АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи № 668/7670/15-к
Провадження №11-кп/791/635/17 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Херсонської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участю прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
захисника обвинуваченого адвоката: ОСОБА_8
потерпілої: ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Херсоні кримінальне провадження №0002823 за апеляційними скаргами прокурора, захисника обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Суворовського районного суду м.Херсона від 13 січня 2016 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком, ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз
Суворовським районним судом м.Херсона 06.01.2011 року за ст.ст. 186 ч.2, 185 ч.3 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 22.10.2013 року у зв`язку з заміною невідбутої частини покарання більш м`яким виправними роботами на 1 рік 5 місяців 15 днів з відрахуванням 15% заробітку в дохід держави. Невідбутий строк становить 1 рік 3 місяці 22 дні, - засуджено за ст.ст.15 ч.3, 186 ч.2 КК України на 4 роки позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднана невідбута частина покарання за вироком Суворовського районного суду м.Херсона від 06.01.2011 року і остаточно призначено 4 роки 10 днів позбавлення волі з поміщенням до кримінально-виконавчої установи закритого типу.
Строк покарання обчислено з 22.05.2015 року.
Запобіжний захід залишено тримання під вартою.
Цим вироком ОСОБА_7 за ст.186 ч.2 КК України виправдано.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що він 22 травня 2015 року близько 15.20 годин, неподалік перехрестя вулиць Леніна та К.Маркса в м.Херсоні, з прямим умислом та корисливим мотивом, повторно, відкрито, із застосуванням фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої ОСОБА_9 , намагався заволодіти її золотим ланцюжком, вартістю 15000 грн., однак свій злочин не довів до кінця, не вчинивши усіх дій, які вважав необхідним для доведення його до кінця з причин, що не залежали його волі.
Крім того, органом досудового слідства ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення у тому, що він: 19.05.2015 року близько 15.30 годин біля автостоянки по вул. Тираспольській,60-б в м.Херсоні, повторно, відкрито, заволодів золотим ланцюжком ОСОБА_10 , вартістю 9000 грн.; 20.09.2015 року близько 11.55 годин біля будинку №7 по вул. Тираспольській в м.Херсоні, повторно, відкрито заволодів золотим кулоном ОСОБА_11 , вартістю 1500 грн.
В апеляційній скарзі прокурор вважає, що суд при розгляді провадження допустив неповноту та істотне порушення вимог КПК України, а саме ст.410 КПК України.
Так судом не були виконані вимог ст.325 КПК України суд провів судове засідання без участі потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , на показах яких ґрунтується обвинувачення по факту заволодіння їх майном, при цьому причина неявки потерпілих в судове засідання не відома.
А також, суд не дав оцінку таким доказам як протоколам пред`явлення для впізнання та протоколи слідчого експерименту за участю обвинуваченого.
Просить вирок скасувати з цих підстав та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ст. 186 ч.2 КК України до 5 років позбавлення волі, за ст. 15-186 ч.2 КК України на 4 роки позбавлення волі, за ст.71 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі зазначає про незаконність вироку в частині засудження ОСОБА_7 , так як вважає, що останній добровільно відмовився від вчинення злочину, так як йому стало її жаль, такі обставини, на думку апелянта, підтверджуються показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , протоколом слідчого експерименту. Просить вирок на підставі ч.1 п.1 ст. 413 КПК України змінити, звільнивши ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ст.15, 186 ч.2 КК України на підставі ст. 17 КК України.
Перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційних скарг, заслухавши прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, а проти апеляційної скарги захисника заперечував, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника, а апеляційну скаргу прокурора вважають необґрунтованою, потерпілу, яка згодна з вироком суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Доводи апеляційних скарг прокурора та захисника є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, що в його діях по епізоду замаху на грабіж майна у ОСОБА_9 мала місце добровільна відмова від даного злочину, спростовується перевіреними судом доказами.
Показами потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила в суді, що ОСОБА_7 напав на неї, схопив за шию, намагаючись зірвати золотий ланцюжок з кулоном. Однак, вона не дала цього зробити, утримувала прикрасу своїми руками та кричала, від чого обвинувачений відпустив її.
Показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 в ході засідання в суді першої інстанції, які показали, що 22.05.2015 року патрулювали вулиці, коли побачили, як чоловік тримав за шию жінку, а потім відштовхнув і пішов. Потерпіла розповіла їм, що ОСОБА_7 намагався її душити, проте вона відбивалася від нього, і він її відпустив. Після чого свідки його наздогнали та затримали. У потерпілої на шиї вони бачили подряпини.
Протоколом огляду місця події (а.с.160), протоколом огляду добровільно виданого потерпілою ОСОБА_9 золотого ланцюжка (а.с.161), висновком експерта №558 від 17.06.2015 року судово медичної експертизи потерпілої (а.с.168), згідно якого потерпілій ОСОБА_9 були нанесені легкі тілесні ушкодження, протоколом проведення слідчого експерименту за цим епізодом, під час якого ОСОБА_7 розповів та продемонстрував, як побачивши на потерпілій золотий ланцюжок, вирішив його зірвати, проте йому не вдалося, так як потерпіла схопила його за руку (а.с.172-175).
Показам обвинуваченого, що йому було шкода потерпілу і він вибачився та пішов, суд дав належну правову оцінку.
Наведені покази узгоджуються між собою і суд дав їм вірну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку, що мало місце не добровільна відмова обвинуваченого від завершення злочину, а замах на грабіж, який не доведено до кінця з причин, що не залежить від його волі, так як потерпіла вчинила опір діям ОСОБА_7 , до того ж в той момент там опинилися працівники міліції.
