОСОБА_6 , який є йому племінником, він повідомив останньому, що ОСОБА_8 не віддає борг матері. Потім він та ОСОБА_6 пішли до ОСОБА_8 , яка була у нетверезому стані та лежала на дивані. Коли вони прийшли, ОСОБА_8 не висловлювала скарги на стан свого здоров`я.

ОСОБА_8 присіла на дивані. Він запитав у ОСОБА_8 , коли вона віддасть гроші. На що потерпіла відповіла, що приїде батько, вона візьме в того гроші та віддасть матері. Після цього ОСОБА_6 вдарив потерпілу правою рукою по обличчю з лівої сторони. Він зробив зауваження ОСОБА_6 , сказав, що не потрібно її бити.

Після чого він (свідок) вийшов з кімнати, де перебувала ОСОБА_8 , та в іншій кімнаті побачив пляшку з горілкою та забрав її. З кімнати, де була ОСОБА_8 , він почув два звуки, схожі на «запотиличники». Він вийшов та його наздогнав ОСОБА_6 , і вони разом пішли додому. Потім ОСОБА_6 кудись пішов та, повернувшись, приніс телевізор та розписку ОСОБА_8 . При цьому, ОСОБА_6 сказав, що потерпіла дала телевізор, а коли поверне гроші, то вони віддадуть їй телевізор.

Як вбачається з протоколу слідчого експерименту від 04.12.2013 р., аналогічні пояснення надані свідком ОСОБА_18 при проведенні вказаної слідчої дії. Зокрема, свідок ОСОБА_18 показав, яким чином ОСОБА_6 наніс ОСОБА_8 один удар долонею в область щоки та підборіддя. Зазначив, що після цього удару він вийшов з кімнати, а ОСОБА_6 залишився стояти біля ОСОБА_8 . Пояснив, що коли він перебував в іншій кімнаті, почув характерні звуки, які нагадували удари, та по кількості два удари. Як саме ОСОБА_6 наносив удари, він не бачив (т.1, а.с. 14-19).

В суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_6 підтвердив, що в його присутності ОСОБА_6 вдарив ОСОБА_8 долонею в область обличчя.

Зазначив, що його показання в ході досудового розслідування та в суді про те, що під час його перебування в іншій кімнаті він чув звуки, характерні для ударів, не відповідають дійсності, та стверджував, що показання в цій частині його примусили надати працівники міліції.

Однак, як слідує з пояснень свідка ОСОБА_18 , зі скаргами на неправомірні дії працівників міліції він не звертався. Більш того, ці пояснення він надав в суді першої інстанції, а також під час досудового розслідування в присутності понятих та прокурора, тобто в обстановці, яка виключала на нього будь-який тиск. Крім того, про будь-який психологічний чи фізичний тиск в суді першої інстанції свідок пояснень не надавав.

За такого, апеляційний суд вважає, що з огляду на те, що ОСОБА_6 є племінником ОСОБА_18 , останній є заінтересованою особою, а тому його пояснення апеляційному суду в частині того, що його примусили надати показання про заподіяння ОСОБА_6 не менше двох ударів ОСОБА_8 в той момент, коли він вийшов з кімнати, апеляційний суд вважає такими, що не відповідають дійсності.

Та обставина, що саме ОСОБА_6 навмисно заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_8 , від яких настала смерть останньої, вбачається з показань свідка ОСОБА_11 , який суду першої інстанції пояснив, що 30.11.2013 р. він в денний час працював. Близько 18 години, коли прийшов додому, його співмешканка ОСОБА_8 лежала на ліжку на боку, ноги були підігнуті. ОСОБА_8 сказала, що її побив обвинувачений ОСОБА_25 . Після цього він пішов лагодити топорище, а близько 19 години прийшли ОСОБА_6 та ОСОБА_19 . Обвинувачений ОСОБА_6 відразу пішов, а ОСОБА_19 посидів з ним десь 5 хвилин та пішов, до ОСОБА_8 не заходив. Потім він підійшов до потерпілої та виявив, шо вона померла. Він пішов до сусідки викликати швидку допомогу. Також пояснив, що ОСОБА_25 втік, коли дізнався, що його розшукує міліція. Працівникам міліції він повідомив, що ОСОБА_8 побив ОСОБА_25 , оскільки потерпіла так йому сказала. Іноді бувало, що ОСОБА_25 бив його та ОСОБА_8 .

