АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/498/17 Справа № 202/5441/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000567 від 13 липня 2016 року за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 , прокурора, яка приймала участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції- ОСОБА_11 , на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Жовті Води Дніпропетровської області, українця, громадянина України, освіта вища, неодруженого, працюючого директором ТОВ "Перспективи Плюс", раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора: ОСОБА_12

потерпілого: ОСОБА_13

потерпілої: ОСОБА_8

представника потерпілих: ОСОБА_10

обвинуваченого: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому основне покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на один рік і шість місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави за проведення автотехнічної експертизи 703,68 гривень і експертизи технічного стану автомобіля 703,68 гривень.

Цивільні позови ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , залишено без розгляду.

Арешт накладений на автомобіль "Chevrolet Lacetti", реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2008 року випуску згідно ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2016 року - скасовано.

Згідно вироку, обвинувачений ОСОБА_7 , 12 липня 2016 року близько 19 години 55 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем "Chevrolet Lacetti" реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_7 , здійснював рух по пр. Слобожанському з боку вул. Василя Сухомлинського в напрямку вул. Байкальської в Індустріальному районі у м. Дніпро.

Під час руху, навпроти будинку №106 на пр. Слобожанському у м. Дніпро, водій автомобіля "Chevrolet Lacetti" реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , рухаючись з перевищенням допустимої швидкості руху, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким зупинились транспортні засоби, що рухались по сусідніх смугах, щоб надати дорогу пішоходу ОСОБА_14 , яка рухалась по пішохідному переходу з право на ліво відносно напрямку руху вказаних автомобілів, не зменшив швидкості та не зупинився щоб дати дорогу пішоходу. У результаті чого скоїв наїзд правою бічною поверхнею керованого ним автомобілю "Chevrolet Lacetti" реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_14 .

Своїми діями обвинувачений ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3б), 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких:

п.1.3: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих правил, а також бути взаємно ввічливими»,

п.1.5: «Дії чи бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху,загрожувати життю або здоров`ю громадян,завдавати матеріальних збитків»,

п.2.3(б) «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»,

п. 18.1: « Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»,

п.18.4: « Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються у сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити ( відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення п. 18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України обвинуваченим ОСОБА_7 знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_14 від механічної дії тупих твердих предметів або при ударі об такі, при дорожньо-транспортній події спричинено тілесні ушкодження , що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, оскільки знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілої.

Смерть потерпілої ОСОБА_14 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 , близько 20 години 00 хвилин, у автомобілі швидкої медичної допомоги, біля КЗ «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня м. Дніпро» ДОР від сумісної тупої травми тіла у вигляді переломів кісток скелету та пошкодження внутрішніх органів, яка ускладнилась шоком.

В апеляційній скарзі захисних обвинуваченого ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року змінити в частині основного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Захисник зазначає, що судом першої інстанції визнано обставинами пом`якшуючими покарання відповідно до ст. 66 КК України щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 та добровільне відшкодування завданого збитку.

Апелянт у своїй апеляційній скарги вказує на те, що судом першою інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 працює, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, до кримінальної та адміністративної відповідальності жодного разу не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, активно приймає участь у громадській діяльності, а саме волонтерської діяльності, надаючи допомогу військовослужбовцям Збройних Сил України, має на утриманні батька - ОСОБА_7 інваліда другої групи.

Однак в той самий час судом першої інстанції при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі не враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 з дитинства страждає на важкі хронічні захворювання, а саме - гіпофізарно-гіпоталамічний синдром IIIст., гіпертонічна хвороба, псоріаз, які потребують постійного лікування для збереження їх в стані ремісії. Перебування у місцях позбавлення волі без постійного лікування призведе до значного погіршення стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 та призведе до незворотних наслідків.

