Провадження 11-кп/792/261/16
Справа № 669/949/14-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
перекладача ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
представника потерпілого ОСОБА_9
захисника ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_11
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000425 від 30.11.2013 року, за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Білогірського районного суду Хмельницької області від 27 лютого 2015 року,-
В с т а н о в и л а:

Вироком Білогірського районного суду від 12 червня 2014 року ОСОБА_11 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років 4 місяців позбавлення волі без позбавлення права керування транспортним засобом.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 року 6 місяців іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язи, передбачені п.п.2,3 ч.1 ст. 76 КПК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально виконавчої інспекції; повідомляти кримінально виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання.
На підставі п. „в ст.1 Закону України „Про амністію у 2014 році ОСОБА_11 повністю звільнено від відбування покарання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 35 000 грн. моральної шкоди та 1500 грн. витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області від 04 серпня 2014 року вирок Білогірського районного суду Хмельницької області від 12 червня 2014 року щодо ОСОБА_11 скасовано та призначено новий розгляд в Білогірському районному суді Хмельницької області іншим складом суду.
Вироком Білогірського районного суду Хмельницької області від 27 лютого 2015 року
ОСОБА_11 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Самшвільдо Тетрицкаройського району Республіки Грузія, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , вірменина, одруженого, на утриманні має двоє неповнолітніх дітей, з середньою освітою, раніше не судимого,
засуджено за ч.2 ст. 286 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_11 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, попросить публічно вибачення у потерпілого.
На підставі п. „в ст. 1 Закону України „Про амністію у 2014 році ОСОБА_11 від призначеного покарання звільнено.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 заподіяну моральну шкоду у розмірі 80000 грн.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_11 на користь обласного бюджету витрати на проведення експертизи № 58 А від 19 лютого 2014 року в сумі 821, 51 грн.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.
До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_11 залишено попередній особисте зобов`язання.
За вироком суду, 30 листопада 2013 року, близько 01 години ночі ОСОБА_11 , керуючи автомобілем ВАЗ 211540 реєстраційний номер НОМЕР_1 по вул. Миру в смт. Білогір`я Хмельницької області, рухаючись в напрямку с. Гулівці Білогірського району Хмельницької області, порушив п.п. 1.5, 2.3. 10.1, 11.3, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України, допустив неуважність, перед перестроюванням на зустрічну смугу руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, рухаючись по дорозі із двостороннім рухом, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки та відповідних дорожніх знаків виїхав на смугу зустрічного руху не для обгону чи об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини, рухаючись в темну пору доби та в умовах недостатньої видимості їхав зі швидкістю руху, яка не дозволила йому зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, при виникненні небезпеки для руху та перешкоди, яку він об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду потерпілого, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який рухався у попутному для автомобіля напрямку по краю зустрічної смуги руху.
Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що небезпечні для життя в момент заподіяння та тілесні ушкодження середньої тяжкості.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 , як видно з її змісту, просить вирок суду скасувати та закрити провадження по справі, повністю відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілого. В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що в провадженні судом не було встановлено належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність його вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, висновки як слідства, так і суду, ґрунтуються виключно на припущеннях, в справі були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону під час збирання та дослідження доказів. В разі, якщо суд прийде до висновку про наявність його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, просить звільнити його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2014 році».
Прокурор в своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_11 та правильності кваліфікації його дії, просить вирок суду щодо обвинуваченого змінити, пом`якшити ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання до 3 років 4 місяців позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, та від призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році». В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вказував про неправильне застосування судом кримінального закону та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для зміни судового рішення та пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання.
Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області від 26 травня 2015 року вирок Білогірського районного суду Хмельницької області від 27 лютого 2015 року щодо ОСОБА_12 в частині призначення покарання та звільнення його від відбування змінено та призначено ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання в виді 3 років 4 місяців позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» від 8 квітня 2014 року ОСОБА_11 звільнено від відбування призначеного покарання.
В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України виключено з вироку Білогірського районного суду Хмельницької області від 27 лютого 2015 року щодо рішення про звільнення його на підставі ст. 75 КК України від покарання з випробуванням, якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України та попросить публічного вибачення в потерпілого.
