11-кп/775/323/2017(м)
263/1713/17

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у м. Маріуполі кримінальне провадження №0001685 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17 травня 2017 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Велика Михайлівка Великомихайлівського району Одеської області, громадянина України, не працюючого, судимого: 1) 03 жовтня 2011 року Ворошиловським районним судом м.Донецька за ч.1 ст.190 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік; 2) 14 березня 2014 року Шахтарським міськрайонним судом Донецької області за ч.1 ст.317 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням (іспитовим строком три роки), з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік. На підставі ч.1 ст.71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 14 березня 2014 року та остаточно призначено покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк чотири роки два місяці.

Вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_8 засуджено за те, що він 05 травня 2016 року, приблизно о 14 годині 00 хвилин, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна та звернення його у свою власність, діючи з корисливих мотивів, прийшов до приміщення хірургічного відділення № 1 Маріупольської міської лікарні № 2, розташованої по вул.Троїцькій, 46 у Центральному районі м.Маріуполя, де, реалізуючи свій злочинний умисел, скориставшись тим, що ніхто не спостерігає за його злочинними діями, шляхом вільного доступу через зачиненні двері увійшов до кабінету завідуючого хірургічним відділенням ОСОБА_6 , підійшовши до робочого столу, з ящика стола таємно викрав майно, а саме: кожану сумку (барсетку) вартістю 2 200 грн., в якій знаходилися: грошові кошти у розмірі 9 000 грн, ключі у зв`язці кількістю 8 штук, загальною вартістю 400 грн, ключ з брелком від автомобіля вартістю 2 500 грн, документи: паспорт громадянина України, ідентифікаційний код, водійське посвідчення, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, страховий поліс на ім`я ОСОБА_6 , посвідчення автогаражного кооперативу на ім`я ОСОБА_6 , банківські картки ПАТ «ПУМБ» та ПАТ КБ «ПриватБанк», документи та банківські картки матеріальної вартості не представляють, що належить ОСОБА_6 , чим заподіяв останньому матеріальної шкоди на загальну суму 14 100 грн.. Після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

В апеляційних скаргах, які фактично однакові за змістом та вимогами, обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи висновків суду щодо встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності обвинувачення та кваліфікації дій обвинуваченого, просять вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, пом`якшивши його. Вважають, що призначене ОСОБА_8 покарання є надто суворим, так як суд першої інстанції не врахував належним чином його щире каяття, повне визнання вини, належне виконання своїх процесуальних обов`язків, крім того, не була з`ясована думка потерпілого з цього приводу, а знаходження обвинуваченого в умовах позбавлення волі взагалі унеможливить відшкодування шкоди останньому .

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора та потерпілого про необґрунтованість апеляційних скарг та законність судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів провадження та вироку, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, були зроблені на підставі його визнавальних показань, а провадження було розглянуте в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. З урахуванням цього суд першої інстанції встановив фактичні обставини провадження та кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.185 КК України.

А тому висновки суду щодо фактичних обставин провадження, винуватості обвинуваченого і правильності кваліфікації його дій, які й не оскаржувалися в апеляційних скаргах, згідно до ст.404 КПК України апеляційним судом не перевіряються.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд належним чином врахував самі обставини вчинення кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості, яке відповідно до ст.12 КК України, віднесено до категорії злочинів середньої тяжкості, дані щодо особи обвинуваченого, який має непогашені судимості, в тому числі й за корисливий злочин, на шлях виправлення не став та знову вчинив злочин проти власності в період невідбутого покарання за попередній злочин (іспитового строку), що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення та стійку схильність до вчинення злочинів певної спрямованості, не має стійких соціальних зв`язків, негативно характеризується, та з врахуванням усіх обставин, в тому числі тих, що обтяжують покарання та пом`якшують його, обґрунтовано призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, яке є фактично мінімальним відповідно до меж санкції закону України про кримінальну відповідальність. Також судом було правильно, відповідно до самих злочинів та призначених покарань, застосовано правову формулу у виді часткового складання покарань за сукупністю вироків, передбачену ч.1 ст.71 КК України, а остаточно призначене покарання, відповідно до правових висновків, які містяться в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7, є також фактично мінімальним.

Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім, внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує його негативні настанови та змусить додержуватись положень закону України про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини, цілком відповідає вимогам та цілям, передбаченим ст.ст.50,65,71 КК України.

Підстав для зміни вироку та пом`якшення покарання, колегія суддів не вбачає, а тому доводи в апеляційних скаргах про це є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції зарахував в строк відбування покарання строк перебування його під вартою відповідно до ч.5 ст. 72 КК України з моменту затримання по день набрання вироком законної сили.

Однак, закон України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року втратив чинність 21 червня 2017 року, тому застосування цієї норми можливо тільки з 17 травня 2017 року по 20 червня 2017 року, відповідно.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни вироку у даному провадженні не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 17 травня 2017 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати обвинуваченому ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 17 травня 2017 року по 20 червня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області