АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/385/2017 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 3 ст. 185 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в
м. Олександрія Кіровоградської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , засуджений 03 листопада 2015 року Вишгородським районним судом Київської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3
ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України,
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в
с. Ворзель Київської області, зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_3 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3
ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України,
ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в
м. Києві, проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимий 30 червня 2010 року Оболонським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців та звільнений 04 грудня 2012 року по відбуттю строку покарання,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_10
захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за:

- ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк

3 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Вишгородського районного суду Київської області від 03 листопада 2015 року, більш суворим, призначеним цим вироком, остаточно ОСОБА_13 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Цим же вироком ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за:
- ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки

6 місяців;

- ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк

3 роки.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки та на нього покладено обов`язки, передбачені п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Цим же вироком ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки та на нього покладено обов`язки, передбачені п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Цивільний позов КП «Київський метрополітен» задоволено, стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 солідарно на користь КП «Київський метрополітен» в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 295 598 грн. 98 коп.
Крім того, стягнуто з ОСОБА_7 на користь КП «Київський метрополітен» в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 14 011 грн.
Судом вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою між собою з розподілом ролей, 03 січня 2015 року у нічний час, з проникненням у сховище, а саме в м. Києві з охоронюваної території КП «Київський метрополітен», таємно викрали, використовуючи заздалегідь приготовлені металеві щипці, з трансформаторів №№ 308, 308А джемперні перемички, загальною вартістю 14 011 грн., що належать КП «Київський метрополітен», якими розпорядилися на власний розсуд.

Крім того, 04 січня 2015 року у невстановлений слідством час ОСОБА_14 , діючи умисно, з корисливих мотивів, незаконно проникнувши на охоронювану територію ремонтної станції електродепо «Оболонь» КП «Київський метрополітен», повторно таємно, використовуючи заздалегідь приготовлені металеві щипці, викрав з трансформатору № 39Г джемперні перемички, загальною вартістю 14 011 грн., що належать КП «Київський метрополітен», якими розпорядився на власний розсуд.

Крім того, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою між собою з розподілом ролей, зі сховища, а саме з охоронюваної території КП «Київський метрополітен», шляхом незаконного проникнення, повторно таємно, використовуючи заздалегідь приготовлені металеві щипці, викрали майно, що належить КП «Київський метрополітен», розпорядившись ним на власний розсуд, а саме: 05 січня 2015 року у нічний час, з трансформаторів №№ 241, 243, 250Б - джемперні перемички, загальною вартістю 28 022 грн. та через недовгий проміжок часу в цей же день з трансформаторів № № 253, 253А - джемперні перемички, загальною вартістю 14 011 грн.; 06 січня 2015 року у невстановлений нічний час, з трансформатора № 308 - джемперні перемички, загальною вартістю 8 323 грн.; 11 січня 2015 року у невстановлений нічний час, з трансформаторів №№ 248А, 248Б - джемперні перемички, загальною вартістю 19 699 грн.; 12 січня 2015 року у невстановлений нічний час, з трансформаторів №№ 248А, 248Б - джемперні перемички, загальною вартістю 19 699 грн.; 18 січня 2015 року у невстановлений нічний час, з трансформаторів №№ 308, 308А - джемперні перемички, загальною вартістю 16 646 грн.; 19 січня 2015 року у невстановлений нічний час, з трансформаторів № № 277Г, 279 - джемперні перемички, загальною вартістю 16 646 грн.; 20 січня 2015 року у невстановлений нічний час,з трансформаторів №№ 239А, 241 - джемперні перемички, загальною вартістю 19 699 грн.; 21 січня 2015 року у невстановлений нічний час, з трансформатора № 279А - джемперну перемичку, вартістю 8 323 грн.; 26 квітня 2015 року у невстановлений нічний час, з трансформаторів №№ 241,243 - джемперні перемички, загальною вартістю 22 334 грн.; 26 квітня 2015 року у невстановлений нічний час,з трансформаторів № № 239А, 241 - джемперні перемички, загальною вартістю 22 334 грн.; 01 травня 2015 року у невстановлений нічний час, з трансформаторів №№ 279А, 281 - джемперні перемички, загальною вартістю 19 699 грн.; 02 травня 2015 року у невстановлений досудовим слідством нічний час,з трансформаторів № № 301, 301А - джемперні перемички, загальною вартістю 28 022 грн.; 04 травня 2015 року у невстановлений нічний час, з трансформатора №250А - джемперні перемички, загальною вартістю 14 011 грн.