Цей же вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_11 скасовано, а матеріали кримінального провадження в цій частині направлено на новий судовий розгляд в той же суд в порядку цивільного судочинства.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2016 року ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 26 травня 2015 року щодо ОСОБА_11 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідача, прокурора, обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника на підтримку поданих апеляційних скарг, надавши обвинуваченому можливість виступу в судових дебатах та останньому слові, перевіривши матеріали кримінальної справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, апеляція ОСОБА_11 частковому задоволенню.
Висновок суду про винність ОСОБА_11 у порушенні правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_8 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, ушкодження середньої тяжкості, за викладених у вироку обставинах, ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і є обґрунтованим.

Як вбачається із матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_11 своєї вини в порушенні ПДР України не визнав. Вказав, що дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 30 листопада 2013 року по вул.. Миру в смт. Білогір`я Хмельницької області відбулась з його участю, коли він на прохання свого знайомого ОСОБА_13 забирав того з Семенівського перехрестя десь біля 1 год. ночі. Навпроти приміщення ТОВ «Перлина Поділля» він за 30-40метрів попереду себе помітив, що по лівій смузі руху рухався чоловік, з виду якого він зробив висновок, що той перебував в стані алкогольного сп`яніння, змінивши напрямок руху, почав переходити дорогу, а обвинувачений, враховуючи швидкість його ходи, передбачив, що на момент зіткнення той мав би бути на його смузі руху, тому змінив напрямок руху свого автомобіля, виїхав на смугу зустрічного руху, мав намір об`їхати пішохода, проте той передумав переходити вулицю, а коли він розпочав екстрене гальмування, уникнути зіткнення не вдалось. Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди хтось з пасажирів викликав автомобіль швидкої допомоги, потерпілий лежав десь за 1.5м перед автомобілем, коли ж швидка забрала потерпілого в лікарню, він з іншими присутніми забрав автомобіль з дороги та пішов до лікарні. Вважає винуватцем дорожньо-транспортної пригоди потерпілого ОСОБА_8 , який був одягнутий в темний одяг, без будь-яких елементів, які б дозволяли іншим учасникам дорожнього руху виявити його, рухався по проїзній частині дороги, при наявності тротуару.
І хоч ОСОБА_11 вини у ДТП не визнав, протилежне підтверджено зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Так, із слів потеріплого ОСОБА_8 вбачається, що 29 листопада 2013 року він у вечірній час перебував в кафе-барі «Рестобар», де вживав пиво, однак не був п`яним. Біля першої години ночі 30 листопада 2013 року він пішов додому, йшов по лівій смузі руху назустріч руху транспортних засобів, був одягнутий в темну куртку зі світлим капюшоном, при цьому не чув позаду себе жодних сигналів, а на вул. Миру, біля будівлі «Перлини Поділля» відчув сильний удар ззаду, після чого нічого не пам`ятає, прийшов до свідомості в лікарні, лікувався тривалий час, продовжує лікування від наслідків отриманих травм.
Свідок ОСОБА_13 посвідчив, що під час ДТП перебував в автомобілі, яким керував обвинувачений ОСОБА_11 , на задньому сидінні автомобіля. Рухаючись по вул. Миру, бачив, як від автомобіля відлетіла людина. Коли всі вийшли з автомобіля, попереду лежав потерпілий, який хрипів, а біля нього мобільний телефон із включеною музикою. Він викликав швидку допомогу, згодом до місця пригоди прийшов охоронець ТОВ «Перлини Поділля».
Із показів свідка ОСОБА_14 вбачається, що він, як охоронець ТОВ «Перлини Поділля», стежив за камерами камер відеоспостереження та на одній з них помітив, що поблизу підприємства проходив хлопець, який йшов з лівої сторони, а згодом через декілька секунд проїхав автомобіль, який з`їхав на ліву смугу руху. Коли він прослідковував відстань від камери до камери, він побачив, що сталась ДТП. Коли він підійшов до місця події, приїхали співробітники міліції, його запросили бути понятим, та він своїм підписом засвідчив протокол огляду місця події зі схемою, гальмівний шлях автомобіля становив 24м.
