Дата документу 24.11.2016
Справа № 501/3796/15-к
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2016 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Чорноморську Одеської області кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000754 від 23 червня 2014 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, який має неповну середню освіту, не одруженого, не працюючого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

28 червня 1996 року Одеським обласним судом за ст. ст. 142 ч. 3, 191 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна (звільнився 08 серпня 2002 року після відбуття строку покарання),

24 лютого 2005 року Київським районним судом м. Одеси за ст. 296 ч. 4 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі (звільнився 25 листопада 2008 року після відбуття строку покарання),

23 червня 2010 року Іллічівським міським судом Одеської області за ст. 186 ч. 2 КК України до 4 років позбавлення волі з випробуванням на 1 рік відповідно до ст.75 КК України,

28 березня 2014 року Овідіопольським районним судом Одеської області за ст.ст. 198, 71 КК України до 4 років 1 дня позбавлення волі (27 травня 2014 року звільнений від відбування покарання за ухвалою апеляційного суду Одеської області на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 18 квітня 2014 року),

у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України,
В С Т А Н О В И В :
Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні крадіжки майна при на наступних обставинах:

23 червня 2014 року, приблизно о 10.00 годині, ОСОБА_6 за попередньою змовою з невстановленою особою з метою крадіжки, відкривши невстановленим способом відмичкою вхідні двері, без її пошкодження, квартири АДРЕСА_2 , проникли до зазначеної квартири та умисно, з корисливих мотивів, таємно викрали звідти майно потерпілої ОСОБА_4 : телевізор LG Electronics, Inc, модель 32LЕ4500, вартістю 4540,00 грн., покривало, вартістю 200,00 грн., а всього на загальну суму 4740,00 грн., та розпорядились викраденим майном на власний розсуд.

На думку органів досудового розслідування, своїми умисними діями, що виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ст. 185 ч. 3 КК України.

Дослідивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку.

Суд вважає, що пред`явлене обвинуваченому ОСОБА_6 обвинувачення не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду.

Стороною обвинувачення не надано доказів винуватості ОСОБА_6 , і така можливість, на думку суду втрачена.

Суд вважає, що підсудний ОСОБА_6 підлягає виправданню по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченому ст. 185 ч. 3 КК України, у зв`язку з не доведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Висновки суду ґрунтуються на доказах які дослідженні під час судового розгляду.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 винним себе у пред`явленому йому обвинуваченні не визнав, заявлений до нього потерпілою ОСОБА_4 цивільний позов не визнав та показав суду, що крадіжки майна потерпілої він не вчиняв. В ніч з 22 на 23 червня 2014 року він ночував за адресою: АДРЕСА_3 , в квартирі своєї тещі ОСОБА_7 , нині покійної, де проживає його дочка. Приблизно об 11 годині два працівника міліції прибули за цією адресою та запросили його до Іллічівського міськвідділу міліції де він перебував до 26 червня 2014 року. В цей період до нього були застосовані недозволені методи досудового слідства та катування, оскільки його незаконно затримали та утримували в райвідділі міліції, а потім, працівники міліції, не затримуючи його офіційно, після 23 години 25 червня 2014 року примусили приймати участь в слідчих діях, під час яких було порушено його право на захист, відмовлено у наданні або запрошенні адвоката.

Свідок ОСОБА_8 показав суду, що він є сусідом потерпілої, мешкає у квартирі АДРЕСА_4 . Влітку 2014 року, вранці, він бачив, як обвинувачений, який знаходиться в залі судового засідання, та ще одна особа, заходили до ліфту у його під`їзді, а невдовзі, виходячи з цього ж під`їзду, несли завернутий у покривало предмет, схожий за формою на картину, телевізор. Одразу ж його жінка повідомила йому, що вхідні двері квартири потерпілої відкриті. Свідок також пояснив, що ОСОБА_9 він добре запам`ятав за зовнішніми ознаками, передусім, за характерними рисами обличчя. В міліцію його викликали на впізнання ОСОБА_9 приблизно о 13 годині 23 червня 2014 року, але очікував його проведення приблизно до 23 години. Не пам`ятає, щоб реєстрували його при вході та виходу з будівлі відділку міліції.