Крім того, 02 травня 2015 року у невстановлений слідством час ОСОБА_14 і ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою між собою, перебуваючи в м. Києві на перегоні між станціями «Чернігівська - Дарниця» КП «Київський метрополітен», маючи умисел та повторне таємне викрадення чужого майна з проникненням у сховище, розподілили між собою злочинні ролі, відповідно до яких ОСОБА_8 проник на охоронювану територію КП «Київський метрополітен» і, використовуючи заздалегідь приготовлені металеві щипці, перерізав джемперні перемички, що належать КП «Київський метрополітен», загальною вартістю 14 011 грн. та перекинув їх через паркан ОСОБА_13 , але будучи поміченими, ОСОБА_14 та ОСОБА_8 , не довівши свій злочинний умисел до кінця, зникли з місця вчинення злочину.
Крім того, 13 травня 2015 року у невстановлений слідством час ОСОБА_14 , діючи повторно та за попередньою змовою зі ОСОБА_9 , маючи спільний умисел на таємне викрадення чужого майна зі сховища, скориставшись послугами метрополітену, доїхали до станції метро «Гідропарк» КП «Київський метрополітен», де вийшли за територію метрополітену, дійшли вздовж паркану до станції метро «Дніпро» КП «Київський метрополітен», де ОСОБА_14 відповідно до відведеної йому ролі заліз на паркан та перекусив, використовуючи заздалегідь приготовлені металеві щипці, колючий дріт огорожі, а ОСОБА_9 залишився під парканом, але їх дії були помічені воєнізованою охороною КП «Київський метрополітен», що не дало їм змоги закінчити свої злочинні дії до кінця, оскільки вони були зупинені працівниками міліції поблизу трансформатора № 261, що розміщений на колії № 1 сполученням станції метро «Дніпро - Гідропарк» КП «Київський метрополітен».

В апеляційній скарзі зі змінами прокурор Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 , оспорюючи вирок суду першої інстанції виключно в частині призначеного ОСОБА_8 і ОСОБА_9 покарання, просить скасувати у цій частині вирок та постановити новий, яким призначити ОСОБА_8 покарання: за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 3 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим - остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; а ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

За доводами апеляційної скарги, прокурор не погоджується виключно з висновком суду про можливість виправлення обвинувачених без відбування покарання, тобто в умовах застосування положень ст. 75 КК України.

Стверджує, що суд першої інстанції не дотримав вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, принцип індивідуалізації покарання та призначив як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_9 , неправильно застосувавши при цьому закон про кримінальну відповідальність, зокрема ст. 75 КК України, занадто м`яке покарання, яке не відповідає особам обвинувачених, ступеню тяжкості і суспільній небезпеці скоєних ним кримінальних правопорушень, а також наслідкам діянь, у тому числі й тим, які могли настати у результаті можливої аварії на коліях метрополітену.

На обґрунтування свого прохання, прокурор звертає увагу на те, що ОСОБА_9 , будучи раніше судимим, після реального відбування покарання у виді позбавлення волі, знову вчинив умисний злочин проти власності, отже на шлях виправлення не став, а, з огляду на те, що на момент вчинення злочину він суспільно-корисною працею не займався та законних шляхів отримання доходів не мав, бажання існувати у суспільстві за встановленими моральними правилами співжиття і своєю власною працею забезпечувати свої життєві потреби він також не має.

До того ж, при призначенні покарання ОСОБА_9 , як зазначає прокурор, судом не була врахована обставина, яка обтяжує покарання, рецидив злочинів.

Вважаючи, що суд безпідставно звільнив ОСОБА_8 від відбування призначеного у виді позбавлення волі покарання на підставі ст. 75 КК України, прокурор зазначає, що ОСОБА_8 брав участь в усіх (крім одного) епізодах злочинних діянь та навіть виступав організатором деяких з них, завдану своїми діями матеріальну шкоду, загальний розмір якої становить близько 300 0000 грн., не відшкодував, що залишилося поза увагою суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 та просив її задовольнити, заперечення обвинувачених та захисників щодо апеляційного прохання, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, за обставин, наведених у вироку, правильність юридичної кваліфікації вчинених ними діянь, зокрема ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у сховище, та за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у сховище, а також ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у сховище, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині, не переглядає їх відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

З цих же підстав не є предметом апеляційного перегляду вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та в частині рішення про цивільний позов.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, з огляду на апеляційні доводи прокурора, лише в частині призначеного ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно зі ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

За положеннями ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таке рішення має бути належним чином умотивовано.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та змісту вироку, при призначаючи ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі за вчинений ним незакінчений тяжкий злочин проти власності та звільняючи від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції урахував характер, ступінь тяжкості та фактичні обставини вчиненого ним злочину, відношення обвинуваченого до своїх дій та їх засудження, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують, особу обвинуваченого, який хоча раніше і судимий, але характеризується в цілому позитивно, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_9 заслуговує покарання у виді позбавлення волі у розмірі мінімальної межі санкції ч. 3 ст. 185 КК України та його виправлення можливе без реального відбування призначеного покарання.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не в повній мірі враховано попередню судимість ОСОБА_9 , який, на думку прокурора, не бажає стати на шлях виправлення, є безпідставними, оскільки судом було враховано, що ОСОБА_9 раніше судимий, водночас зазначене оцінено судом в сукупності з іншими даними про його особу та фактичними обставинами вчиненого ним злочину, який не призвів до настання негативних наслідків, а тому, як вважає колегія суддів, попередня судимість ОСОБА_9 в даному випадку не може бути перешкодою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

При цьому доводи прокурора про безпідставне неврахуванням судом обставини, яка обтяжує покарання, рецидиву злочинів, є непереконливими.

