Справа № 461/4472/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/783/561/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,

апелянта: ОСОБА_7 ,

представника апелянта адвоката: ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката: ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 на ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 12 липня 2017 р. про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000533,

ВСТАНОВИЛА:
Органами досудового розслідування проводиться досудове слідство у кримінальному провадженні №0000533 від 20.06.2017 р., внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_9 по факту незаконного використання у господарській діяльності торговельної марки «Львівська мануфактура кави». 07.07.2017 р. слідчими у справі на підставі ухвал слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 03.07.2017 р. проведено обшуки в нежитлових приміщеннях кафе під вивіскою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у м. Львові по пр. Свободи, 22, АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , в ході яких вилучено ряд речей та документів.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП України у Львівській області ОСОБА_13 та накладено арешт на майно (речові докази по кримінальному провадженні), вилучене 07.07.2017 р. під час обшуків у вказаних нежитлових приміщеннях згідно переліків, наведених в протоколах обшуків, у виді кавової, сувенірної, подарункової продукції, посуду, упакування, етикеток, службового одягу, книг меню та інших речей з нанесеними на них позначеннями торгової марки «Львівська мануфактура кави», а також пристроїв для друку чеків, платіжних та касових апаратів, які використовуються в діяльності кафе, касових та чекових стрічок, бухгалтерських документів, рекламних вивісок та логотипів, які містять зображення знаку для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », засобів, пристроїв та іншого обладнання для виготовлення, упакування, зберігання кавової, сувенірної та іншої продукції під торговою маркою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », носіїв цифрової інформації з даними про продаж товарів, службової й іншої документації.

На вказану ухвалу слідчого судді подано апеляційну скаргу громадянами ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які заявляють про свої права на арештоване майно. В обґрунтування своїх доводів про незаконність оскаржуваної ухвали апелянти посилаються на порушення судом вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді справи і невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зокрема, звертають увагу на те, що слідчий суддя у постановленій ухвалі вказав недостовірні дані про підтримання клопотання слідчого представником заявника ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_10 , оскільки останній участі в розгляді клопотання не брав і в судовому засіданні присутнім не був. Крім цього, наголошують, що суду першої інстанції слідчим та прокурором не було представлено доказів, які б свідчили про те, що вилучене під час обшуків майно у встановленому процесуальному порядку визнано речовими доказами, у зв`язку з чим висновки слідчого судді про необхідність накладення арешту на майно з метою збереження його, як речових доказів, є необґрунтованими.

З посиланням на положення ст.171 КПК України апелянти наполягають на визнанні вилучених під час обшуків речей тимчасово вилученим майном. З урахуванням того, що для ініціювання досудовим слідством питання про накладення арешту на таке майно законом відводиться 48 годин, і беручи до уваги, що обшуки проводились 07.07.2017 р., а слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту на майно лише 10.07.2017 р., апелянти роблять висновок про пропуск слідчим визначеного строку для звернення з клопотанням про арешт майна, що має наслідком обов`язок негайно повернути вилучене. Також вважають, що арештовувати вилучене майно правових підстав немає, адже цивільний позов у справі не заявлявся, санкція статті кримінального закону, по якій здійснюється досудове розслідування, не передбачає конфіскації майна, а отже, потреба арештовувати майно відсутня.

Частина арештованого майна, згідно тверджень апелянтів, не має жодного стосунку до Мануфактури кави і її філій, а вилучене обладнання передано їм в оренду на договірних засадах, тому його арешт перешкоджатиме здійсненню господарської діяльності. Крім цього, серед арештованого є товари, які мають обмежений строк використання, у зв`язку з чим вони не можуть тривалий час зберігатися без спеціальних умов і підлягають передачі на відповідальне збереження ОСОБА_7 .

На думку апелянтів, правоохоронні органи протиправно сприяють заявниці ОСОБА_9 , яка до моменту звернення із заявою про вчинений злочин проводила із родиною ОСОБА_14 спільну комерційну діяльність в рамках створеного ТзОВ «Мокка», адже в разі арешту майна ОСОБА_9 отримуватиме від апелянтів орендну плату за передане нею в користування обладнання, яке через накладений арешт не може в подальшому використовуватись апелянтами для потреб господарської діяльності. При цьому також звертається увага на те, що орган досудового слідства невірно кваліфікує діяння, про яке заявлено ОСОБА_9 , посилаючись на ч.3 ст.229 КК України, яка передбачає заподіяння злочинними діями шкоди в особливо великому розмірі, адже розмір завданої шкоди слідством не встановлено, а при описі фабули вчиненого слідство вказує на спричинення незаконним використанням торговельної марки значної шкоди, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.1, а не ч.3, ст.229 КК України. Враховуючи викладене, апелянти просять оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати.

Заслухавши доповідача, доводи ОСОБА_7 та в її інтересах адвоката ОСОБА_8 на підтримання поданої апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 про безпідставність вимог апелянтів і обґрунтованість оскаржуваної ухвали слідчого судді, позицію адвоката ОСОБА_10 із запереченнями доводів апелянтів, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з наявних матеріалів, 07.07.2017 р. слідчими СУ ГУНП України у Львівській області проведено обшуки в нежитлових приміщеннях кафе під вивіскою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_3 , вул. Братів Рогатинців, 7, у м. Львові. Підставою для їх проведення послужили ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 03.07.2017 р., якими надано дозвіл на обшуки у вказаних об`єктах з метою відшукання та вилучення документів і майна, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, що можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні за фактом незаконного використання торговельної марки «Львівська мануфактура кави» (а.с.43-76).

