АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/272/16-к Номер провадження 11-кп/786/283/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Комсомольського міського суду від 10 лютого 2016 року про відмову в задоволенні клопотання

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чечелеве Кременчуцького району, мешканця АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше судимого:

- 05.12.2012 року Кременчуцьким районним судом за ч.1 ст. 190 КК України до штрафу в розмірі 510 грн., який сплачено 10.12.2014 року;

- 15.05.2013 року кременчуцьким районним судом за ч.1 ст. 389, ст. 71 КК України до обмеження волі строком на 1 рік, звільнений на підставі ухвали Комсомольського міського суду від 04.03.2014 року на підставі ст. 81 КК України умовно-достроково на невідбутий строк 3 місяці 28 днів до 11 липня 2014 року

Засудженого вироком Кременчуцького районного суду від 10 грудня 2014 року за ст. 190 ч.2, ст. 75, 76 КК України до 1 року обмеження волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк 2 роки, ухвалою Кременчуцького районного суду від 02 липня 2015 року скасовано іспитовий строк та направлений для відбування призначеного вироком покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

про умовно-дострокове звільнення,
з участю прокурора: ОСОБА_8

засудженого: ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:
До апеляційного суду звернувся засуджений ОСОБА_6 , який у поданій апеляційній скарзі прохав скасувати ухвалу Комсомольського міського суду від 10 лютого 2016 року стосовно нього та задовольнити клопотання про застосування до нього положень ст. 81 КК України.

Покликався на те, що, на його думку, скоєне ним порушення не може вважатися злісним, а оскільки адміністрація виправної установи не надає йому оплачуваної роботи, він не в змозі отримати заохочення чи подяку, хоча всі доручені йому завдання, зокрема, з благоустрою установи, виконує своєчасно та якісно.

Інші учасники судового провадження ухвалу місцевого суду не оскаржували, заперечень проти апеляційної скарги до початку апеляційного розгляду не надавали.

Оскаржуваною ухвалою в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання, призначеного вироком Кременчуцького районного суду від 10 грудня 2014 року відмовлено. Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що останній хоча і відбув ? строку призначеного покарання, ставленням до праці та сумлінною поведінкою не довів свого виправлення.

Заслухавши суддю-доповідача ОСОБА_2 , пояснення засудженого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу з мотивів, у ній наведених, думку прокурора ОСОБА_8 , яка заперечувала проти її задоволення, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали провадження та особової справи засудженого, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як видно із матеріалів провадження, ОСОБА_6 , раніше судимий за скоєння корисливих злочинів проти власності (ч.1 ст. 190 КК України) та ухилення від відбування покарання, не пов`язаного з позбавленням волі (ч.1 ст. 389 КК України), засуджений вироком Кременчуцького районного суду від 10 грудня 2014 року за ст. 190 ч.2 КК України до 1 року обмеження волі зі звільненням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк 2 роки.

Ухвалою Кременчуцького районного суду від 02 липня 2015 року скасовано іспитовий строк, визначений вказаним вироком, а ОСОБА_6 направлений для відбування призначеного вироком покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

З 15 липня 2015 року ОСОБА_6 відбуває покарання у Комсомольському виправному центрі № 136.

30 листопада 2015 року рішеннями комісії Комсомольського виправного центру № 136 та комісії Комсомольського виконкому по розгляду особових справ засуджених, які відбули частину строку покарання, яка надає право на умовно-дострокове звільнення, відмовлено в застосуванні ст. 82 КК України в зв`язку з недоведеністю засудженим ОСОБА_6 свого виправлення.

29 січня 2016 року рішеннями комісії Комсомольського виправного центру № 136 та комісії Комсомольського виконкому по розгляду особових справ засуджених, які відбули частину строку покарання, яка надає право на умовно-дострокове звільнення, відмовлено в застосуванні ст. 81 КК України в зв`язку з недоведеністю засудженим ОСОБА_6 свого виправлення.

Як вбачається з довідки про стягнення та заохочення, протягом відбування строку покарання засуджений ОСОБА_6 не мав заохочень за сумлінну поведінку та ставлення до праці, при цьому, на нього було накладено 2 стягнення за порушення режиму відбування покарання 08 серпня та 10 жовтня 2015 року обидва рази за паління у не відведеному місці.

Тобто, вбачається, що ОСОБА_6 не зважаючи на наявність одного порушення режиму відбування покарання та маючи попередження, свідомо повторно вчини аналогічне порушення.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_6 був працевлаштований на контрагентське підприємство ТОВ «Фероліт», але був звільнений за порушення трудової дисципліни та ставлення до праці, у зв`язку з чим твердження апелянта про те, що адміністрацією виправної установи йому не було забезпечено оплачуваної роботи і він не має можливості працею та ставленням до неї заробити подяки чи заохочення безпідставні.

Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

На це також вказує у свої практиці і Верховний Суд України, який у п. 2 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 26.04.2002 "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" звертає увагу на те, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.

При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Суд першої інстанції розглянув заяву засудженого з урахуванням вищевказаної норми кримінального Закону України та постанови Пленуму ВСУ та, виходячи з характеристики засудженого, кількості і характеру дисциплінарних стягнень, думки представника виправної установи, який у суді першої інстанції заперечував проти звільнення засудженого, оскільки останній не довів своє виправлення, а у суді апеляційної інстанції підтвердив відсутність бажання у засудженого постійно працювати, і прийшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_6 не виявив реального бажання постійно працювати, а поведінку засудженого за сумлінну визнати не можна і ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні заяви засудженого.

З огляду на викладене, покликання засудженого у апеляційній скарзі на те, що скоєні ним порушення не є істотними, а виправна установа не забезпечує його належними умовами праці не відповідають дійсності, а матеріали провадження і особової справи не свідчать про виправлення засудженого.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376,405,407 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Комсомольського міського суду від 10 лютого 2016 року стосовно нього без зміни.

с у д д і :
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4