Під час розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_7 є безпечним для суспільства, працює, має стійкі соціальні зв`язки, а отже для досягнення мети виправлення не потребує ізоляції від суспільства.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_10 в інтересах потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 просить вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року скасувати, винести свій вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому основне покарання без застосування ч. 1 ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком не менше, ніж 5 років.

В решті вирок залишити без змін.

Крім того, просив дослідити в судовому засіданні матеріали, що характеризують засудженого ОСОБА_7 (довідку на батька-інваліда) та розписку потерпілих про отримання матеріальної допомоги на поховання.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат зазначив, що приймаючи рішення про застосування до ОСОБА_7 положень ч.1 ст.69 КК України, суд невірно вказав, що однією з двох обставин, які пом`якшують покарання та яка впливає на застосування положень ч.1 ст.69 КК України, є добровільне відшкодування завданого збитку.

Представник потерпілих вважає, що дійсно, ОСОБА_7 добровільно відшкодував витрати на поховання загиблої, про що потерпілі зазначили під час судового розгляду. Але, жоден з потерпілих не вказував на те, що обвинуваченим повністю відшкодовано матеріальну шкоду, про що описується у вироку.

Крім цього, до шкоди, що спричинена потерпілим, також віднесена і моральна шкода, на відшкодування якої ними були подані цивільні позови. В ході розгляду справи, коли прокурором було заявлено клопотання про призначення морально-психологічної експертизи, потерпілими було прийнято рішення про залишення своїх позовів без розгляду, щоб не затягувати розгляд справи по суті та розглянути її найскорішим шляхом. Зазначає, що потерпілі не відмовились від заявленої моральної шкоди, а відстрочили термін звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди. Своїми такими діями потерпілі обвинуваченому та суду дали зрозуміти, моральна шкода спричинена, але не відшкодована. Вказує, що до дати подання апеляційної скарги моральну шкоду добровільно не відшкодовано, обвинувачений ОСОБА_7 не відшкодував жодної гривні від тієї моральної шкоди, про яку заявляли потерпілі, хоча був присутнім у судових засіданнях і був згодний, що моральну шкоду він спричинив, він буде її відшкодовувати, але не в такому розмірі, як заявлено потерпілими.

Таким чином, представник потерпілих зазначає, що судом невірно при застосуванні ч.1 ст.69 КК України взята до уваги така обставина, як добровільне відшкодування завданого збитку, оскільки цей збиток, окрім витрат на поховання, включає і моральну шкоду, яку не було відшкодовано.

Крім цього, вказує, що обставини, які враховуються при застосуванні ч.1 ст.69 КК України, повинні не тільки пом`якшувати покарання, але ще й істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого злочину. Вважає, що судом не наведено та необґрунтовано, яким чином щире каяття та відшкодування шкоди на поховання загиблої істотно знижує ступінь тяжкості розглянутого конкретного злочину.

Також, апелянт зазначає, що судом необґрунтовано враховано як обставину, що позитивно характеризує обвинуваченого, що ОСОБА_7 має на утриманні батька - інваліда другої групи. ОСОБА_7 надав суду довідку про те, що в нього є батько, який має другу групу інвалідності, але обвинуваченим не було надано доказів, що обвинувачений матеріально, або якимось іншим чином утримує батька. Судом не встановлювалось, а обвинуваченим не надавались документи, які б підтверджували, що ОСОБА_7 не має брата (сестри), тобто що ОСОБА_7 є єдиною дитиною у родині, і тільки він може допомагати батькові-інваліду.

Також, зазначає, що згідно чинного законодавства, інваліди другої групи отримують від держави грошову допомогу для свого утримання і оскільки батько обвинуваченого - інвалід другої групи, отримує таку допомогу, то не може знаходитись на повному утриманні свого сина - ОСОБА_7 .

Зазначає, що метою покарання, окрім іншого, є профілактичний характер, тобто покарання конкретній особі призначається в такому розмірі, щоб суспільство було обізнано, які обмеження буде нести людина за скоєння того чи іншого злочину. Вважає, що в даній справі ця складова мети покарання не буде достатньо досягнута, виходячи з того, що ДТП мала місце на середині дорозі зі жвавим рухом та у світлий час доби, наїзд на пішохода стався на пішохідному переході, позначеному яркою червоно-білою розміткою «зебра».

