АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
.[1]
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря ОСОБА_4 ,
учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
виправданого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва матеріали кримінального провадження № 0010657 від 12.09.2013 року по обвинуваченню
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Раздара Зенгеланського району Республіки Азербайджан, зареєстрованого та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.197-1 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2016 року,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2016 року ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України.
По справі вирішено питання про речові докази.
За вироком суду ОСОБА_6 визнаний невинуватим та виправданий за обвинуваченням у тому, що він приблизно 01.11.2010 року, в денний час, знаходячись на земельній ділянці, яка перебуває у володінні Київської міської ради, загальною площею 500 метрів квадратних на прибережено-захисній смузі озера «Лебедине» по проспекту Бажана у Дарницькому районі міста Києва, на відстані 7 метрів від урізу води, не маючи права на володіння чи користування даною ділянкою, всупереч вимогам ст.ст.60, 61, 116, 124, 125, 126 Земельного кодексу України, умисно, з корисливих спонукань, з метою самовільного будівництва будівлі, завіз будівельні матеріали, та розмістив їх там, тим самим самовільно зайняв зазначену вище земельну ділянку, яка належить Київській міській раді.

Знаходячись за зазначеною вище адресою, ОСОБА_6 в період часу з 10.11.2010 року по 14.03.2011 року організував розривання траншеї площею близько 20 квадратних метрів для облаштування каналізації та складання побутових та будівельних відходів на площі 50 квадратних метрів. В подальшому ОСОБА_6 , без затвердженого проекту, не маючи відповідних дозвільних документів, самовільно побудував на цій же земельній ділянці одноповерхову дерев`яну будівлю, з метою використання її в подальшому під заклад громадського харчування.

Згідно розрахунку, проведеного Державною екологічною інспекцією в місті Києві, сума нанесених державі збитків внаслідок самовільного знесення зелених насаджень газону площею 500 квадратних метрів, розміщення об`єкта будівництва площею 240 квадратних метрів, розриття траншей площею 20 квадратних метрів та складання відходів на площі 50 квадратних метрів на земельній ділянці на прибережно-захисній смузі озера «Лебедине» по проспекту Бажана у Дарницькому районі міста Києва при проведенні будівельних робіт ФОП ОСОБА_6 становить 17 300 грн., що не є значною шкодою.

В поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок суду скасувати в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд при визнанні ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину не врахував, що його вина підтверджується доказами, зібраними у ході досудового розслідування, які визнані судом належними і допустимими.

Вважає, що суд безпідставно прийшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, у зв`язку з тим, що його діями не завдано значної шкоди. Зазначає, що об`єктом злочину, що полягає у самовільному будівництві будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці, є встановлений законодавством порядок будівництва на земельних ділянках відповідних об`єктів (будівель, споруд). Таке самовільне будівництво полягає у веденні на самовільно зайнятій земельній ділянці без належного дозволу будівельних робіт та виконанні монтажних робіт зі спорудженням нового об`єкту будівлі чи споруди. Вважає, що склад злочину наявний незалежно від розміру шкоди, завданому законному володільцю або власнику. Звертає увагу, що у диспозиції статті 197-1 КК України самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці, зазначеній у частині першій цієї статті, означає, що земельна ділянка є місцем самовільного будівництва та не належить до земель, визначених частиною другою цієї статті.

Таким чином, зі змісту вказаної кримінально-правової норми випливає, що злочином визнається самовільне будівництво будівлі (споруди) не лише за умови, що самовільне зайняття земельної ділянки заподіяло значну шкоду.

Звертає увагу на допущені судом суперечності у вироку, оскільки, посилаючись на показання свідків та інші докази, фактично стверджуючи про вчинення ОСОБА_6 злочину, суд при винесенні рішення дійшов висновку, що в діях обвинуваченого відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України.

За наслідками апеляційного розгляду просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 350 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 950 гривень.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просив її задовольнити, виправданого ОСОБА_6 і його захисника, які заперечували проти апеляційних доводів прокурора та вважали рішення суду законним і обґрунтованим, дослідивши за клопотанням учасників судового провадження матеріали кримінального провадження та проаналізувавши апеляційні доводи, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні. За клопотаннями учасників судового провадження суд повторно дослідив обставини, встановлені під час кримінального провадження, та докази.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями статті 94 КПК України визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з ч.1 ст.368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, крім іншого, повинен вирішити: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений.

Суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ, наданий як стороною обвинувачення, так і стороною захисту з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що в його діянні є склад злочину, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим, з огляду на наступне.

Згідно з п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що інкримінований йому злочин, передбачений ч.3 ст.197-1 КК України, є злочином із матеріальним складом, а тому для встановлення об`єктивної сторони цього злочину слід встановити не тільки самовільне зайняття земельної ділянки, але й настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення її власнику чи законному володільцю значної шкоди, розмір якої визначено у примітці до ст.197-1 КК України та на час вчинення злочину становив не менше 47050 грн. Оскільки завдана діяннями ОСОБА_6 шкода є меншою від 47050 грн., тобто не є значною, відсутня і об`єктивна сторона злочину, як його обов`язкова складова, а відповідно і склад злочину.
З таким висновком також погоджується суд апеляційної інстанції.

Не спростовується цей висновок і доводами прокурора про те, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується доказами, зібраними у ході досудового розслідування, які визнані судом належними і допустимими, оскільки суд ухвалив рішення про виправдання ОСОБА_6 лише з наведених вище підстав, які не спростовуються наданими стороною обвинувачення доказами, на які прокурор посилається у поданій апеляційній скарзі та які досліджувалися в суді апеляційної інстанції.
Що стосується апеляційних доводів прокурора про те, що склад злочину, передбачений ч.3 ст.197-1 КПК України, наявний незалежно від розміру шкоди, завданому законному володільцю або власнику, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та розцінює як неправильне тлумачення прокурором закону (диспозиції ст.197-1 КК України), яке суперечить його точному змісту.

Зокрема, диспозиція частини 3 статті 197-1 КК України передбачає відповідальність за самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці, зазначеній у частині першій цієї статті.

У свою чергу частина 1 статті 197-1 КК України передбачає відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику.

Приміткою до цієї статті встановлено, що шкода, передбачена частиною першою цієї статті, визнається значною, якщо вона у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Таким чином конструкція норми ч.3 ст.197-1 КК України визначає не тільки об`єкт злочину самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці, зазначеній у частині першій цієї статті, але і наявність такої обов`язкової ознаки як завдання значної шкоди її законному володільцю або власнику.

Крім цього, суд врахував, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, а саме у самовільному будівництві будівлі на самовільно зайнятій земельні ділянці, хоча до цього уже був притягнутий до адміністративної відповідальності у виді штрафу за ці ж дії, тобто за це ж самовільне будівництво на цій же самовільно зайнятій земельній ділянці, що є порушенням принципу «non bis in idem», викладеного у ст.4 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Гардингер проти Австралії», «Фішер проти Австрії» та «Сергій Золотухін проти Росії».
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, діючи у відповідності до вимог закону, надавши оцінку кожному доказу сторони обвинувачення окремо та в сукупності з іншими доказами, обґрунтовано дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 з підстав, наведених у вироку.

Апеляційним переглядом не встановлено неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а його висновки відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

З урахуванням наведеного, колегія суддів залишає виправдувальний вирок суду без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2016 року, яким ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.197-1 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 без задоволення.

Касаційна скарга на дану ухвалу суду може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_________________ ________________ _______________ ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/343/2017
Категорія КК: ст.197-1
Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_9