Свідок ОСОБА_15 розповів, що 30 листопада 2013 року він, як охоронник ТОВ «Перлина Поділля», рухаючись з одного об`єкту на інший, доїжджаючи автомобілем до ТОВ «Перлина Поділля» по дорозі обігнав хлопця, який з одягнутим на голову капюшоном йшов з лівої сторони дороги. Коли він повертався через 20 хвилин до території ТОВ «Перлина Поділля», то побачив на дорозі автомобіль з увімкнутими фарами, який стояв на зустрічній смузі руху, ближче до центру дороги, біля якого було троє людей, перед автомобілем лежав хлопець, який дихав і хропів. На місці пригоди були уламки автомобіля, кров, через деякий час приїхали працівники швидкої допомоги, а пізніше і працівники міліції, які його залучили до участі в проведенні огляду місця події як понятого.Він підтвердив, що підписував схему пригоди. На місці пригоди помітив, що потерпілий був перед автомобілем та біля нього було видно сліди крові.
Факт підписання свідками ОСОБА_15 та ОСОБА_14 протоколу огляду місця події та схеми пригоди в місцевому суді підтвердив свідок ОСОБА_16 , який як слідчий в складі слідчо-оперативної групи виїжджав на місце дорожньо-транспортної пригоди. Зазначив, що зіткнення відбулося на смузі зустрічного руху. ОСОБА_11 особисто повідомив його, що рухався із швидкістю 70 км/год.
Свідок ОСОБА_17 показав, що 30 листопада 2013 року біля другої години ночі його син обвинувачений ОСОБА_11 повідомив, що вчинив ДТП. Особисто він передав в якості відшкодування потерпілому шкоди гроші в сумі 21500 грн.
Свідок ОСОБА_18 повідомила, що 30 листопада 2013 року вона, як черговий лікар Білогірської ЦРЛ, проводила огляд на виявлення ознак сп`яніння у ОСОБА_11 . Розповіла, що огляд проводився в хірургічному відділенні, де були присутні, як родичі потерпілого, так і родичі обвинуваченого. Огляд проводився апаратом „Алконт, шляхом продування трубки. В результаті вказаного огляду ознак алкогольного сп`яніння у ОСОБА_11 виявлено не було.
Згідно даних протоколу огляду місця події від 30 листопада 2013 року з додатком та фототаблицями та від 11 лютого 2014 року, зафіксовано, що при огляді ділянки дороги по вул. Миру в смт. Білогір`я Хмельницької області виявлено, що навпроти електроопори ВЦ-10КВ Л-19 17/08 беруть початок сліди гальмування автомобіля на відстані від електроопори 4,7 м до лівої та 6 м до правої стороні та 4 м до початку проїзної частини дороги. Слід гальмування закінчується на відстані 5 м від електроопори ВЦ-10КВ Л-19 16/08. Слід гальмування становить 24 метри. Передній лівий слід гальмування лівої передньої сторони автомобіля знаходиться на відстані 5 м по лінії електроопори, правої 6,7м та 4 м до початку проїзної частини дороги, що вказує на те, що слід гальмування автомобіля повністю знаходиться на лівій смузі руху автомобіля. Далі по ходу руху автомобіля на відстані 1,5 м після закінчення слідів гальмування наявні уламки пластику вишневого кольору, за 12 м кругла пляма червоного кольору, зразки якої були відібрані для проведення експертизи. На лівому узбіччі було виявлено автомобіль ВАЗ 211540, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який має зовнішні пошкодження переднього бампера з лівої сторони, відсутня ліва фара, деформований капот з лівої сторони та ліве переднє крило.
(Т.1, а.с. 33-44, 85).
Цим спростовуються твердження обвинуваченого щодо невстановлення органом досудового слідства і судом факту наїзду на потерпілого на зустрічній смузі руху.
Відповідно до висновку судово - медичної експертизи № 51 від 22 січня 2014 року на марлевому тампоні, наданому на дослідження, який вилучався під час огляду місця події, виявлено кров людини.
(Т.1, а.с. 76).
Згідно висновку експертизи № 87 від 18 лютого 2014 року у потерпілого ОСОБА_8 станом на 30.11-08.01.2014 року виявлені тілесні ушкодження в вигляді перелому піраміди лівої скроневої кістки з переходом на луску без зміщення, забою головного мозку, рани лівої тім`яної ділянки голови з розвитком травматичного шоку легкого ступеня, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння та середньої тяжкості тілесні ушкодження в вигляді перелому обох сідничних кісток, лівої лонної кістки, розриву лонного зчленування в вигляді перелому обох сідничних кісток, лівої лонної кістки, розриву лонного зчленування, вивих лівого стегна, компресійного перелому тіла 5-го поперекового хребця, перелому заднього краю кульшової западини зліва, крововилив в ділянці тазу, лівої поперекової ділянки.
