Ухвала
іменем україни

8 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000402 за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 20 квітня 2016 року щодо ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 18 лютого 2016 року

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя
АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 11 грудня 2014 року за ч. 2 ст. 240 КК України на 1 рік позбавлення волі з встановленням іспитового строку, відповідно до ст. 75 КК України, - 1 рік,

засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України на 2 роки обмеження волі без позбавлення права керування транспортним засобом.

На підставі ч. 1 ст. 72 КК України 2 роки обмеження волі обвинуваченому ОСОБА_7 переведено в 1 рік позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 11 грудня 2014 року та остаточно ОСОБА_7 визначено покарання 1 рік 1 місяць позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вирішені питання судових витрат та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 квітня 2016 року цей вирок змінено в частині призначеного покарання, призначено ОСОБА_7 штраф в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 гривень.

Ухвалено вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 11 грудня 2014 року відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.

Запобіжний захід ОСОБА_7 скасовано, звільнено його з-під варти в залі суду.

В решті вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_7 , визнаний винуватим у тому, що він 26 липня 2015 року приблизно о 9 год. 40 хв. перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння керував технічно справним мотоциклом марки "Viper Safari 125", незареєстрованим у встановленому законом порядку і не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та достатніх навичок керування, в світлу пору доби, рухався по вул. 17-го Вересня в с. Селець, Дубровицького району Рівненської області в напрямку центру села зі швидкістю біля 60 км/год. Не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням та допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_8 , яка рухалася в попутному напрямку біля правого краю проїжджої частини.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_8 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки апеляційний суд не призначив ОСОБА_7 остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України та незаконно ухвалив рішення про самостійне виконання вироку від 11 грудня 2014 року, тобто не застосував закон, якій підлягав застосуванню. Вважає, що апеляційний суд де дотримався вимог ст. 65 КК України. Зазначає, що засуджений не відбув покарання за попереднім вироком, під час іспитового строку повторно вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про його суспільну небезпеку. Наголошує, що апеляційний суд повторно послався на обставини, які вже були враховані районним судом при призначенні покарання ОСОБА_7 . Крім того, на його думку, незрозуміло, яким чином догляд та допомога матері, позитивні характеристики, прохання потерпілої не позбавляти засудженого волі та повторне аналогічне клопотання односельців, знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину проти безпеки руху.

В надісланих запереченнях захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 вважає ухвалу апеляційного суду законною і обґрунтованою та просить залишити її без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши доповідь судді; думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу; пояснення засудженого та його захисника, які заперечували проти доводів, викладених у скарзі; перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як убачається зі змісту касаційної скарги доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 286 КК України у касаційній скарзі прокурором не оспорюються.

Що стосується доводів касаційної скарги про невиконання апеляційним судом вимог ст. 65 КК України, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Суд першої інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_7 ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.

Змінюючи вирок в частині призначеного покарання, суд апеляційної обґрунтовано взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого необережного злочину, визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди, позитивну характеристику винного.

Правильно здійснено апеляційним судом і посилання на думку потерпілої, яка просила не позбавляти ОСОБА_7 волі.

Взято апеляційним судом до уваги і обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Змінюючи вирок та призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, апеляційний суд врахував і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права, викладену у рішенні від 16.10.2008р. «Бакланов та Ізмайлов проти Росії», де Європейський суд з прав людини зазначив... "що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним, а для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становить особистий надмірний тягар для особи."

З урахуванням усіх обставин справи, даних про особу винного, серед яких й ті, про які йдеться в касаційній скарзі прокурора, суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу в межах апеляції та своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення основного покарання, передбаченого санкцією статті обвинувачення у виді штрафу.
На думку колегії суддів, призначене покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу є законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню ОСОБА_7 та попередженню вчинення ним нових злочинів, тому доводи прокурора про порушення вимог ст. 65 КК України апеляційним судом при призначенні покарання за ч. 1 ст. 286 КК України безпідставні.

Разом з тим касаційна скарга в частині про не визначення апеляційним судом остаточного покарання за сукупністю вироків, є слушними.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Вказаних вимог суд апеляційної інстанції при зміні вироку не дотримався та не визначив ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків, як того вимагає ст. 71 КК України.

Враховуючи, що попереднім вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 11 грудня 2014 року ОСОБА_7 був засуджений за ч. 2 ст. 240 КК України на 1 рік позбавлення волі з встановленням іспитового строку, відповідно до ст. 75 КК України, - 1 рік, то апеляційний суд, змінюючи вирок та призначаючи покарання у виді штрафу, який складанню з іншими видами покарань не підлягає відповідно до вимог ч. 3 ст. 72 КК України, мав би визначити остаточне покарання з урахуванням ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, зазначити при цьому про самостійне виконання вироків.

За таких обставин доводи прокурора, викладені у касаційній скарзі, про незастосування ст. 71 КК України, колегія суддів вважає слушними, а касаційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового апеляційного розгляду, під час якого необхідно врахувати наведене та призначити остаточне покарання з дотриманням вимог статті 71 КК України.

Керуючись ст. ст. 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 20 квітня 2016 року щодо ОСОБА_7 , скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3