За таких встановлених обставинах підстав для скасування вироку в частині засудження ОСОБА_7 і звільнення його на підставі ст. 17 КК України від кримінальної відповідальності не має.
Дії обвинуваченого за ч.3 ст.15, ст. 186 ч.2 КК України судом першої інстанції кваліфіковані вірно.
Колегія суддів вважає, що не підлягає задоволенню і апеляційна скарга прокурора.
Колегія суддів вважає, що суд правильно, у відповідності з п.2 ч.1 ст. 373 КПК України прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 за епізодами грабежу у ОСОБА_10 , ОСОБА_11 за недоведеністю винуватості обвинуваченого у вчиненні цих кримінальних правопорушень.
Відповідно ст.17 ч.4 КПК України всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
ОСОБА_7 в судовому засіданні, в суді першої інстанції, вину у вчиненні даних злочинів не визнав, заявив, що провадження в цій частині сфальсифіковане. Під час слідчого експерименту щодо цих епізодів себе обмовив під тиском працівників міліції.
Як вбачається з матеріалів справи, допитати потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в суді виявилось не можливим у зв`язку з неявкою їх на неодноразові виклики в судове засідання.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було вжито всі можливі заходи, які передбачені нормами ст.ст. 134, 146, 333 КПК України для забезпечення їх явки в суд з метою всебічного та повного з`ясування обставин провадження, що підтверджується матеріалами справи (а.п. 113, 126, 128-131, 140, 142).
Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язки доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, покладається на прокурора. Однак прокурором, на всі ухвали та запити суду, про необхідність допиту потерпілих в суді ніяких мір не застосовувалося.
А тому заява прокурора про те, що судом такі заходи не застосовувалися є неспроможною, та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Крім того, прокурор в апеляційній скарзі стверджує, що обвинувачення по факту заволодіння майном ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ґрунтується саме на показаннях потерпілих.
Також колегія суддів вважає, що доводи апеляції прокурора, що судом не дана оцінка протоколам пред`явлення ОСОБА_7 для впізнання, за участю потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та протоколу слідчого експерименту, за участю ОСОБА_7 також є безпідставним, оскільки судом у вироку проаналізовані ці та інші докази сторони обвинувачення і дана правова оцінка.
Так, при пред`явленні для впізнання ОСОБА_10 особи, вона вказала на ОСОБА_7 як на особу, що можливо вчинила злочин, оцінивши таку впевненість на 70 відсотків, а тому такий доказ, як правильно вказав суд першої інстанції визиває сумнів в його достовірності, та правильно визнав цей доказ як неналежний.
При проведенні аналогічної слідчої дії з ОСОБА_11 , вона впізнала обвинуваченого, проте останній в суді стверджував, що під час впізнання потерпіла заперечувала вчинення злочину ним. Перевірити ці твердження ОСОБА_7 в суді першої інстанції не представилося можливим у зв`язку з відмовою з`явитися в судове засідання потерпілої ОСОБА_11 (а.с. 134, 140). А тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також правильно прийшов до висновку про необхідність визнання цього доказу недопустимим.
Що стосується слідчого експерименту за участі обвинуваченого в частині відтворення ним обставин вчинення правопорушень по вказаним епізодам під час перевірки і уточнення обставин скоєння злочину щодо ОСОБА_9 , то суд правильно вказав, що дані в частині епізодів щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які зафіксовані в протоколі вказаної слідчої дії, викликають сумнів у їх достовірності.
ОСОБА_7 в судовому засіданні стверджував, що під час слідчого експерименту обмовив себе під тиском працівників міліції, які і повідомили про обставини нападу на потерпілих та давали читати їх покази. Такі пояснення в суді не спростовані.
А протокол слідчого експерименту та його відеозапис, як правильно зазначив суд, не відображають послідовності дій обвинуваченого по відтворенню обстановки та обставин вчинення вказаних злочинів. Більш того, з відеозапису цієї слідчої дії вбачається, що ОСОБА_7 не чітко орієнтується на місцевості, а відомості про місце події та назву вулиць попередньо озвучує слідчий.
Враховуючи наведене, суд дав належну оцінку даним цього доказу.
Крім вказаних доказів сторона обвинувачення надала протокол пред`явлення для впізнання за фотознімками, відповідно до якого свідок ОСОБА_15 впізнала ОСОБА_7 як особу, яка продала їй золотий ланцюжок і кулон.
Проте, в судовому засіданні, в суді першої інстанції, ОСОБА_15 заявила, що при проведені даної слідчої дії вона вказала на фото ОСОБА_7 , як на особу яка схожа на ту особу, яка продала їй золотий ланцюжок і кулон. Побачивши ОСОБА_7 в судовому засіданні вона не може з впевненістю стверджувати, що це та особа, т.я. статурою та тембром голосу, він відрізняється від особи, у якої вона купила золоті прикраси, що спростовує достовірність такого доказу.
Таким чином колегія суддів вважає, що, перевіреним доказам суд першої інстанції дав оцінку у відповідності з вимогами ст. 94 КПК України і правильно дійшов висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів щодо потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та виправдав його.
Таким чином, апеляційні скарги не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Суворовського районного суду м.Херсона від 13 січня 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
В порядку ст. 72 ч.5 КК України зарахувати засудженому строк попереднього ув`язнення з 22.05.2015 року до 14.04.2016 року та 1.06.2017 року по 21.06.2017 року із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення дорівнює двом дням позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками процесу протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим з моменту отримання копії ухвали, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги.

Судді: (підписи)
З оригіналом згідно:
Суддя ОСОБА_2