Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
Ухвала іменем україни 27 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене
від 10 грудня 2015року, за касаційними скаргами потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ухвалу Центрального районного суду
м. Миколаєва від 20 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 квітня 2016 року за обвинуваченням
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за тією ж адресою, такого, що не має судимості,
у вчиненні злочину, передбаченогоч. 1 ст. 140 КК,
в с т а н о в и л а:
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2016 року ОСОБА_10 звільнено від кримінальної відповідальності
за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі
п. 2 ч. 1 ст. 140 КК. Цивільні позови потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Орган досудового слідства обвинувачував ОСОБА_11 у тому, що він, обіймаючи посаду головного лікаря Миколаївського пологового будинку
№ 1 закладу перинатальної допомоги 2-го рівня, неналежно виконував свої службові обов`язки через недбале несумлінне ставлення до них, що спричинило настання тяжких наслідків, за таких обставин.
ОСОБА_10 , керуючи пологовим будинком № 1, не забезпечив взаємодії з медичними закладами вищої акредитації для забезпечення повноцінної медичної допомоги пацієнтці, не проконтролював роботи медичного персоналу й не організував і не надав жінці повноцінної спеціалізованої допомоги, яку може бути реалізовано за умови плідної співпраці акушерсько-гінекологічних закладів з іншими профільними службами.
30-го та 31 грудня 2008 року, не зважаючи на погіршення стану ОСОБА_12 , лікар-кардіолог упродовж п`яти днів для консультації, встановлення стану хворої, вирішення питань щодо лікування не викликався. Питання щодо госпіталізації до спеціалізованого відділення не вирішувалося, корекція лікування з моменту пологів попри погіршення стану породіллі
не проводилася, про що ОСОБА_10 був обізнаний під час звітів медичного персоналу.
Лише 31 грудня 2008 року приблизно о 15.20 год. ОСОБА_13 оглянув кардіолог і відзначив подальше погіршення стану хворої, рекомендував лікування та нагляд у палаті інтенсивної терапії у відділенні кардіології міської лікарні № 1.
О 16:30 год. стан ОСОБА_12 погіршився і потребував нагляду та лікування в реанімаційному відділенні. Стан жінки було відмічено як тяжкий. За висновком огляду кардіолога хвору в присутності головного лікаря ОСОБА_10 було відправлено і госпіталізовано до кардіологічного відділення міської лікарні № 1.
Того ж дня приблизно о 17:05 год. на непристосованому для госпіталізації легковому автомобілі без медичного супроводу
ОСОБА_13 було доставлено й госпіталізовано до відділення реанімації Миколаївської міської лікарні № 1.
Стан ОСОБА_12 при надходженні до реанімації був вкрай тяжкий, реанімаційні заходи позитивного ефекту не дали і близько 17.35 год. було зафіксовано біологічну смерть жінки.
Апеляційний суд залишив без зміни ухвалу місцевого суду щодо ОСОБА_10 .
У касаційних скаргах потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8
та ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просять скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Мотивуючи свої касаційні скарги, потерпілі зазначають, що ОСОБА_10 вчинив умисний злочин, і його дії слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 135 КК, на що не звернув уваги апеляційний суд і всупереч вимогам ст. 419 КПК залишив ухвалу місцевого суду без зміни.
У запереченні на касаційні скарги прокурор, посилаючись
на безпідставність викладених у них доводів, просить залишити без зміни постановлені у кримінальному провадженні судові рішення, а касаційні скарги потерпілих без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 , котрий просив залишити без задоволення касаційні скарги потерпілих, пояснення прокурора, який вважав, що судові рішення є законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційних скаргах та запереченні на них, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, питання, зазначені в касаційних скаргах потерпілих щодо неповноти досудового розслідування, не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
Відповідно до обвинувального акта, який із матеріалами кримінального провадження надійшов до Центрального районного суду м. Миколаєва, орган досудового слідства обвинувачував ОСОБА_10 у тому,
що він протягом грудня 2008 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 140 КК.
На момент проведення судом підготовчого судового засідання передбачені ч. 1 ст. 49 КК строки минули. У звязку з цим ОСОБА_10 заявив клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності.
Суд відповідно до приписів ч. 4 ст. 286 КПК розглянув клопотання і, керуючись вимогами п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК про можливість закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4, 8
ч. 1 або ч. 2 ст. 284 КПК, прийняв рішення про задоволення такого клопотання щодо обвинуваченого.
Згідно з ч. 2 ст. 288 КПК при вирішенні питання про звільнення
від кримінальної відповідальності суд зобовязаний зясувати думку потерпілого щодо можливості прийняття такого рішення.
Однак думка учасників судового провадження щодо звільнення
від кримінальної відповідальності особи, яка не заперечує проти такого звільнення, не може вплинути на прийняття рішення про звільнення її від кримінальної відповідальності, оскільки прийняття такого рішення є не правом суду, а є його обовязком. Такі рекомендації судам надано постановою Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року
№ 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», зокрема її п. 8.
За наведених обставин рішення місцевого суду про закриття провадження щодо обвинуваченого на підставі ст. 44, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК ґрунтується на законі, а судові рішення щодо ОСОБА_10 є законними, обґрунтованими та мотивованими, і підстав для їх скасування колегія суддів не вбачає.
Рішення про закриття провадження щодо обвинуваченого у підготовчому засіданні, що, як зазначалося, ґрунтується на законі, унеможливило проведення судового розгляду.
Доводи, зазначені потерпілими в касаційних скаргах про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 140 КК, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки законодавцем не передбачено можливості оголошення прокурором обвинувального акта, ознайомлення учасників судового провадження з матеріалами кримінального провадження та зміни обсягу обвинувачення у підготовчому судовому засіданні.
Розгляд питання щодо предявленого цивільного позову також вирішується під час судового розгляду. Закриття провадження на підставі

п. 2 ч. 1 ст. 49 КК не позбавляє потерпілих можливості звернутися до місцевого суду з позовом у порядку цивільного судочинства.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду наведено переконливі мотиви прийнятого рішення, дано вичерпну відповідь на доводи апеляційної скарги потерпілих. Ухвала апеляційного суду відповідає вищевказаним вимогам процесуального закону.
Істотних порушень кримінального процесуального закону колегія суддів не виявила.
Керуючись статтями 434, 436, 438, 441, 442 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 лютого

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 квітня 2016 року щодо ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційні скарги потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без задоволення.
Ухвала касаційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3