Ухвала
іменем україни
27 червня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаряОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000042 щодо ОСОБА_6 за касаційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 31 серпня 2016 року про повернення апеляційної скарги,
встановив:
У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати вказану ухвалу і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. За твердженням скаржника, вирок щодо ОСОБА_6 безпосередньо стосується його прав, свобод та інтересів, проте апеляційний суд залишив це поза увагою й незаконно всупереч Конституції України, приписам статей 24, 90 вказаного Кодексу повернув йому апеляційну скаргу на згадане рішення.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. Натомість ОСОБА_8 надіслав заяву про можливість здійснення касаційного провадження без його участі.

За вироком Білокуракинського районного суду Луганської області від 27 липня 2016 року ОСОБА_6 на підставі угоди з прокурором засуджено за ч. 2 ст. 3692 КК і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25 500 грн.
Судом ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, здійснюючи індивідуальну діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1052, виданого 26 липня 2012 року Луганською обласною дисциплінарно-кваліфікаційною комісією адвокатури, вчинив одержання неправомірної вигоди для третьої особи за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави.

За змістом вироку в ньому суд, викладаючи встановлені фактичні обставини кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , зазначив, що заступник прокурора, який також тимчасово виконував обов`язки прокурора м. Сєвєродонецька Луганської області (матеріали справи стосовно нього виділені в окреме провадження), маючи умисел на одержання неправомірної вигоди від обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , зустрівся з їх захисником ОСОБА_6 та висунув йому вимогу про надання такої вигоди за здійснення впливу на суддю, призначення обвинуваченим більш м`якого покарання, ніж передбачено законом і звільнення від відбування заходу примусу з випробуванням; крім того, за здійснення впливу на уповноваженого звертатися з апеляційною скаргою на ухвалений вирок. Поряд із цим суд у вироку відобразив, як факти: зустріч згаданого прокурора із суддею Сєвєродонецького міського суду Луганської області, яка розглядала справу щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , узгодження з нею плану дій, визначення розміру неправомірної вигоди 10000 дол. США, а 22 жовтня 2015 року одержання прокурором 5000 дол. США частини обумовленої неправомірної вигоди.

ОСОБА_7 , який працював на посаді заступника, а також тимчасово виконував обов`язки прокурора м. Сєвєродонецька Луганської області, не погодившись із вироком щодо ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку.

Апеляційний суд Луганської області ухвалою від 31 серпня 2016 року на підставі п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК повернув ОСОБА_7 скаргу разом із усіма доданими до неї матеріалами. Цей суд, посилаючись на положення ч. 4 ст. 475, ч. 4 ст. 394 КПК, вирішив, що ОСОБА_7 не є особою, яка має право подавати апеляційну скаргу в провадженні щодо ОСОБА_6 .
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, котрий заперечив проти задоволення заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Доступ до правосуддя як основний принцип верховенства права гарантує Конституція України. Право на оскарження судових рішень у суді апеляційної інстанції є складовою конституційного права особи на судовий захист.

У силу ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, на перегляд вироку, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Статтею 394 КПК визначено перелік осіб, які можуть оскаржити вирок суду першої інстанції, ухвалений на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості.

Конституція України, яка має найвищу юридичну силу, гарантує реалізацію права на оскарження у більш широкому розумінні, ніж у главі 31 КПК, кореспондується з положеннями ст. 24 вказаного Кодексу й розширює коло учасників судового процесу, яким забезпечується конституційне право на оскарження судових рішень.
Оскільки ст. 394 КПК не врегульовано питання кримінального провадження у випадку, якщо вироком на підставі угоди порушуються права іншої особи, яка не є учасником цього кримінального провадження, суд, вирішуючи питання захисту порушених прав такої особи, згідно з приписами ч. 6 ст. 9 цього Кодексу повинен звертатися до загальних норм кримінального процесуального закону і застосовувати загальні засади кримінального провадження, закріплені у ч. 1 ст. 7 КПК.

Таким чином, якщо рішення оскаржує особа, не наділена процесуальним статусом, який за правилами ст. 394 КПК надає їй право на оскарження вироку на підставі угоди, за умови, що це судове провадження стосується її прав, свобод та інтересів, то ця обставина не є перешкодою в доступі до правосуддя й звернення до суду апеляційної інстанції.
Наведений висновок колегії суддів узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 03 березня 2016 року, справа № 347кс15), на яку всупереч вимогам ст. 458 КПК суд апеляційної інстанції не зважив.

Як убачається з вироку щодо ОСОБА_6 , у цьому рішенні суд першої інстанції визнав установленим факт одержання неправомірної вигоди заступником прокурора м. Сєвєродонецька Луганської області. Зазначені відомості навіть за відсутності прізвища прокурора дають змогу ідентифікувати його особу, адже він обіймає публічну посаду та данні про нього наявні у відкритих джерелах інформації.

Крім того, вищезазначені твердження суду, викладені у вироку щодо ОСОБА_6 , по суті є констатацією винуватості прокурора у вчиненні суспільно небезпечних діянь, хоча стосовно нього судовий розгляд не проводився. Така преюдиція щодо винуватості прокурора утворює колізію з нормами КПК щодо меж судового розгляду та вільної оцінки доказів, суперечить загальним засадам кримінального провадження, зокрема верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.
За таких обставин ОСОБА_7 , хоча і не був визнаний учасником кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , вправі захищати свої права, свободи та інтереси, яких стосується вирок у цьому провадженні, шляхом звернення до апеляційної інстанції з приводу оскарження судового рішення.

Отже, ухвалу апеляційного суду про повернення ОСОБА_7 його апеляційної скарги було постановлено без дотримання вимоги щодо справедливості судового розгляду, з порушенням приписів статей 7, 370 КПК. Тому зазначене рішення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу підлягає скасуванню, а провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Відтак касаційну скаргу ОСОБА_7 слід задовольнити.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене, усунути допущені порушення закону й ухвалити справедливе рішення, яке відповідає статтям 7, 370 КПК.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:
Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 31 серпня 2016 року за апеляційною скаргою ОСОБА_7 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції..

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_11 ОСОБА_2 ОСОБА_3