Під час апеляційного розгляду за клопотанням сторони захисту про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, прийнято рішення про повторний допит свідка ОСОБА_11 , але встановлено, що свідок помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Незважаючи на те, що повторний допит зазначеного свідка є неможливим, у апеляційного суду відсутні підстави вважати його показання неправдивими, як зазначала апелянт, оскільки свідок ОСОБА_11 допитаний безпосередньо в суді, в матеріалах кримінального провадження за допомогою технічного засобу ці показання зафіксовані, на них міститься посилання у вироку.

Окрім того, показання свідка ОСОБА_11 узгоджуються з іншими доказами.

Зокрема, та обставина, що 30.11.2013 р. свідок ОСОБА_11 був відсутній вдома, підтвердив в суді першої інстанції свідок ОСОБА_13 , який пояснив, що ОСОБА_11 працював у нього 30.11.2013 р. з 8.00 до 18.00 години. Наступного дня ОСОБА_11 у нього не працював, оскільки його співмешканка померла. Зі слів ОСОБА_11 , коли останній прийшов додому 30.11.2013 р., ОСОБА_8 була ще жива.

Також показання свідка ОСОБА_11 повністю співпадають з показаннями свідка ОСОБА_21 , яка в суді першої та апеляційної інстанцій пояснила, що 30.11.2013 р. близько 23 години до неї прийшов ОСОБА_11 та попросив викликати швидку допомогу. Вона відразу пішла до ОСОБА_8 та остання вже була мертва. Зі слів ОСОБА_11 їй відомо, що ОСОБА_11 повернувся додому ввечері, а ОСОБА_8 вже лежала та не вставала, і що ОСОБА_11 лагодив топорище, а ОСОБА_8 просила викликати швидку допомогу ще о 19 годині.

Допитаний під час апеляційного розгляду свідок ОСОБА_19 пояснив, що 30.11.2013 р. вранці бачив ОСОБА_6 , який разом з дядьком ОСОБА_18 вживали спиртні напої. Ввечері до його матері зайшла знайома та сказала, що ОСОБА_8 не встає. Тому він пішов до ОСОБА_8 , щоб дізнатися, що сталося. Коли він прийшов, ОСОБА_11 точив топорище. ОСОБА_8 була у кімнаті та стогнала. На його запитання, що сталося, ОСОБА_11 відповів: «Голубничі приходити та страшно її побили». Він порекомендував ОСОБА_11 викликати швидку допомогу та пішов. Наступного дня, вранці, він зустрів ОСОБА_6 , який повідомив, що ОСОБА_8 померла. Через декілька днів його викликали до міліції, а ОСОБА_25 від міліції сховався у лісосмузі.

Таким чином, свідок ОСОБА_19 пояснив, що ОСОБА_11 розповів про побиття ОСОБА_8 , яка скаржилася на ОСОБА_26 , тобто обвинуваченого ОСОБА_6 та його дядька ОСОБА_27 . В свою чергу, з показань ОСОБА_11 слідує, що ввечері 30.11.2013 р. ОСОБА_19 дійсно приходив, і ще до його приходу ОСОБА_8 сказала, що її побив обвинувачений ОСОБА_25 .

Таким чином, показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_19 співпадають та свідчать про те, що ОСОБА_11 ще 30.11.2013 р. ввечері повідомив ОСОБА_19 , що ОСОБА_28 побили «Голуби», тобто ОСОБА_26 .

При цьому, апеляційний суд враховує, що свідок ОСОБА_11 допитаний судом першої інстанції 11.03.1015 р. (т.2, а.с.70-72), а свідок ОСОБА_19 вперше допитаний лише апеляційним судом 01.06.2017р., оскільки за його поясненнями в період 2014-2015 р.р. він перебував в зоні АТО. Тобто, відсутні підстави вважати, що між свідками існувала змова на надання неправдивих показань.

Зазначене, на думку апеляційного суду, вказує на правдивість показань вказаних свідків, які узгоджуються між собою, що спростовує доводи апелянта в цій частині.

В суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_19 заперечував пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який під час досудового розслідування та в суді стверджував, що ще напередодні - 29.11.2013 р., він бачив, як ОСОБА_19 наніс один удар ногою в область живота ОСОБА_8 (т.2, а.с.30-36).

Ці пояснення ОСОБА_6 апеляційний суд розцінює як бажання уникнути кримінальної відповідальності, оскільки матеріалами кримінального провадження дана обставина не встановлена. Окрім того, як слідує з матеріалів кримінального провадження, органом досудового слідства також перевірялася версія щодо причетності до вчиненого злочину інших осіб, зокрема і ОСОБА_19 , який також запрошувався до районного відділу міліції.