Так, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити відомості про обставини, які обтяжують покарання, і такі обставини згідно зі ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, при тому, що обов`язок доказування покладається на слідчого, прокурора.

За змістом ч. 2 ст. 67 КК України суд має право, залежно від характеру вчиненого злочину, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій цієї статті обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 7, 9, 10, 12, такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку. При цьому, рецидив злочинів, як обставина, яка обтяжує покарання, передбачений у п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України.

Між тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що в обвинувальному акті не було зазначено про наявність у ОСОБА_9 рецидиву злочинів, як обставини, що обтяжує його покарання, а тому суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, правильно і не послався у вироку на таку обставину, врахувавши при цьому особу винного, зокрема те, що він раніше судимий.

До того ж колегією суддів встановлено, що після звільнення з місць позбавлення волі у грудні 2012 року, відбувши покарання за попереднім вироком за вчинення злочину у сфері обігу наркотичних засобів, ОСОБА_9 досить тривалий час протиправних дій не вчиняв і в матеріалах провадження відсутні відомості, які б характеризували його за цей час негативно, а тому колегія суддів вважає, що твердження прокурора про те, що обвинувачений не став на шлях виправлення і його перевиховання можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства є лише припущенням.

На користь такого висновку свідчить і те, що, аналізуючи додатково надані обвинуваченим ОСОБА_9 у суді апеляційної інстанції документи, які характеризують його позитивно і спростовують твердження апеляційної скарги прокурора про не зайняття ним суспільно-корисною працею, можна зробити висновок, що ОСОБА_9 фактично довів своє щире каяття, став на шлях виправлення і на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому й відсутні підстави для висновку про те, що суд першої інстанції, звільнивши ОСОБА_9 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність.

Враховуючи наведене, апеляційні вимоги прокурора стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 не підлягають задоволенню.

Що стосується призначення покарання ОСОБА_8 , то суд першої інстанції, як це вбачається зі змісту вироку, вирішуючи питання про вид та розмір покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, відношення обвинуваченого до своїх дій, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття, відсутність обставин, що його обтяжують, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, працює, характеризується за місцем проживання і роботи позитивно, не перебуває на обліках у лікарів нарколога і психіатра та призначив йому покарання за вчинені злочини у виді позбавлення волі в мінімальній та наближеній до мінімальної межі санкцій інкримінованих йому злочинів, застосувавши на підставі ч. 1 ст. 70 КК України принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, що не оспорюється і прокурором.

В той же час висновок суду першої інстанції по можливість виправлення обвинуваченого без відбування цього покарання, на думку колегії суддів, є таким, що не відповідає матеріалам кримінального провадження і не узгоджується з умовами застосування інституту звільнення від покарання, передбаченими ст. 75 КК України.

Так, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи у вироку питання щодо звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, які кримінальним законом віднесені до категорії тяжких злочинів, конкретним їх обставинам, характеру та обсягу дій обвинуваченого, кількості епізодів злочинної діяльності та тривалості часу, протягом якого вчинювались злочини, наслідкам злочинних діянь у вигляді завдання матеріальної шкоди у загальному розмірі 295 598 грн., яка досі не відшкодована і жодних дій, направлених на її відшкодування, обвинуваченим до цього часу не здійснено.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи прокурора про те, що суд першої інстанції незаконно, без достатніх правових підстав, прийняв рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.

За таких обставин вирок суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України підлягає скасуванню з ухваленням відповідно до ст. 420 КПК України судом апеляційної інстанції в цій частині свого вироку.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів, на виконання вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які згідно ст. 12 КК України є тяжкими, конкретні обставини та роль обвинуваченого у їх вчиненні, кількість епізодів злочинної діяльності та розмір викраденого майна, яке належить до комунальної власності, дані про особу винного, які в цілому характеризують його позитивно, обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, відсутність обставин, що його обтяжують, та погоджується з тим розміром покарання, яке призначено ОСОБА_8 судом першої інстанції у виді позбавлення волі як за кожний злочин окремо, так і за сукупністю злочинів із застосуванням на підставі ч. 1 ст. 70 КК України принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, отже призначає обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке полягає в триманні в умовах ізоляції, буде необхідним і достатнім для досягнення його мети, а саме виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів як ним, так і іншими особами.

З огляду на викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 задовольнити частково

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року скасувати в частині призначеного ОСОБА_8 покарання.

Призначити ОСОБА_8 покарання:

- за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки,

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обраховувати з часу його фактичного затримання в порядку виконання цього вироку.

В решті вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_15