АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1337/2016 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні № 0006796 прокурора Київської місцевої прокуратури № 5 ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року щодо обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судима:

09 квітня 2015 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185 України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік та на підставі ст. 75 КК України звільнена з іспитовим строком 1 рік;

10 вересня 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України до остаточного покарання, за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 роки і на підставі ст. 75 КК України звільнена від цього покарання з іспитовим строком 2 роки,

за участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченої ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року

ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та їй призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнена від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки та на неї покладені обов`язки, передбачені

п.п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України.

Крім того, постановлено вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року щодо ОСОБА_7 виконувати самостійно.

Як встановив суд першої інстанції у вироку, 16 липня 2015 року, близько 19 год.,

ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого проживання в кв. АДРЕСА_2 , вирішила вчинити крадіжку чужого майна, а тому, з метою реалізації свого злочинного умислу, взяла сумку, в яку поклала саморобний пакет із фольги, куди планувала помістити викрадений товар, щоб не спрацювали сигнальні рамки магазину, та направилася до магазину «КАРІ», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Малиновського, 12-А.

Далі близько 19 год. 30 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні магазину «КАРІ», діючи повторно, впевнившись у тому, що за її діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, взяла з торгівельної вітрини жіноче взуття (мокасини), вартістю 527 грн. 20 коп., що належить ТОВ «КАРІ Україна», та, помістивши у заздалегідь підготовлений пакет із фольги, поклала викрадене майно до своєї сумки, після чого направилася до виходу із магазину, вийшла за лінію кас, не розплатившись за товар, проте не довела свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від її волі, оскільки спрацювала сигнальна рамка лінії контролю і ОСОБА_7 була затримана працівником охорони даного магазину.

Докази у кримінальному провадженні досліджені судом відповідно до вимог ч. 3

ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 5 ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення і правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та, як наслідок, невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченої, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки і на підставі ч. 4 ст. 70 КК України вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року виконувати самостійно.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що, призначаючи

ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі та звільняючи від його відбування з випробуванням, суд недостатньо врахував характер, ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке є злочином середньої тяжкості проти власності та становить одну із найпоширеніших і найнебезпечніших груп злочинних діянь, а також не звернув увагу на особу винною, зокрема на те, що ОСОБА_7 , маючи непогашену в законом порядку судимість, на шлях виправлення не стала, належних висновків для себе не зробила і знову скоїла умисний злочин.

За таких обставин, як вважає прокурор, суд першої інстанції застосував закон про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, який в даному випадку не підлягав застосуванню.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, заперечення обвинуваченої, яка просила залишити вирок суду першої інстанції без змін, провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, вчиненому повторно, за обставин, наведених у вироку, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону в цій частині, не переглядає їх відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

Кваліфікація дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України судом першої інстанції визначена правильно та сторонами кримінального провадження не оспорюється.

Що стосується покарання, правильність призначення якого ОСОБА_7 оскаржується прокурором, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Стаття 50 КК України визначає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

За положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таке рішення має бути належним чином умотивовано.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, колегія суддів уважає слушними доводи прокурора щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. 75 КК України, оскільки в мотивувальній частині вироку не наведено належного обґрунтування тих умов і підстав, за яких суд дійшов висновку про необхідність звільнення обвинуваченої від призначеного покарання з випробуванням, при цьому суд, на переконання колегії суддів, не дотримав і вимог ст. 65 КК України, відповідно до яких особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Так, обираючи ОСОБА_7 вид і розмір покарання за вчинений нею злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, суд першої інстанції, дійшовши висновку, що таке покарання слід визначити у виді позбавлення волі, врахував характер, ступінь тяжкості та суспільної небезпеки скоєного злочину, конкретні обставини його вчинення, особу винної, яка раніше судима, являється інвалідом другої групи з дитинства. Не встановивши обставин, які обтяжують покарання, суд визнав обставиною, що його пом`якшує, - щире каяття обвинуваченої.

Між тим, пославшись на ці ж обставини та звернувши увагу на те, що правоохоронні органи не вжили дієвих заходів для своєчасного розкриття злочину та об`єднання кримінальних проваджень щодо ОСОБА_7 в одне, суд визнав можливим звільнити обвинувачену від відбування призначеного їй покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, прийнявши водночас рішення про самостійне виконання вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року.

Проте висновок суду першої інстанції по можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання слід визнати таким, що не відповідає матеріалам кримінального провадження та не узгоджується з умовами застосування інституту звільнення від покарання, передбаченими ст. 75 КК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції у вироку не надав належної оцінки фактичним обставинам скоєного ОСОБА_7 злочину, до вчинення якого вона заздалегідь підготувалася, а також даним про особу обвинуваченої, яка засуджувалася за аналогічні злочини та, будучи підозрюваною у вчиненні 05 квітня 2015 року двох крадіжок чужого майна, знову через недовгий проміжок часу, а саме 16 липня 2015 року, скоїла злочин середньої тяжкості проти власності, що свідчить про її небажання стати на шлях виправлення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що за відсутності підстав для звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції необґрунтовано прийняв рішення про застосування положень ст. 75 КК України, а тому доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, колегія суддів визнає слушними.

За таких обставин вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню на підставі ст.ст. 413, 414 КПК України з ухваленням відповідно до ст. 420 КПК України судом апеляційної інстанції свого вироку.

Призначаючи ОСОБА_7 вид і розмір покарання, колегія суддів, на виконання вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який згідно зі ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, конкретні його обставини, дані про особу винної, яка протягом нетривалого часу вчинила декілька аналогічних злочинів та, будучи викритою у їх вчиненні, не припинила злочину діяльність, скоївши новий злочин проти власності 16 липня 2015 року, характеризується в цілому посередньо, є інвалідом другої групи з дитинства. За відсутності обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів визнає обставиною, що його пом`якшує, щире каяття.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 повинно відбуватися в умовах ізоляції, проте, за відсутності підстав для обрання покарання саме у виді позбавлення волі, вважає достатнім в даному випадку призначити ОСОБА_7 покарання для досягнення його мети у виді арешту в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України для цього виду покарання.

З огляду на положення ст. 70 КК України та роз`яснення Верховного Суду України, викладені в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року зі змінами № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно яких коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається і за таких умов кожний вирок виконується самостійно, враховуючи, що ОСОБА_7 вчинила злочин, за який їй призначається покарання у виді арешту, тобто яке належить відбувати реально, до постановлення щодо неї вироку від 10 вересня 2015 року, вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року, слід виконувати самостійно.

Оскільки недостатньо мотивовані та не знайшли свого підтвердження доводи прокурора про те, що мета покарання може бути досягнута в даному випадку лише при призначенні ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 5 ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Оболонськогорайонного суду м. Києва від 25 травня 2016 року відносно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді 3 (трьох) місяців арешту.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2015 року, яким ОСОБА_7 засуджена за ч. 2 ст. 185 КК України до остаточного покарання, за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 роки і на підставі ст. 75 КК України звільнена від цього покарання з іспитовим строком 2 роки, виконувати самостійно.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня її фактичного затримання, пов`язаного з виконанням цього вироку.

В решті вирок Оболонського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4