Судом досліджено протокол пред`явлення особи для впізнання, відповідно до якого свідок ОСОБА_8 впізнав обвинуваченого, як особу, яку він бачив 23 червня 2014 року у під`їзді №4 будинку АДРЕСА_5 з предметом, схожим на телевізор, завернутим у покривало. Згідно протоколу ця процесуальна дія відбувалась 23 червня 2014 року з 20.30 до 20.55 годин (т.3,а.с.70-75).

Разом з тим, ці відомості щодо часу проведення процесуальної дії викликають у суду сумнів з наступних підстав.

Згідно ч. 4 ст. 223 КПК України проведення слідчих (розшукових) дій у нічний час (з 22 до 6 години) не допускається, за винятком невідкладних випадків, коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного.

Свідок ОСОБА_10 допитаний в судовому засіданні показав, що приймав участь в якості понятого при проведенні пред`явлення ОСОБА_9 для впізнання яке відбувалось протягом 10-15 хвилин та було закінчено після 23 годин 23 червня 2014 року. В адміністративну будівлю відділку міліції його з іншим понятим заводили через окремий вхід, а виводили через чергову частину. Ні в яких журналах їх прибуття та вихід не реєструвались.

При дослідженні судом журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених Іллічівського МВ ГУМВС України в Одеської області встановлено, що до 23 червня 2014 року та після цієї дати реєструвалися особи які доставлялися та відвідували цей відділ, а на протязі саме той доби не зареєстровано жодної особи. При цьому тільки по цьому кримінальному провадженню в той день проведено пред`явлення особи для впізнання з участю обвинуваченого, свідка, статистів та понятих(т.3, а.с.185-191).

Згідно Інструкції з організації діяльності чергових частин органів і підрозділів внутрішніх справ України, направленої на захист інтересів суспільства і держави від протиправних посягань (затверджено наказом МВС України від 28 квітня 2009 року № 181)та додатку №14 до неї, кожним органом (підрозділом) ведеться журнал обліку доставлених, відвідувачів та запрошених при здійсненні пропускного режиму до адміністративного будинку ОВС куди заносяться відомості щодо всіх без винятку осіб, які доставлені, викликані працівниками міліції для складання адміністративних матеріалів, проведення процесуальних та слідчих дій чи прибули до органу внутрішніх справ з особистих або службових питань.
Недотримання вимог вказаної інструкції, можливість доступу осіб до адміністративної будівлі підрозділу міліції (поліції) з іншого входу з подальшим виходом через чергову частину, на думку суду, сприяє утворенню умов для зловживання певними посадовими особами міліції (поліції) службовим положенням та приводить до свавілля.

З огляду на це суд приходить до висновку, що нехтування порядком введення обліку осіб які відвідували Іллічівський МВ ГУМВС України в Одеської області не виключає навмисності дій спрямованих на утворення штучних умов для маніпулювання під час проведення процесуальних дій по цьому кримінальному провадженню.

Враховуючи, що відомості стосовно часу проведення процесуальної дії «пред`явлення особи для впізнання» проведене за участю обвинуваченого та викладене у відповідному протоколі від 23 червня 2016 року, суперечать відомостям отриманим від обвинуваченого, свідка, понятого, суд приходить до висновку, що ця процесуальна дія в дійсності була розпочата та відбувалася після 22 години 23 червня 2014 року.

З огляду на те, що стороною обвинувачення не надано доказів обґрунтування законності проведення вказаної процесуальної дії поза часу встановленого кримінально-процесуальним законодавством, суд вважає, що допущено грубе порушення цього законодавства.

Допитаний в судовому засіданні слідчий ОСОБА_11 показав, що ОСОБА_9 при проведенні його впізнання мав статус особи яка впізнають, тому права підозрюваного йому не роз`яснялися, адвокат не надавався. Допит свідка ОСОБА_8 та результати пред`явлення ОСОБА_9 для впізнання були підставою пред`явлення йому підозри.