(Т.1, а.с. 92-94).
Згідно протоколом огляду від 11 лютого 2014 року встановлена видимість елементів дороги по вул. Миру в смт. Білогір`я Хмельницької області з ілюстрованою таблицею до нього, і вона становить 101,4 м.
(Т.1. а.с. 115-117).
Оскільки ОСОБА_11 не наводить обґрунтованих даних вважати цей протокол недопустимим, не встановлено таких і судом, підстав вважати, що така слідча дія була проведена при інших погодніх умовах, ніж були під час дорожньо-транспортної пригоди не знайдено та іншого не наведено. Також колегія суддів враховує, що автомобіль, що був використаний під час цієї слідчої дії при визначенні видимості елементів дороги, за своїми конструктивними особливостями мало відрізняється від автомобіля, яким керував обвинувачений.
Відповідно до даних висновку експертизи № 58 А від 19 лютого 2014 року в заданій дорожній ситуації водій автомобіля ВАЗ 211540, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_11 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 10.1, 11.1, 11.3., 12.2., 12.3., 12.4 Правил дорожнього руху. Можливість застосування маневру, як заходу по уникненню дорожньо-транспортної пригоди, в такому випадку не передбачено, з технічної точки зору застосований вказаним водієм маневр зміни напрямку руху керованого ним транспортного засобу на зустрічну смугу руху являється технічно необґрунтованим, та може перебувати в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.
(Т.1, а.с. 95-100).
Ретельно проаналізувавши докази в їх сукупності, у тому числі пояснення обвинуваченого, показання потерпілого, свідків, дані протоколів огляду місця події, висновки експертиз, суд дав їм належну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого, а тому правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке та середньої тяжкості тілесне ушкодження.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про суперечливість висновків суду, неповноту та однобічність судового розгляду, неналежну оцінку судом доказів і необґрунтоване у зв`язку з цим засудження обвинуваченого, слід відхилити, як необгрунтовані.

Слід погодитись із висновками місцевого суду в частині доведеності вини ОСОБА_11 у порушенні ПДР України із наслідками, що зазначені у вироку суду.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про недопустимість доказів, а саме показань свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 на увагу не заслуговують. Підстав вважати ці показання, як такі, що отримані з порушенням чинного кримінального процесуального законодавства не встановлено.

Сумніву немає і щодо обставин та результатів проведення огляду місця події 30 листопада 2013 року. Цю подію підтвердили в суді свідки ОСОБА_16 , що проводив таку слідчу дію, а також поняті ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які брали в них участь та в суді підтверджували достовірність даних, зазначених в протоколі огляду та схеми пригоди.

Твердження обвинуваченого, що місцевмй суд в порушення вимог ч. 3 ст. 89 КПК України, під час судового розгляду одразу після заявлених захисником клопотань про визнання доказів недопустимими, не прийняв рішення з приводу недопустимості доказів та не задоволив таких клопотань захисника, не приймаються до уваги, позаяк в місцевому суді не було встановлено очевидної недопустимості таких доказів, що могло потягнути за собою припинення дослідження такого доказу, не встановлено такої і апеляційним судом.
При цьому колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий суд дотримавшись приписів ч. 1 ст. 89 КПК України, вирішив питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Доводи ОСОБА_11 про те, що висновок експерта № 58 від 19 лютого 2014 року мав би був визнаний судом недопустимим доказом та не повинен був за жодних обставин прийматись судом до уваги, як доказ вини, позаяк при призначенні експертизи слідчий зазначив вихідні дані виключно зі слів обвинуваченого (який був допитаний без участі захисника та перекладача), не можуть бути прийнятими до уваги, зважаючи на ті обставини, що при призначенні експертизи слідчим були вказані вихідні дані, отримані з даних протоколів оглядів місця події, схеми дорожньо-транспортної пригоди. Суд першої інстанції обгрунтовано зауважив, що ті обставини, що слідчим вказувалась швидкість автомобіля, який керував ОСОБА_11 70км/год, про що було зазначено в постанові про призначенні експертизи, не вказує про недопустимість висновку експертизи в цілому, позаяк експертним шляхом визначено, що швидкість автомобіля яким керував ОСОБА_11 відповідає 47,7-59,5км/км, а не 70 км/год, як він повідомляв слідчому.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відсутність підстав визнавати висновок експерта № 87 від 18 лютого 2014 року недопустимим, оскільки місцевий суд в повній мірі дослідив висновок експерта та медичну документацію, на підставі яких експерт дійшла висновку про спричинення потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості та тяжких тілесних ушкоджень. Крім того, експерт підтвердила такі висновки в суді першої інстанції.