Водночас, про причетність саме ОСОБА_6 до вчиненого злочину свідчить і та обставина, що він, як вбачається з показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_19 , у зв`язку із викликом до міліції, втік, а ОСОБА_19 добровільно пішов до міліції.

Крім того, під час судового розгляду перевірялася скарга ОСОБА_6 про застосування до нього незаконних методів слідства, яка не знайшла свого підтвердження. Як зазначено у постанові слідчого прокуратури Миколаївської області від 04.02.2014 р., під час проведення перевірки встановлено, що ОСОБА_6 переховувався від міліції з 01.12.2013 р. до 03.12.2013 р. у в`язку із викликом до міліції (т.2, а.с. 55-60).

Також, як слідує з показань свідка ОСОБА_11 , потерпіла ОСОБА_8 скаржилася 30.11.2013 р. на те, що її побили « ОСОБА_29 » (як називали ОСОБА_26 ), тобто скарг на ОСОБА_19 не висловлювала.

Хоча в суді ОСОБА_6 заперечував, що заподіяв удари ОСОБА_8 , внаслідок яких настала смерть потерпілої, але й не заперечував, що в присутності свідка ОСОБА_18 наніс удар ОСОБА_8 рукою в обличчя, а коли ОСОБА_18 вийшов, наніс ще кілька ударів по спині.

В свою чергу, свідок ОСОБА_18 пояснив, що 30.11.2013 р. особисто він тілесних ушкоджень ОСОБА_8 не заподіював, і що саме ОСОБА_18 в його присутності вдарив ОСОБА_8 , а потім, як він чув звуки, схожі на удари. Тобто, як слідує з показань свідка ОСОБА_18 , коли він вийшов з кімнати, саме ОСОБА_6 знову вдарив ОСОБА_8 .

Як вбачається з показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , 30.11.2013 р. в денний час ОСОБА_8 вдома перебувала одна, оскільки ОСОБА_11 працював у цей день у ОСОБА_13 .

Зазначену обставину не заперечували в обвинувачений ОСОБА_6 , а також свідок ОСОБА_18 , які пояснили, що коли вони прийшли 30.11.2013 р. до ОСОБА_8 , остання вдома була одна.

Пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що 30.11.2013 р. він один повертався до ОСОБА_8 , підтвердив в суді свідок ОСОБА_18 , який пояснив, що після повергнення ОСОБА_6 приніс телевізор та розписку від ОСОБА_8 .

Окрім того, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що коли він один прийшов до ОСОБА_8 , остання написала розписку і він забрав телевізор, підтверджуються даними протоколу огляду місця події від 04.12.2013 р., згідно якого в ході огляду домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_18 вилучено телевізор з розпискою, в якій вказано, що ОСОБА_8 віддає телевізор та забере його, коли поверне борг (т.2, а.с. 23-27).

З показань допитаних судом свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 вбачається, що ОСОБА_8 побоювалася саме ОСОБА_6 , який періодично бив як її, так і ОСОБА_11 . З цього приводу, кожен зі свідків робив зауваження ОСОБА_6 .

Водночас, в суді обвинувачений ОСОБА_6 заперечував зазначені показання свідків та стверджував, що ніколи не вчиняв насильницьких дій у відношенні ОСОБА_8 . Однак, окрім зазначених показань, пояснення ОСОБА_6 в цій частині спростовуються його же поясненнями про те, що з`ясовуючи у ОСОБА_8 питання, коли вона віддасть борг, він вдарив ОСОБА_8 по обличчю, а також по спині.

Отже, зазначене спростовує наведені апелянтом доводи про те, що ОСОБА_6 ніколи не бив ОСОБА_8 , а лише захищав від ОСОБА_11 .

Апеляційний суд також враховує показання свідка ОСОБА_18 , який в суді пояснив, що коли він та ОСОБА_6 прийшли до ОСОБА_8 , остання не скаржилася на стан здоров`я.

Проаналізувавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , ОСОБА_13 в їх сукупності, апеляційний суд вважає доведеною ту обставину, що 30.11.2013 р. у денний час саме ОСОБА_6 заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_8 .
Хоча апелянт посилається на дані протоколу огляду місця події від 01.12.2013 року, згідно якому в домоволодінні на ліжку виявлено труп ОСОБА_8 без ознак насильницької смерті (т.2, а.с. 3-11), однак висновки судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_8 вказують на наявність ознак насильницької смерті, а тому доводи апелянта в цій частині теж є безпідставними.
Так, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 166 від 13.01.2014 р., при дослідженні трупу ОСОБА_8 виявлені наступні тілесні ушкодження: синець в області підборіддя ліворуч; синець та два садна на його фоні в області правої орбіти; синці на тильній поверхні правої та лівої кистей та тильної поверхні нижньої треті правого та лівого передпліч; синці та садна в області передньої поверхні правого та лівого колінних суглобів та гомілок; травматичний розрив селезінки в області воріт; близько 2800 мл рідкої крові та еластичних її згортків в черевній порожнині.

