Справа № 405/2498/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2017 року Ленінський районний суд м.Кіровограда в складі:

головуючого - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2
за участю прокурора - ОСОБА_3
захисника - ОСОБА_4

засудженого - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Кропивницький клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі, обмежившись строком який відбув,

В С Т А Н О В И В:
До Ленінського районного суду міста Кіровограда надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 .

В судовому засіданні засуджений просив суд переглянути вирок, винесений відносно нього, в частині покарання, оскільки покарання у виді довічного позбавлення волі призначено неправомірно, без законних на то підстав, так як Закон України № 1483-III «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально процесуального та Виправно трудового кодексів України» прийнятий без проведення юридичної експертизи. Відсутність такого висновку є підставою для визнання його тримання незаконним та просить суд змінити довічне позбавлення волі на позбавлення волі, обмежившись строком, який він відбув на сьогоднішній день.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні наполягала на задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 в повному обсязі.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання засудженого, посилаючись на те, що питання визнання призначеного покарання за вироком суду є таким, що не належить до питань, визначених у ст. 537 КПК України, які вирішуються судом першої інстанції під час виконання вироків.

Заслухавши думку учасників судового процесу та дослідивши матеріали клопотання, суд вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що вироком апеляційного суду Кіровоградської області від 19.04.2004 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263 КК України (в редакції 2001 року), ч.2 ст.263 КК України (в редакції 2001 року), ч.2 ст.145 КК України (в редакції 1960 року), ч.2 ст.89 КК України (в редакції 1960 року), ч.3 ст.185 КК України (в редакції 2001 року), ст.357 КК України (в редакції 2001 року), ч.2 ст.187 КК України (в редакції 2001 року), ч.3 ст.187 КК України , ст. 215-3 ч.3 КК України (в редакції 1960 року), ст.69 КК України (в редакції 1960 року), ст.93 п. «а» КК України (в редакції 1960 року), ст.17, ст.93 п. «г», «з» КК України, ст. 17, ст.93 п. «з» КК України (в редакції 1960 року), ст.190-1 КК України (в редакції 1960 року) та за сукупністю злочинів на підставі ст.42 КК України (в редакції 1960 року) остаточно призначено покарання у виді пожиттєвого позбавлення волі з конфіскацією всього, належного йому майна. Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з 19.09.1997 року. За ст.145 ч.1 КК України ОСОБА_5 виправдано.

Ухвалою Верховного суду від 10.02.2005 року касаційні скарги та доповнення до них засудженого ОСОБА_5 , залишено без задоволення, а вирок Апеляційного суду кіровоградської області від 19.04.2004 року без змін.

В ухвалі зазначено, що доводи у касаційній скарзі засудженого про те, що суд не міг застосувати до нього покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки, як йдеться у касаційній скарзі, таке покарання на той період не було передбачене чинним на той час кримінальним законодавством, є без підставним.

Даний висновок обґрунтовано тим, що Законом України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально процесуального та Виправно трудового кодексів України», яким Кримінальний кодекс України 1960 року приведено у відповідність з рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року №11-рп/99 виключено з нього статтю 24 і доповнено статтею 25-2, котрою передбачено довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину.

Тобто, колегією суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного суду України встановлено, що покарання засудженому ОСОБА_5 призначено у відповідності з вимогами закону і підстав для його пом`якшення не знайдено.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» закріплено, що судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь - який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Оскарження судових рішень допускається у випадках, порядку та з підстав, визначених законом.

Відповідно до ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання:

1) про відстрочку виконання вироку;

2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання;

3) про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким;

4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років;

5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років;

6) про звільнення від покарання за хворобою;

7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення;

8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком;

9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку;

10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України;

11) про застосування покарання за наявності кількох вироків;

12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді;

13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України;

13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань;

13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери);

13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням;

14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що вирішення питання щодо скасування або зміни судового рішення в частині покарання в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що на думку ОСОБА_5 мало місце при його засудженні, не входить до компетенції Ленінського районного суду м. Кіровограда як суду першої інстанції.

Окрім того, питання, яке ставить ОСОБА_5 в своєму клопотанні, не є питанням яке може бути задоволене судом першої інстанції в порядку виконання вироків відповідно до положень ст.537 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:

В задоволені клопотанні ОСОБА_5 про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі, обмежившись строком який відбув - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Кіровоградської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Кіровограда протягом 7 днів з дня її оголошення, а засудженим у той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Суддя Ленінського
районного суду
м. Кіровограда ОСОБА_1