Твердження ОСОБА_11 , що експерт з власної ініціативи збирала матеріали для проведення експертизи, що, як наслідок, на його думку це тягне за собою визнання висновку експерта недопустимим доказом, не можуть бути прийнятими до уваги.
Посилання обвинуваченого, що в матеріалах провадження відсутні дані про походження знімку КТ діагностики голови потерпілого ОСОБА_8 і що такий знімок долучений експертом особисто, не можуть прийматись до уваги. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, знімок КТ голови потерпілого ОСОБА_8 направлявся слідчим на усний запит експерта ОСОБА_19 .
Твердження обвинуваченого, що незважаючи на направлення експертом потерпілого для проведення обстеження, він його не пройшов, що, на думку апелянта, вказує на наявність підстав сумніватись в висновку експерта, як непослідовному та неповному, не заслуговують на увагу. Як видно з даних фіксування судового засідання технічними засобами, експерт вказувала про необхідність проведення обстеження потерпілого саме з метою отримання КТ голови, але в зв`язку з тим, що слідчим було надано експерту такий знімок, що був зроблений під час перебування потерпілого в лікувальному закладі. Проведення такого повторного обстеження потерпілого не було необхідним.
Подію, що потерпілий проходив такий огляд підтверджували в місцевому суді потерпілий, свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_17 та обвинувачений, при цьому вартість такого обстеження сплатив свідок ОСОБА_17 . Факт проходження такого огляду підтверджував в суді свідок ОСОБА_21 , який надав для огляду в судовому засіданні з архіву кабінету КТ ХОЛ диск з записом обстеження потерпілого ОСОБА_8 . Він та свідок ОСОБА_22 в суді стверджували, що перелом піраміди лівої скроневої кістки з переходом на луску без зміщення після застосування знеболюючої, протизапальної, протишокової, дегідратаційної, а/б терапії не вимагав якогось особливого лікування. Такі показання спростовують твердження апеляційної скарги обвинуваченого про те, що відсутність лікування конкретно цього ушкодження, яке було виявлене внаслідок розшифрування знімку КТ діагностики голови, вказує на відсутність такої травми.
Колегія суддів бере до уваги, що на необхідність описування знімку КТ голови в процесі лікування потерпілого в Хмельницькій обласній лікарні вказував лікар-невролог ще 10 грудня 2013 року (про що свідчить запис в медичній картці № 26099), а це вказує про існування такого знімку. Непроведення відповідного описування в процесі лікування потерпілого в обласній лікарні, на думку колегії суддів, не вказує про відсутність цих виявлених ушкоджень в потерпілого.
Із висновками місцевого суду, якими звернуто увагу на порушення порядку направлення потерпілого на КТ обстеження та проведення КТ обстеження голови потерпілого, що не спростовує факту його проведення та підтвердження діагнозу в потерпілого щодо переломи основи черепа слід погодитись.
Колегія суддів вважає за необхідне вказати, що за змістом п. 2 ч. 3 ст. 69 КПК України експерт має право заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних з проведенням експертизи. Такі ж права експертів закріплені у п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судову експертизу» та п. 2.1. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.01.98 №53/5 (в редакції наказу від 26.12.2012 №1950/5).
З врахуванням викладеного, та тих обставин, що за клопотанням експерта (заявленого у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 69 КПК України) експерту слідчим були додатково направлені знімок КТ голови потерпілого (достовірність проходження якого в колегії суддів не викликає сумніву з зазначених вище підстав), колегія суддів не вбачає в діях експерта порушень з цього приводу. В даному випадку та в випадку направлення знімків для опису лікарям рентгенологу та лікарю КТ-діагностики, експерт не здійснювала дій по збиранню з власної ініціативи доказів, про що намагається переконати апеляційний суд обвинувачений в апеляційній скарзі та в апеляційному суді; направлення знімків для описування цим лікарям також не вказує про відсутність в експерта необхідних знань, в зв`язку з цим такі доводи апеляційної скарги обвинуваченого про визнання висновку експерта ОСОБА_19 недопустимим доказом, колегією суддів до уваги не беруться.