Смерть ОСОБА_8 настала від гострої кровотечі в результаті внутрішньочеревної кровотечі на ґрунті травматичного розриву селезінки, та за критерієм небезпеки для життя відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Всі інші ушкодження, які виявлені при дослідженні трупу, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Характер зовнішніх ушкоджень (садна та синці), а також характер внутрішньочеревної травми, яка потягла смерть потерпілої, вказують на те, що всі виявлені ушкодження утворились в результаті дії якихось тупих твердих предметів (предмету).

Внутрішньочеревна травма, яка потягла смерть, утворилась в результаті не менш ніж одної ударної дії в область селезінки, можливо, в результаті удару (ударів) кулаком.

Пошкодження, які потягли смерть ОСОБА_8 , були спричинені приблизно за 8-12 годин до настання смерті, на що вказує стан крові в черевній порожнині та дані гістологічного дослідження.

Колір синця та ступінь загоєння саден в області правої орбіти свідчать про те, що вони утворились за 6-9 днів до настання смерті. Синець в області підборіддя, синці в області верхніх та нижніх кінцівок були спричинені за 2-4 дні до смерті (т.2, а.с. 37-41).

Під час апеляційного розгляду експерт ОСОБА_22 підтвердив зазначені висновки та пояснив, що внутрішньочеревна травма, яка потягла смерть потерпілої, могла утворитися внаслідок удару зі значною силою.

Також експерт пояснив, що виключити утворення цього тілесного ушкодження внаслідок падіння не можна. Однак, посилання апелянта на ці пояснення експерта є голослівними, оскільки під час проведення огляду місці події не виявлено предмета, на який потерпіла могла впасти та внаслідок чого у неї утворилося тілесне ушкодження у вигляді внутрішньочеревної травми.

Окрім того, як вбачається з висновків судово-медичної експертизи, при дослідженні трупу яких-небудь ушкоджень в міжлопаточній області та області хребта не виявлено. Зазначене спростовує показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він заподіяв удари ОСОБА_8 по плечах та в область задньої частини голови в той момент, коли свідок ОСОБА_18 вийшов з кімнати.

Доводи апелянта про те, що висновок судово-медичної експертизи є недопустимим доказом, що він не містить усіх відповідей на поставлені експертові питання, про те, що не дотримано методики її проведення, апеляційний суд вважає голослівними, оскільки цей висновок є достатньо вмотивованим.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що показанням свідка ОСОБА_12 надана невірна оцінка, і її показання спростовують висунуте обвинувачення, є безпідставними, оскільки у вироку відсутнє взагалі посилання на ці показання, а під час апеляційного розгляду стороною захисту клопотання про повторний допит цього свідка не заявлено.

Що стосується показань свідка ОСОБА_14 , то з наведених у вироку показань слідує, що 30.11.2013 р. близько 19 год він разом з ОСОБА_6 заходив до ОСОБА_8 , але та лежала на ліжку, не стогнала, і він вважав, що ОСОБА_8 п`яна.

Отже у вироку враховані ці показання, а посилання апелянта на те, що за показаннями свідка ОСОБА_14 , його не пускав до потерпілої свідок ОСОБА_11 , не відповідають дійсності.

Оцінивши наведені у вироку докази в їх сукупності, судом першої інстанції надана їм вірна оцінка, та правильно встановлено, що саме обвинувачений завдав ОСОБА_8 удар в область живота, внаслідок чого заподіяв внутрішньочеревну травму, від якої настала смерть потерпілої.

З огляду на наведене, судом першої інстанції правильно кваліфіковані дії ОСОБА_6 за ч.2 ст. 121 КК України, оскільки наведеними у вироку доказами підтверджена його вина в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілої.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких, а також дані про особу винного, який раніше не судимий.

Судом обгрунтовано визнано як обставину, яка обтяжує покарання, вчинення ОСОБА_6 злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки з пояснень ОСОБА_6 вбачається, що 30.11.2013 р. він ще зранку вживав спиртні напої, що підтвердили в суді свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Отже, доводи апелянта про необґрунтованість врахування зазначеної обставини, не є слушними.

Обвинуваченому призначено покарання відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України, за видом та за розміром яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, та є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 407, 424,425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року у відношенні ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3