АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1025/16 Справа № 205/2239/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по кримінальним справам апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року, -

В с т а н о в и л а:
ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року було відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного за вироком апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2002 року на покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років.

Відмовляючи в задоволенні клопотання захисника, своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що підстав для заміни йому покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі немає, а вимоги захисника ОСОБА_7 не ґрунтуються на вимогах закону. При цьому суд послався на рішення Конституційного Суду України № 1-рп/2011 від

26 січня 2011 року, в якому зазначено, що заміна смертної кари як виду кримінального покарання на довічне позбавлення волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини (а.п. 18-19).
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 просить рішення районного суду скасувати, як незаконну та необґрунтовану, постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання та замінити засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного вироком апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2002 року, на 15 років позбавлення волі (а.п. 23-25).

При цьому захисник посилається на те, що 06 червня 2002 року ОСОБА_8 був засуджений до довічного позбавлення волі за особливо тяжкі злочини.

29 грудня 1999 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України положення Кодексу 1960 року, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення про їх неконституційність.

Верховна Рада України шляхом прийняття Закону привела Кодекс 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. На думку захисника вказаний закон набрав чинності в 00.00 годин 05 квітня 2000 року, у зв`язку з чим в період з 29 грудня 1999 року по 04 квітня 2000 року максимальне покарання було у вигляді позбавлення волі строком на 15 років.

Посилаючись на ч. 4 ст. 5 КК України, де вказано - якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи і з урахуванням того, що злочинні дії ОСОБА_8 були вчинені в період з листопада 1998 р. по липень 1999 р., захисник вважає, що є підстави для заміни призначеного покарання у вигляді довічного позбавлення волі, на позбавлення волі строком 15 років (а.п. 23-25).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення захисника ОСОБА_7 , на підтримку вимог своєї апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, яка скасуванню чи зміні не підлягає, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає у зв`язку з наступним.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання та пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 74 КК України.

Згідно ч. 3. ст. 74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.

29.12.1999 року Конституційний Суд України у Рішенні № 11-рп/99 визнав неконституційними положення ст. 24 Загальної частини та санкції статей Особливої частини Кримінального Кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.

На виконання Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року Верховною Радою України було прийнято Закон України № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 pоку, положення якого мали зворотну дію в часі, Закон набрав чинності 04 квітня 2000 року.

Цим Законом були комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання, таким видом покарання як довічне позбавлення волі.

Зокрема, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 січня 2011 року за № 1-рп/2011 зазначив, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари.

Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Також Конституційний Суд України зазначив, що

- після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів;

- в частині четвертій статті 5 Кодексу 2001 року йдеться про можливість зміни покарання тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Таким чином, зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Отже, після скоєння ОСОБА_8 злочинів, Верховна Рада України шляхом прийняття Закону № 1483 привела Кодекс 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. У Законі № 1483 комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі. Таким чином, цим законом було вирішено питання про пом`якшення кримінального покарання за вчинені ним злочини.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції всебічно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував достатню нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання захисника про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 15 років позбавлення волі.

За таких обставин доводи та захисника ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про незаконність ухвали суду першої інстанції є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року - залишити без змін.

Судді апеляційного суду: