Придніпровський районний суд м.Черкаси

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017 року суддя Придніпровського районного суду м.Черкаси в складі:

Головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участі прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву засудженого ОСОБА_5 , про приведення вироку у відповідність та розгляд питання про його звільнення від подальшого відбування покарання, -

ВСТАНОВИВ:

До Придніпровського районного суду м.Черкаси надійшла заява ОСОБА_5 , про приведення вироку у відповідність, у якій останній зазначає, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить вимогам ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішенню у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09 липня 2013 року. Крім того, посилаючись на ст.49 КК України 1960 року щодо строку давності виконання обвинувального вироку, ОСОБА_5 просить суд розглянути питання про його звільнення від подальшого відбування покарання.
У судовому засіданні ОСОБА_5 заяву підтримав та просив її задовольнити.
Адвокат ОСОБА_4 підтримала думку заявника та просила задовольнити заяву засудженого.
Прокурор проти задоволення заяви заперечив, посилаючись на її безпідставність.
Заслухавши пояснення засудженого, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що заява до задоволення не підлягає з наступних підстав.
ОСОБА_5 був засуджений вироком судової палати з кримінальних справ Черкаського апеляційного суду від 28.01.2002 року за ст.ст.190-1, 69, 223 ч.2 КК України (1960), 187 ч.4 КК України (2001), ст.42 КК України (1960) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке належить йому на правах особистої власності.
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17.08.2016 року судом зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення на підставі Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838-VІІІ від 26 листопада 2015 року строк з 12.04.1998 р. по 09.07.2002 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Замковій виправній колонії № 58.
У своїй заяві засуджений, стверджує, що стаття 25 КК України 1960 року передбачала позбавлення волі на певний строк, а саме: на 15 років за рішенням суду і не більше 20 років у випадку заміни смертної кари в порядку помилування. На думку ОСОБА_5 , який стверджує, що вже відбув покарання у виді позбавлення волі більше 20 років, подальше його перебування в місцях позбавлення волі суперечить статтям 19, 29 Конституції України та ст.50 КК України, а також практиці Європейського суду з прав людини. Вказує, що в національному законодавстві України не розкрите поняття «довічне позбавлення волі», а тому таке покарання не може бути застосоване як безстрокове позбавлення волі засудженого.
Суд не погоджується з такими доводами ОСОБА_5 з наступних підстав:
У відповідності до ст.152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
22.02.2000 року Законом України № 1483-ІІІ Кримінальний кодекс України 1960 року доповнено статтею 25-2 «Довічне позбавлення волі», а також доповнено статтю 23 пунктом 1-1) вказаного Кодексу, якими передбачалося застосування до осіб, що вчинили злочини, довічне позбавлення волі. Вказаний вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі був встановлений законодавцем з метою заміни такого виду покарання, як смертна кара.
ОСОБА_5 був засуджений вироком суду до довічного позбавлення волі 28.01.2002 року, тобто в період, коли кримінальний закон передбачав можливість застосування такого покарання, як довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів. При цьому ОСОБА_5 не було здійснено заміни смертної кари в порядку помилування на покарання у виді позбавлення волі.
Відповідно до ч.1 ст.82 КК України особам, які відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст. 82 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
При розгляді клопотання засудженого суд виходить з вимог ч.1 ст.82 КК України, якою передбачена лише можливість заміни більш м`яким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. Така заміна до призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачена і можлива виключно на підставі ч.2 ст.87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.
Посилання засудженого ОСОБА_5 на порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, суд вважає недоцільним, оскільки в такому випадку на виконання рішення Європейського суду держава повинна внести зміни до законодавства на усунення встановлених судом порушень, а відтак, до прийняття відповідного Закону, вирішення судом порушеного в клопотанні засудженого питання законодавчо не передбачено. Крім того, в п.109 цього ж рішення ЄС констатовано, що «.. якщо національне законодавство дає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його заміни, пом`якшення, звільнення чи про умовно-дострокове звільнення засудженого, цього буде достатньо, щоб задовольнити вимоги ст.3 Конвенції.» Статтею 87 ч.2 КК України передбачено заміна довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років позбавлення волі актом про помилування, який відповідно до ч.1 ст.87 КК України належить до компетенції Президента України.
За таких обставин суд вважає, що підстав для задоволення клопотання ОСОБА_5 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, немає.
Крім того, суд звертає увагу засудженого, що відповідно до ч.3 ст.82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення, про що подаються відповідні докази.
Керуючись ст.82 КК України, ст.ст.537, 539 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 , про приведення вироку у відповідність та розгляд питання про його звільнення від подальшого відбування покарання відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Черкаської області протягом 5 днів з моменту отримання її копії.

Головуючий: ОСОБА_1