Ухвала
іменем україни
28 лютого 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
ГоловуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засіданняОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
та засудженоїОСОБА_7 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001378 щодо
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК,
установив:
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у цьому суді на підставах, передбачених пунктами 1 3 ч. 1 ст. 438 КПК. Не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженої, прокурор вважає, що призначене їй покарання є явно несправедливим через м`якість, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винної. На думку прокурора, при залишенні апеляційних вимог сторони обвинувачення без задоволення, апеляційний суд усупереч ст. 419 вказаного Кодексу не вмотивував належним чином свого рішення. Крім того, згаданий суд не зважив на допущені місцевим судом порушення приписів ст. 65 КК, не врахував повною мірою обсягу та підвищеної суспільної небезпечності вчинених ОСОБА_7 кримінально караних діянь, що призвело до неправильного застосування статей 69, 75 КК та невиправданої м`якості заходу примусу.
За вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 08 січня 2015 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки і покладено на неї обов`язки, передбачені пунктами 2 4 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
ОСОБА_7 визнано винуватою в незаконному придбанні, виготовленні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, а також у збуті такого засобу, вчиненому повторно за обставин, викладених у вироку.
Як установив суд, ОСОБА_7 наприкінці вересня 2014 року в лісопосадці у м. Прилуках зірвала дикорослі рослини коноплі, перенесла їх до місця свого проживання на АДРЕСА_2 , де висушила, частину подрібнила, розфасувала у паперові згортки, які зберігала з метою збуту. У подальшому ОСОБА_7 17 жовтня 2014 року о 16.25 год. та 22 жовтня 2014 року о 17.10 год. за місцем свого проживання під час проведення оперативної закупівлі збула ОСОБА_8 по 140 грн. кожного разу особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс відповідно вагою 7,282 г та 4,552 г (у перерахунку на суху речовину).
При проведенні 22 жовтня 2014 року санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 було виявлено й вилучено згортки з канабісом загальною вагою 218,5 г. (у перерахунку на суху речовину).
Згаданий вирок Апеляційний суд Чернігівської області ухвалою від 09 квітня 2015 року залишив без змін.
Цю ухвалу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ 09 грудня 2015 року скасував і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції. У своєму рішенні суд касаційної інстанції зазначив про те, що за умови підтвердження обсягу обвинувачення ОСОБА_7 та за відсутності інших, крім раніше врахованих судом обставин, які можуть вплинути на його висновки щодо покарання, застосування положень ст. 75 КК є необґрунтованим.
За результатами нового розгляду кримінального провадження 09 лютого 2016 року апеляційний суд ухвалив залишити без змін вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 .
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, пояснення засудженої та її захисника, які заперечили проти задоволення заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає ухвалу апеляційного суду в межах поданої касаційної скарги, в якій не заперечується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінально караних діянь та правильності їх кваліфікації за ч. 2 ст. 307 КК.
Згідно зі статтями 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, повинно бути справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації захід примусу має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання необхідно брати до уваги обставини, які його пом`якшують таобтяжують.
За правилами ч. 1 ст. 69 КК суд вправі призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин за наявності кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, з урахуванням особи винного.
Відповідно до положень ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У результаті перевірки кримінального провадження в порядку касаційної процедури встановлено, що наведених вимог закону суд апеляційної інстанції дотримався, а доводи прокурора про протилежне є неспроможними.
Як убачається з матеріалів цього провадження, при його новому розгляді апеляційний суд ретельно перевірив усі доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо м?якості призначеного ОСОБА_7 покарання і вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи, які ґрунтуються на наявних у справі фактичних даних.
Погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що вимоги ст. 65 КК дотримано, поряд зі ступенем тяжкості вчинених ОСОБА_7 діянь враховано всі дані про її особу, в тому числі молодий вік, позитивну характеристику, утримання двох малолітніх дітей. Крім того, судом було враховано відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність ряду пом?якшуючих: статус матері-одиначки, щире каяття засудженої, активне сприяння розкриттю злочину та скоєння його внаслідок збігу тяжких життєвих обставин.
Зважаючи на це, а також на те, що суд касаційної інстанції в ухвалі від 09 грудня 2015 року не визнав неправильним застосування ст. 69 КК, апеляційний суд, виходячи з приписів ч. 3 ст. 439 КПК процесуального не міг втручатися у вирок у частині застосування вказаної норми матеріального права, адже таким чином він погіршив би становище засудженої.
Мотивуючи свою позицію про можливість виправлення ОСОБА_7 в умовах контролю за її поведінкою, однак без відбування реально призначеного покарання, апеляційний суд, окрім відображених вище даних про особу винної та пом?якшуючих обставин, раніше врахованих місцевим судом, послався й на ряд інших. Зокрема, на відсутність осіб, які замість засудженої у змозі піклуватися про двох її малолітніх дітей; незадовільний стан здоров?я сина ОСОБА_9 , 2004 року народження; наявність на утриманні хворого батька; працевлаштування ОСОБА_7 та її стійкі соціальні зв?язки; сумлінне виконання обов?язків, покладених на неї за вироком суду.
На переконання апеляційного суду, всі ці встановлені у провадженні фактичні дані, поведінка засудженої за період кримінального провадження доводять можливість досягти мети її виправлення без ізоляції від суспільства.
Такий висновок апеляційного суду не є порушенням правил ст. 439 КПК, оскільки він не суперечить точному змісту вказівок суду касаційної інстанції, що містяться в ухвалі від 09 грудня 2015 року.
Що стосується доводів прокурора про тяжкість вчинених діянь, то це саме по собі, відповідно до закону не є перешкодою для застосування ст. 75 КК.
Таким чином, безспірних правових підстав вважати призначений ОСОБА_7 захід примусу явно несправедливим унаслідок м?якості через неправильне застосування статей 69, 75 КК, а ухвалу апеляційного суду такою, що не відповідає ст. 419 КПК, колегія суддів не вбачає. Тому касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які тягнуть за собою обов?язкове скасування оскаржуваної ухвали при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
постановив:
Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 09 лютого 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3