Справа № 305/379/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

19.05.2016 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , цивільного позивача ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду кримінальне провадження за № 11кп/777/198/16 за апеляційною скаргою цивільного позивача ОСОБА_7 , поданою на вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 29.12.2015 року, яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, водія ЗФ ТОВ "Готіс" санаторію "Гірська Тиса" , розлученого, раніше не судимого,
засуджено за ч.1 ст.286 КК України до штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 (п`ять тисяч сто) гривень, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Згідно вироку суду, ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 1 вересня 2014 року, близько 19 ої години 45-ої хвилини, керуючи власним автомобілем марки "BMW" моделі "316", з державним реєстраційним номером " НОМЕР_1 " та рухаючись у напрямку з міста Рахів в село Кваси, по автодорозі сполученням "Мукачево-Рогатин-Львів", в с. Білин Рахівського району Закарпатської області, навпроти будинку №301 не врахув дорожню обстановку та не вибрав безпечну швидкість руху, порушив вимоги п.п.10.1, 12.1, 1.10 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого не впорався з керуванням автомобіля, що призвело до виїзду керованого ним транспортного засобу за межі проїзної частини дороги в кювет, а в подальшому до зіткнення з дерев`яним кіоском, належним ОСОБА_7 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_8 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.
В апеляційній скарзі цивільним позивачем ОСОБА_7 порушується питання про скасування вказаного судового рішення суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову, в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 зазначено, що рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення її цивільного позову належним чином не вмотивовано, фактичні обставини спричинення їй матеріальних збитків діями обвинуваченого ОСОБА_6 з достовірністю не встановлені, а її клопотання про призначення судово-медичної експертизи з метою встановлення причинно-наслідкового зв`язку між кримінальним правопорушенням, вчиненим обвинуваченим і викиднем, що у неї стався, безпідставно не вирішені.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи цивільного позивача ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги, доводи прокурора, про скасування вироку в частині розв`язання цивільного позову та направлення кримінального провадження в цій частині на новий розгляд, обвинуваченого ОСОБА_6 , який вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги і поданого захисником обвинуваченого заперечення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав
Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Судове рішення у даному кримінальному провадженні цим вимогам кримінального процесуального закону не відповідає.
Так, відповідно до вимог п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а згідно ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст.291 КПК України.
Згідно п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
З матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , зокрема, обвинувального акта убачається, що, на порушення вимог ст.291 КПК України, відносно останнього органом досудового слідства не сформульовано обвинувачення.
Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення з посиланням на те, що ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, не замінює необхідності формулювання обвинувачення.
Суд першої інстанції, розглянувши кримінальне провадження по суті, на вказані недоліки обвинувального акта уваги не звернув, і, на порушення вимог ст.337 КПК України, провів судовий розгляд щодо особи, якій у передбаченому законом порядку не висунуто обвинувачення.
Одночасно, даючи оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_7 , судова колегія вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції також не було належним чином проаналізовано і цивільні правовідносини, що склалися між сторонами, внаслідок чого було прийнято незаконне рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілого, всупереч нормам матеріального права без дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених чинним кримінальним процесуальним законом.
Так, у відповідності до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
В свою чергу, відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Ця особа звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з ч.2 ст.22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
За загальним правилом та з огляду на положення статті 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (стартовим відшкодуванням).
За змістом положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (№ 1961-ІV) та ст.1194 ЦК України питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування; у разі відсутності такої згоди за її заявою до субсидіарної відповідальності залучається страховик.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (№ 1961-ІV), обов"язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Згідно ст.6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Статтею 9 Закону № 1961-ІV встановлено, що страховик зобов`язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування в межах обов`язкового ліміту відповідальності страховика.
Відповідно до вимог ст.22 Закону передбачено:
п. 22.1. При настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
п.22.3. Потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 ЦК України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статті 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3, 4 частини другої статті 23 ЦК України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.16 постанови №4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення ст.1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів констатує, що судом першої інстанції всупереч наведених вимог матеріального та процесуального законів з достатньою повнотою не було встановлено всіх обставин по справі, які мають суттєве значення для постановлення справедливого рішення в даному кримінальному провадженні, зокрема, в частині вирішення цивільного позову: не з`ясовано чи була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 ; в залежності від встановленого не вирішувалось питання про залучення/незалучення до участі у справі страховика з метою його притягнення до субсидіарної відповідальності за позовом ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, достовірно не встановлено наявність/відсутність причинно-наслідкового зв`язку між кримінальним правопорушенням і перериванням вагітності ОСОБА_7 .
Згідно положень ч.3 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду обмежений у повторному дослідженні обставин, встановлених під час кримінального провадження та дослідженні доказів, які не були досліджені судом першої інстанції.
З урахуванням наведеного, беручи до уваги, що жодним з учасників провадження не заявлено клопотань про повторне дослідження обставин кримінального провадження з мотивів неповноти або неправильності їх дослідження судом першої інстанції, або про дослідження нових доказів, апеляційний суд вважає, що оскаржене судове рішення підлягає до скасування з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового провадження, під час якого суду необхідно вжити заходів для усунення зазначених недоліків, дотримання вимог розділу IV КПК України.
Керуючись ст.ст.376, 404, 407, 408, 409, 412, 415 КПК України, апеляційний суд, -
апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_7 задовольнити.
Вирок Рахівського районного суду від 29 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України - скасувати, призначивши новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового провадження.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: