УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вказані підприємства являються такими, що здійснюють імпорт «Секонд-Хенд», а саме: речі (взуття, одяг, іграшки), текстильні вироби, тканини та інші товари.
Так, в період з 2016 року по теперішній час вказані підприємства здійснюють ввезення товару на митну Україну в режимі «імпорт40» речі (взуття, одяг, іграшки), текстильні вироби, тканини та інші товари. Митне оформлення товарів з березня 2016 року по теперішній час проводиться через м/п «Малехів», а також частково через «Південну митницю» та ВМО №2 «Одеса-порт».
Так, в ході проведення досудового розслідування проведено ряд обшуків, в ході яких вилучено товар, на який в подальшому накладено арешт, та визнано речовими доказами, а саме: вживаний одяг секонд-хенд (взуття, одяг, іграшки), який поміщено в мішки білого кольору,
Вислухавши пояснення прокурора, який підтримав клопотання, дослідивши доводи щодо підстав накладення арешту на майно, копії матеріалів кримінального провадження, надані в обґрунтування доводів клопотання, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання.
Так, як зазначає прокурор та як вбачається з доданих матеріалів клопотання документів, вказане майно, про передачу якого як речових доказів ставить питання прокурор, перебуває під заходом забезпечення кримінального провадження, до нього застосовано арешт ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва, який в порядку, встановленому ст.174 КПК України, не скасований. Метою застосування арешту зазначено забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації, цивільного позову, збереження речових доказів.
При цьому у відповідності до положень ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Таким чином, передача речових доказів для реалізації, щодо яких на момент вирішення питання застосовано арешт, протирічить вказаним правилам КПК України, меті застосування арешту майна.
Крім того, матеріали клопотання не містять даних проте, що у відповідності встановленого КПК України порядку вказане майно у зазначеній кількості та якості було вилучено в межах даного кримінального провадження.
Також частиною 6 статті 100 визначено, що речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду для реалізації, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.
Проте доводи клопотання, що вказаний товар не містить слідів кримінального правопорушення, протирічать змісту ухвали слідчого судді, в якій дійшов висновку про необхідність накладення арешту через відповідність ознакам ст. 98 КПК України як речових доказів.
Поряд з цим, слід зазначити, що в своєму клопотанні прокурор не зазначив, кому необхідно передати на реалізацію вказані речові докази.
Одночасно прокурором не доведено, що існують обставини, передбачені для передачі речових доказів для реалізації: неможливість зберігання через громіздкість або з інших причин без зайвих труднощів або що витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання співмірні з їх вартістю.
З урахуванням викладеного, керуючись ст.100, 170-173 КПК України, слідчий суддя -
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1