Твердження обвинуваченого про те, що експерт порушив строки проведення експертизи, як підстави сумніватись в висновку експертизи, не можуть бути прийнятими до уваги з тих підстав, що згідно п. 1.13 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.01.98 №53/5 (в редакції наказу від 26.12.2012 №1950/5) в строк проведення експертизи не включається строк виконання клопотань експерта, в той час як видно з матеріалів провадження, пояснень експерта ОСОБА_19 в місцевому суді за клопотанням експерта їй слідчим надавались медична картка потерпілого ОСОБА_8 та висновки КТ голови потерпілого та ілюстрована таблиця до протоколу огляду транспортного засобу.
Доводи обвинуваченого про те, що винуватцем ДТП є потерпілий ОСОБА_8 не заслуговують на увагу з тих підстав, що аналіз зібраних та досліджених в суді доказів свідчить, що в діях потерпілого порушень правил дорожнього руху, які б перебували в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками не встановлено. Відсутність трасологічної експертизи, на проведення якої наполягав ОСОБА_11 , не впливає на висновки суду щодо доведеності його вини.
Твердження ОСОБА_11 про те, що показання потерпілого ОСОБА_8 слід оцінювати критично, позаяк він неодноразово давав суперечливі показання, зокрема, вказував, що внаслідок ДТП в нього утворились численні гематоми, які «витекли через вухо», що спростовані показаннями в суді експерта ОСОБА_19 , яка пояснила, що такі гематоми видаляються виключно хірургічним шляхом, не приймаються колегією суддів до уваги з наступних підстав. В місцевому суді потерпілий вказував про кровотечі з вуха. Вищезазначені обставини не дають колегії суддів підстав сумніватись в його показаннях. Як видно з даних медичної картки потерпілого № 4015 (Білогірська ЦРЛ) 1 грудня 2013 року ЛОР-лікарем зафіксовано в лівому слуховому проході геморагічні кірки, рану шкіри в кістковому відділі слухового проходу, та лікар фіксував припинення кровотечі на момент проведення огляду. Колегія суддів вважає необхідним зауважити, що відсутність медичної освіти в потерпілого для правильного визначення потерпілим таких ушкоджень, не дає підстав сумніватись в його показаннях та такі неточності не впливають на доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій.
Посилання обвинуваченого, що місцевим судом безпідставно не було виконане рішення суду та не витребувано дані оператора мобільного зв`язку «ЗАТ «Київстар Дж.Ес.Ем», як підстави сумніватись в показаннях потерпілого, на увагу не заслуговують.
Як видно з даних запису фіксування судового засідання технічними засобами 31 жовтня 2014 року місцевим судом клопотання захисту з цього приводу не було задоволене. Також ті обставини, що потерпілий не міг чітко вказати, впродовж якого часу він перебував без свідомості, обставини використання його мобільного телефону (в зв`язку з чим заявлялось таке клопотання), не вказують про недостовірність показань потерпілого. При цьому колегія суддів враховує, що потерпілий отримав важку травму голови, а відомості щодо перебування потерпілого, як без свідомості, так і в свідомості, чітко відображені в даних медичних карток потерпілого №4015 (Білогірська ЦРЛ) та № НОМЕР_2 (Хмельницька обласна лікарня).
Крім того, колегія суддів вважає необхідним зауважити, що навіть в разі з`ясування обставин поповнення рахунку мобільного телефону потерпілого батьком обвинуваченого (чого в апеляційному суді не оспорював потерпілий, вказуючи, що зі слів родичів йому стало відомо про таке, однак він цього не пам`ятає) та здійснення дзвінків з використанням цього телефону, не давали б апеляційному суду підстав сумніватись в показаннях потерпілого, зважаючи, що мобільним телефоном потерпілого могли користуватись і інші особи, в тому числі і родичі, чого не оспорював в апеляційному суді потерпілий. Тому відсутність в провадженні даних щодо поповнення рахунку потерпілого та хто, коли та скільки разів використовував мобільний телефон потерпілого під час перебування останнього в лікувальних закладах, не впливають на доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, та не дають підстав сумніватись в показаннях потерпілого, на що звертає увагу обвинувачений.