За результатами проведених обшуків слідчими у встановленому процесуальному порядку виявлено та вилучено документацію і майно, дозвіл на що надано зазначеними вище ухвалами слідчого судді від 03.07.2017 р. В подальшому постановою ст. слідчого в ОВС СУ ГУНП України у Львівській області ОСОБА_13 від 08.07.2017 р. усе вилучене за списком майно визнано речовими доказами та приєднано до кримінального провадження №0000533 (а.с.86-107).

Копію зазначеної постанови про визнання предметів та документів речовими доказами у кримінальному провадженні і прилучення їх до справи від 08.07.2017 р. представлено слідчому судді Галицького районного суду м. Львова в судовому засіданні 12.07.2017 р. під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно, про що свідчить журнал судового засідання (а.с.147, 148).

У зв`язку з наведеним, безпідставними є доводи апелянтів про вирішення слідчим суддею питання про арешт майна, яке не є речовими доказами у справі, адже, як вказано вище, це спростовується матеріалами справи.

Не можна погодитися також із твердженнями, викладеними в апеляційній скарзі, про те, що вилучене в процесі обшуків 07.07.2017 р. майно є тимчасово вилученим майном в розумінні ст.ст.167, 168 КПК України. Визначаючи правовий режим майна, яке вилучається в ході обшуку, слід, в першу чергу, керуватися положеннями ч.7 ст.236 КПК України, з якої слідує, що тимчасово вилученим майном вважаються вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу.

Отже, тимчасово вилученими може вважатися лише те майно, яке не зазначене в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на обшук, однак вилучається в ході такого. Усе решта майно, ідентифіковане за родовими, груповими, індивідуальними ознаками в ухвалі слідчого судді про обшук, вилучене в ході такого, не має статусу тимчасово вилученого. Наведене тягне за собою певні правові наслідки, зокрема те, що час внесення слідчим клопотання про накладення арешту на таке майно не обмежується строком, визначеним ч.5 ст.171 КПК України. З огляду на викладене, наполягання апелянтів та їхнього представника стосовно пропуску слідчим 48-годинного строку на порушення перед слідчим суддею питання про арешт майна, вилученого 07.07.2017 р., і, як наслідок, його обов`язок негайно повернути усе вилучене, не ґрунтуються на положеннях чинного кримінального процесуального законодавства.

Що стосується застережень в апеляційній скарзі відносно кваліфікації злочину і невстановлення слідством розміру завданих ним збитків, колегія суддів вважає, що у даному випадку вони не мають юридичного значення, адже, як слідує з клопотання слідчого про накладення арешту на вилучене майно від 10.07.2017 р. і оскаржуваної постанови слідчого судді від 12.07.2017 р., питання арешту вирішувалось виключно з метою забезпечення збереження речових доказів у кримінальному провадженні у відповідності до п.1 ч.2, ч.3 ст.170 КПК України. При цьому, на час звернення з клопотанням про арешт майна цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено, а санкція ст.229 КК України (усіх її частин) не передбачає конфіскації майна, що могло б зумовлювати необхідність співвідношення розміру завданої шкоди із обсягом арештованого майна чи врахування кваліфікації злочину для визначення потреби у майбутньому забезпечити можливість здійснення конфіскації.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що в судовому засіданні апелянт ОСОБА_7 та її представник адвокат ОСОБА_8 не довели факт належності арештованого майна на праві власності апелянтам. Згідно представлених договорів №№1, 2, 3 від 04.01.2016 р. про оренду обладнання ФОП ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 взяли у тимчасове платне користування в ТзОВ «Мокка» устаткування для подальшого його використання у підприємницькій діяльності. Накладення оскаржуваною ухвалою арешту на частину переліченого у вказаних договорах обладнання, яке визнано речовими доказами, не позбавляє апелянтів можливості використовувати решту неарештованого устаткування із законною метою за його цільовим призначенням. Усі питання про сплату орендних платежів по зазначених вище договорах повинні вирішуватись між апелянтами та орендодавцем у порядку, визначеному законодавством про виконання господарських договорів. Ознак, які б могли свідчити про перешкоджання шляхом ініціювання і вирішення питання про арешт майна законній господарській діяльності апелянтів, судом не встановлено.

При перевірці доводів про відсутність представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 в судовому засіданні 12.07.2017 р. і безпідставне, на думку апелянтів, зазначення слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі про підтримку ним клопотання слідчого про накладення арешту на майно встановлено, що такі не відповідають дійсності. Згідно журналу судового засідання адвокат ОСОБА_10 був присутнім 12.07.2017 р. при розгляді матеріалів за клопотанням слідчого щодо арешту вилученого під час обшуків майна і до часу оголошення судом перерви о 12 год. 48 хв. виступав в судовому засіданні. Зазначені обставини під час розгляду справи апеляційним судом підтверджено самим ОСОБА_10 , а також прокурором. Сумнівів в істинності їх пояснень щодо цього у колегії суддів не виникає, адже такі повністю відповідають даним фіксації ходу судового процесу у місцевому суді.

Ґрунтуючись на викладеному, апеляційний суд приходить до переконання про необґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 . Викладені у ній доводи висновків слідчого судді не спростовують та не дають підстав вважати оскаржувану ухвалу незаконною.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити апелянтам, що у відповідності до ст.174 КПК України вони не позбавлені права під час досудового розслідування в будь-який момент звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування повністю або частково накладеного на майно арешту, якщо доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба. Отже, питання про зняття арешту може порушуватись також у випадку, якщо тривалість досудового розслідування загрожує псуванню товару, про ймовірність чого апелянти зазначають у своїй апеляційній скарзі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 12 липня 2017 р. про накладення арешту на майно без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4