Ухвала
іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши в судовому засіданні 24 січня 2017 року касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,
такого, що судимості не мав,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
За вироком суду, ОСОБА_4 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 30 березня 2016 року об 11.30 год., керуючи технічно справним сідловим тягачем «RENAULT MAGNUM» у складі з бортовим напівпричепом, в порушення пунктів 2.3 б, 2.3 д, 10.1, 10.9 ПДР здійснюючи рух заднім ходом із узбіччя на проїзну частину вул. Прорізної навпроти будинку АДРЕСА_1 , наїхав задньою частиною бортового напівпричепа на пішохода ОСОБА_5 , яка від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці пригоди.
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, а також безпідставне, на його думку, непризначення додаткового покарання. Крім того, вказує на порушення судом апеляційної інстанції положень ст. 419 КПК.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, а також істотні порушення судом апеляційної інстанції процесуального закону, на думку колегії суддів, є безпідставними.
При призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції згідно з вимогами ст. 65 КК в достатній мірі врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_4 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, одружений, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття.
На підставі цих даних у їх сукупності місцевий суд призначив засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, вважаючи його достатнім та необхідним для досягнення мети покарання.
Однак, з урахуванням конкретної обстановки вчинення злочину, позиції потерпілого, який вважав подію прикрим випадком та не виключав, що в момент події загибла могла втратити свідомість (з огляду на погане самопочуття в той день, оскільки в день загибелі вона втрачала свідомість) та просив врахувати її похилий вік, проблеми зі слухом, неможливість бачити на одне око, що об`єктивно позбавляло її можливості уникнути події; беручи до уваги обставини, що характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення злочину (сумлінне ставлення до роботи, чималий водійський стаж, відсутність порушень правил дорожнього руху, порядна поведінка в побуті), а також ставлення ОСОБА_4 до вчиненого, обставини, що характеризують його поведінку після вчинення злочину (усвідомлення негативних наслідків вчиненого, активну поведінку по наданню допомоги загиблій, у тому числі виклик швидкої медичної допомоги, повне та добровільне відшкодування завданих збитків), що у своїй сукупності істотно знижує суспільну небезпечність його особи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції його від суспільства та звільнив ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання відповідно до ст. 75 КК, встановивши йому максимальний іспитовий строк.
Крім того, враховуючи те, що додаткове покарання, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, у виді позбавлення права керування транспортними засобами є альтернативним, та беручи до уваги дані про особу ОСОБА_4 , який з 1990 року працює лише на посаді водія (категорії «В», «С», «Е»), суд дійшов вірного висновку про можливість не застосовувати до нього вказане покарання, про що і зазначив у вироку.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, аналогічні доводи щодо м`якості призначеного покарання та безпідставне незастосування до ОСОБА_4 додаткового покарання були наведені в апеляційній скарзі прокурора та перевірялися судом апеляційної інстанції, який обґрунтовано визнав їх безпідставними.
Що стосується доводів прокурора про істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, то вони не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди вмотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитися як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Межа, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руіс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року).
Під час розгляду кримінального провадження апеляційний суд, згрупувавши наведені у поданій апеляційній скарзі прокурора доводи за основними напрямками порушених питань, які стосувались невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, а також безпідставного незастосування до ОСОБА_4 додаткового покарання, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, навів у своєму рішенні суть зазначених доводів, ретельно їх перевірив, проаналізував і дав переконливу відповідь на кожен із них.
Таким чином, апеляційний суд, залишаючи без зміни вирок суду першої інстанції, у відповідності до ст. 419 КПК належним чином мотивував прийняте рішення. Підстав вважати його незаконним чи необґрунтованим, як на цьому наполягає прокурор, колегія суддів не вбачає.
Покарання, призначене ОСОБА_4 , відповідає загальним засадам призначення покарання, є достатнім і справедливим, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення з мотивів, наведених у касаційній скарзі прокурора, відсутні.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:
Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3