Підстави вважати, що обвинуваченому не були відкриті всі докази в порядку ст. 290 КПК України, відсутні, оскільки опис знімків лікарями рентгенологом та лікарем КТ-діагностики під час проведення експертизи зазначено в самому висновку експерта.
Факт звернення обвинуваченого з заявою про притягнення до кримінальної відповідальності експерта ОСОБА_19 на час здійснення даного кримінального провадження не вказує про недопустимість та недостовірність висновку експерта.
Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченого про недопустимість протоколу огляду місця події, позаяк свідок ОСОБА_23 начебто бачив ще інший автомобіль(„дев`ятку), який і міг би залишити сліди гальмування на асфальті. Вказані неточності з`ясовувались судом під час допиту вказаного свідка, при цьому як видно з даних запису фіксування судового засідання технічними засобами свідок уточнив, що бачив, як тоді проїжджали лише дві машини: спочатку проїхав автомобіль «копійка», а потім через п`ять хвилин автомобіль обвинуваченого. Ті обставини, що свідок спочатку помилився в назві марки машини обвинуваченого, не дають підстав сумніватись в таких його показаннях, та не дають колегії суддів підстав вважати, що сліди гальмування були залишені якимось іншим автомобілем, про що вказував апелянт в своїй апеляційній скарзі.
Крім того, колегія суддів враховує, що як видно з показань іншого понятого ОСОБА_15 , той зупинився біля місця дорожньо-транспортної події та бачив розташування автомобіля обвинуваченого, який ще стояв на місці зіткнення, а потерпілий лежав на місці. При цьому коли проводились заміри гальмівного шляху автомобіля (автомобіль обвинувачений вже змістив в інше місце начебто для усунення перешкод для проїзду іншим транспортним засобам), свідок не звертав увагу слідчого, що кінцеве розташування автомобіля після зупинки могло бути в іншому місці, а не в тому, де були зафіксовані кінцеві сліди гальмування.
Твердження обвинуваченого, що місцевий суд не дав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_15 про те, що потерпілий йшов посередині дороги, не приймаються до уваги, оскільки з його слів, потерпілий рухався по лівій стороні дороги, ближче до середини.
Доводи ОСОБА_11 , що місцевий суд безпідставно не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_24 про те, що потерпілий рухався посередині дороги, як підстави для визнання його невинуватим у вчиненні злочину, за який його засуджено, не приймаються судом до уваги, так як видно з даних запису фіксування судового засідання технічними засобами, свідок в суді не могла чітко відтворити траєкторії руху потерпілого, вказувала, що не бачила моменту зіткнення та категорично не підтверджувала, що потерпілий перейшов на смугу руху обвинуваченого. При цьому зауважувала добру видимість дороги, вказувала, що обвинувачений бачив потерпілого, посигналив йому та зіткнення відбулось, коли обвинувачений хотів його об`їхати, змінивши напрямок руху.
Доводи обвинуваченого, про порушення права на захист, оскільки під час досудового слідства він був допитаний як свідок без участі перекладача та захисника не дають підстав для скасування вироку суду з причин того, що місцевий суд не взяв до уваги протокол допиту свідка ОСОБА_11 , як доказ доведеності вини обвинуваченого.
Дані про те, що місцевим судом було порушено принцип змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості і, що суд був упередженим у колегії суддів відсутні. Процедура відводу головуючої судом було вирішено з дотриманням вимог ст. 81 КПК України. Слід зауважити, що обвинуваченим та захисником не надано доказів існування обставин, які б очевидно викликали сумніви в упередженості судді. Тому колегія суддів погоджується з висновками Теофіпольського районного суду Хмельницької області про необгрунтованість заяви про відвід головуючій судді ОСОБА_1 .
Зібрані та досліджені судом першої інстанції докази давали місцевому суду дійти обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а відтак твердження апеляційної скарги обвинуваченого про незаконність та необґрунтованість вироку суду, та невідповідність його в зв`язку з цим вимогам ст.ст. 373, 374 КПК України. Доводи про відсутність доказів його вини, недоведеність його вини в суді дослідженими в суді доказами, отриманими незаконним шляхом, що висновки суду ґрунтуються виключно на припущеннях, колегія суддів до уваги не приймає.
Твердження апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування кримінального закону при призначенні обвинуваченому покарання та звільнення від його відбування, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає такими, що знайшли своє підтвердження, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із наступними змінами) місцевий суд при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, внаслідок якого потерпілому заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, що небезпечні для життя в момент заподіяння та тілесні ушкодження середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, частково відшкодував спричинену злочином шкоду.