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року скасувати в частині призначення додаткового покарання, постановити свій вирок, яким призначити ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк 3 роки.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасування у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та як наслідок невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вважає, що призначаючи обвинуваченому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки суд не надав належної оцінки наслідкам кримінального правопорушення у вигляді смерті потерпілої.

Зазначає, що таке додаткове покарання є м`яким та недостатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення нових злочинів.

Вислухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які вважали, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих не підлягають задоволенню, просили апеляційну скаргу захисника обвинуваченого задовольнити, вирок суду змінити в частині призначення основного покарання, призначивши обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі, думку представника потерпілих, який просив апеляційну скаргу захисника обвинуваченого залишити без задоволення, його апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора задовольнити в повному обсязі, призначивши обвинуваченому покарання не менше ніж 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 роки, думку прокурора, який вимоги апеляційної скарги прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, підтримав, просив її задовольнити, апеляційні скарги захисника обвинуваченого та представника потерпілих залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню , апеляційна скарга представника потерпілих підлягають частковому задоволенню, апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Колегія суддів, відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, перевіряє вирок суду в межах апеляційних скарг.

Згідно з частинами 1 і 2 ст. 409 КПК України, при вирішенні питання про наявність підстав для скасування або зміни судового рішення, суд апеляційної інстанції в даному провадженні має керуватися статтями 412 - 414 КПК України.

Відповідно до змісту вказаної норми закону, підставами для скасування або зміни зазначеного вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, обґрунтовано прийшов до висновку щодо правильності кваліфікації кримінального правопорушення скоєного ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України.

Однак, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційних скарг представника потерпілих та прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Враховуючи те, що суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання,на думку колегії суддів, судом першої інстанції, при обранні міри кримінального покарання обвинуваченому не були виконані вимоги ст. 65 КК України, відповідно до якої суд, з урахуванням тяжкості скоєного та особи засудженого, призначає покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення і попередження вчинення нових злочинів.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у Рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м`якого покарання. Так, у Рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.»
Справедливе застосування норм права означає, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, та покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з частиною другої статті 50 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

За змістом ст. 69 КК при вирішенні питання про можливість перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин, суд повинен установити декілька обставин, що пом`якшують покарання, та мотивувати, яким чином вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Цих вимог закону суд, призначаючи обвинуваченому покарання, не дотримав.

Так, суд, визнавши за можливе призначити ОСОБА_7 із застосуванням ст. 69 КК більш м`яке покарання, ніж установлено санкцією ч. 2 ст. 286 цього Кодексу, виходив з того, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому та добровільно відшкодував завданого збитку, але суд не зазначив у вироку, яким чином ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину.

Однак, на думку колегії суддів не можна погодитися з доводами апеляційної скарги представника потерпілих про необхідність виключення з вироку суду першої інстанції посилання на добровільне відшкодування завданого збитку, як на пом`якшуючу покарання обставину.

Так, в матеріалах кримінального провадження наявні розписки потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_13 про отримання грошових коштів в сумі 20 тисяч грн. (т. 2 а.с. 54) та 10т тисяч грн. (т.2 а.с. 55) від обвинуваченого ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальних витрат на поховання сестри. Інших звернень потерпілих з проханням відшкодувати матеріальну шкоду в матеріалах справи не вбачається, не ставили вони питання про стягнення матеріальної шкоди у позивних заявах, наявних в матеріалах кримінального провадження.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано вказав у вироку про відшкодування матеріального шкоди, оскільки у суду не було сумнівів щодо відшкодування , саме матеріальної шкоди.

Що стосується незгоди представника потерпілих про зазначення судом про наявність батька у обвинуваченого, який має другу групу інвалідності, колегія суддів вважає , що суд першої інстанції обґрунтовано послався на вказану обставину у вироку, оскільки даний факт має місце.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого про звільнення його від покарання в зв`язку з хворобою, колегія суддів вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.84 КК України, особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Крім того, згідно ч.1 ст.408 КПК України, за наявності підстав, передбачених ст.84 КК України, суддя районного (міського) суду за місцем відбування покарання розглядає подання установи, яка відає відбуванням покарання, та висновок лікарської комісії і звільняє засудженого від покарання чи подальшого його відбування.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.09.1973 року №8 "Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу", відповідно до вимог ст.408 КПК України, факт захворювання засудженого на тяжку хворобу сам по собі не тягне обов`язкового звільнення від відбуття покарання.

Звільнення від відбуття покарання через хворобу з місць позбавлення волі може бути застосоване судом до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто у випадках, коли дальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків.

Посилання захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі на наявність хвороб, як на обставину, що унеможливлює призначення ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі, не ґрунтується на законі.

Питання про можливість звільнення особи, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на тяжку хворобу від покарання або подальшого його відбування, вирішується відповідно до вимог ч.2 ст.84 КК України за поданням начальника виправно-трудової установи чи слідчого ізолятора, спецчастини яких обслуговують лікарні для засуджених.

Крім того, медичне обстеження таких засуджених здійснюють спеціальні комісії. Як встановлено колегією суддів, в матеріалах кримінальної справи такий висновок спеціальної лікарської комісії про медичний огляд засудженого ОСОБА_7 відсутній.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про призначення покарання, колегія суддів відповідно до ст. 65 КК України враховує суспільну небезпечність діяння, що характеризується необережною формою вини, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких правопорушень, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, працює, за місцем проживання та праці характеризується позитивно, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався активно приймає участь у громадській діяльності, а саме волонтерській діяльності, надаючи допомогу військовослужбовцям Збройних Сил України, має на утриманні батька - ОСОБА_15 інваліда другої групи.

Колегія суддів вважає можливим визнати обставинами, що пом`якшує покарання: щире каяття та добровільне відшкодування матеріальної шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання колегією суддів не встановлено.

При призначені покарання , суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.
Втім, не зважаючи на наявність пом`якшуючих обставин, відсутність обставин, що обтяжують покарання та позитивну характеристику обвинуваченого, враховуючи думку потерпілих, які наполягали на призначені більш суворого покарання, колегія суддів не вважає можливим застосувати при призначенні покарання вимоги ст. 69 КК України, оскільки внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху України( потерпіла була збита саме на пішохідному переході у світлий час суток в результаті чого загинула людина), тому доводи апеляційних скарг представника потерпілих є обґрунтованими щодо призначення більш тяжкого покарання , ніж призначив суд першої інстанції.

Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки ступеню тяжкості кримінального правопорушення, колегія суддів вважає слушними за вищенаведених підстав.

З урахуванням вищенаведених обставин, з метою справедливості та законності призначення покарання, колегія суддів вважає необхідним при призначені покарання врахувати конкретні обставини скоєння злочину, а саме грубе порушення Правил дорожнього руху України, внаслідок чого загинула людина, наявність пом`якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, з урахуванням особи обвинуваченого, колегія суддів вважає необхідним призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України строком три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

На думку колегії суддів, саме таке покарання є необхідним і достатнім та справедливим для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів, тому апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, апеляційні скарги представника потерпілих підлагає частковому задоволенню та прокурора підлягають задоволенню.

За таких обставин, вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року відносно ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного обвинуваченому покарання, у зв`язку з його невідповідністю тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, на підставі ст.ст.413 - 414 КПК України, з ухваленням нового вироку, згідно п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

У х в а л и л а :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційні скарги прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_11 - задовольнити.
Апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді 3 (три) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

На вирок апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді
Апеляційного суду :
------------------- ------------------- --------------------

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4