Однак, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України в виді 3 років 6 місяців позбавлення волі і на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, місцевий суд не врахував положень ч. 2 ст. 416 КПК України.
Між тим, зі змісту вироку Білогірського районного суду Хмельницької області від 12 червня 2014 року ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України було призначено покарання в виді 3 років 4 місяців позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України він був звільнений від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 1 рік 6 місяців.
Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 4 серпня 2014 року цей вирок було скасовано з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону: незалученням до провадження захисника, участь якого в даному випадку була обов`язковою.
З приводу посилення покарання чи застосування більш суворого закону, апеляційні скарги учасниками провадження не подавались, тому місцевий суд при новому розгляді провадження не вправі був посилювати покарання ОСОБА_11 у тому числі і щодо встановлення іспитового строку.
З врахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з доводами прокурора про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_11 покарання в виді 3 років 4 місяців позбавлення волі без позбавлення права керуваннями транспортними засобами і звільненням його від відбування покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку на 1 рік 6 місяців, на підставі ст. 75 КК України.
Як вбачається з матеріалів провадження, в місцевому суді обвинувачений заявив клопотання про застосування щодо нього Закону України «Про амністію в 2014 році» та просив звільнити його від відбування призначеного покарання на підставі акту амністії. Зважаючи на ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_11 вчинив необережний тяжкий злочин, має двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , щодо яких він не позбавлений батьківських прав, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_11 підлягає звільненню від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році».
При цьому апеляційний суд вважає необхідним зауважити, що місцевий суд звільнив ОСОБА_11 від призначеного покарання на підставі акту амністії, в той час як положеннями ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» регламентовано звільнення осіб від відбування покарання, а не від покарання.
Обгрунтовано прокурор звернув увагу на ті обставини, що місцевий суд звільняючи ОСОБА_11 від покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, звільнив того і від додаткового покарання, в той час як положення ст. 75 КК України регламентують можливість звільнення особи, зокрема, від відбування покарання в виді позбавлення волі, та не передбачають можливості звільнення від додаткових покарань.
Крім того, колегія суддів вважає необхідним зауважити, що звільняючи обвинуваченого від покарання на підставі ст. 75 КК України, місцевий суд не врахував, що положення ст. 75 КК України регламентують звільнення особи від відбування покарання, а не звільнення від покарання (зважаючи, що звільнення від покарання та звільнення від його відбування є різними по суті та за наслідками).
Оскільки у мотивувальній частині вироку місцевий суд допустився суперечностей в своїй висновках щодо розв`язання цивільного позову, вказав про необхідність залишення частини позовних вимог без розгляду в зв`язку з відсутністю доказів в обгрунтування доведеності певних позовних вимог, не прийняв рішення з приводу частини матеріальної шкоди, яку місцевий суд фактично вважав доведеною, не спростовував тверджень обвинуваченого, що сплачені кошти в сумі 21000 грн. могли бути коштами в рахунок відшкодування моральної шкоди, при цьому в резолютивній частині свого рішення взагалі не вказав про прийняте рішення з приводу розв`язання цивільного позову потерпілого в частині матеріальної шкоди, тому апеляційний суд позбавлений можливості прийняти будь-яке рішення з приводу заявленого позову та доводів апеляційної скарги обвинуваченого з цього приводу. Однак, з погляду на ту обставину, що в судовому засідані потерпілий і його представник звернули увагу на розгляд цивільного позову в Теофіпольському районному суді в порядку цивільного судочинства, позов ОСОБА_8 до ОСОБА_11 у даному провадженні слід залишити без розгляду, а вирок в цій частині скасувати.
Керуючись ст. 407 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Білогірського районного суду Хмельницької області від 27 лютого 2015 року щодо ОСОБА_11 в частині призначення покарання та звільнення від його відбування змінити.
Призначити ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років 4 місяців позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_11 від призначеного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку на 2 роки.
Згідно вимог ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_11 обов`язок, публічного вибачення у потерпілого.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» від 8 квітня 2014 року звільнити ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання.
Цей же вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_11 скасувати, цивільний позов залишити без розгляду.
В решті вирок суду залишити без зміни.
На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/
Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду ОСОБА_2