Судом критично оцінюється позиція сторони обвинувачення, що ОСОБА_9 на час пред`явлення його свідку для впізнання мав статус тільки особи яка впізнається, а тому не мав конкретних прав передбачених для учасників кримінального провадження, а сам він ( ОСОБА_9 ) не вимагав надання йому правової допомоги.
При цьому суд нагадує, що кожний громадянин при зверненні до державних установ має право на правову допомогу, відповідно до ст. 59 Конституції України, що ОСОБА_9 роз`яснено не було, що безумовно обмежило його права (див. рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_12 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу).

Разом з тим, докази по справі свідчать про те що не менш ніж з 11 до 23 години 23 червня 2014 року ОСОБА_9 був в розпорядженні працівників міліції. Його запрошення до ОСОБА_13 було не випадковим, а фактично ґрунтувалося на свідченнях свідка ОСОБА_8 , тобто мало ознаки того, що ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні вказаного злочину. Існування такої підозри підтверджувалося тим фактом, що слідчий ужив подальших заходів для перевірки достовірності свідчень ОСОБА_14 , проводячи впізнання ним ОСОБА_9 , тобто слідчі дії, які зазвичай проводяться з підозрюваним. Суд вважає, що становище ОСОБА_9 стало значно вразливішим одразу після вжиття слідчих заходів з перевірки підозри стосовно нього та підготовки версії обвинувачення.
Згідно прецендетної практики Європейського суду з прав людини (далі Суд) під обвинуваченням Суд розуміє офіційне повідомлення особи компетентним органом державної влади про наявність припущення про те, що ця особа вчинили кримінальне карне правопорушення. Проте Суд не у всіх випадках вимагає, щоб мав місце факт такого повідомлення. Натомість самі дії щодо особи певних державних органів можуть свідчити про те, що особа підозрюється, а тому обвинувачується у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), у вчиненні правопорушення (рішення Суду у справі Брюско проти Франції від 14 жовтня 2010 року, Нечипорук та Йонкало проти України від 21 квітня 2011 року).

Аналіз доказів по справі у їх сукупності свідчить про те, що ОСОБА_9 тривалий час фактично був обмежений у пересуванні і його положення мало ознаки затриманої особи. При цьому доказів спростовуючи такий висновок стороною обвинувачення не надано.

Право на свободу пересування має первинне закріплення у ст. 33 Конституції України, ст. 13 Загальної декларації прав людини, ст. 2 Протоколу N 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Право на свободу пересування означає можливість фізичної особи вільно пересуватись по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно ч. 1 ст. 12 КПК України під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження слідчий зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 20 КПК України підозрюваний має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Статтею 8 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно прецедентної практики Суду право на справедливий судовий розгляд, гарантований ст. 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць (див. рішення у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» від 25 липня 2002 року, п. 72). Згідно з практикою Суду, хоча основна мета статті 6 Конвенції стосовно розгляду кримінальних справ полягає в забезпеченні справедливого судового розгляду «судом», компетентним встановити обґрунтованість «будь-якого...кримінального обвинувачення», це не означає, що ця стаття не стосується досудового провадження. Таким чином, вимоги ст. 6 Конвенції можуть також бути застосовними ще до того, як справу направлено на розгляд суду, якщо - і тією мірою, якою - недотримання таких вимог на самому початку може серйозно позначитися на справедливості судового розгляду (див. рішення у справі «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року, п.52).

За таких обставин суд приходить до висновку, що під час проведення впізнання ОСОБА_9 , як підозрюваної особи, допущено протиправну бездіяльність, так як йому не було роз`яснено процесуальні права особи в якості якої той приймав участь у впізнанні, чим порушено його право на захист.

Відповідно до положень ст.1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Частиною 1 статті 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є, зокрема, «щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура».

Згідно ч.2 ст. 86, ч.1 п.4 ч.2 ст. 87 КПК України не допустимим є доказ який отриманий в порушення порядку, встановленого цим Кодексом, або отриманий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, зокрема яким є порушення права особи на захист.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 86 КПК України).

У сукупності порушень які були допущені органами досудового слідства при проведенні процесуальної дії «пред`явлення особи для впізнання» за участю обвинуваченого ОСОБА_9 , відповідний протокол від 23 червня 2014 року, як доказ підлягає виключенню.

З цих самих підстав, твердження свідка ОСОБА_8 , надані під час допиту в судовому засіданні, в частині впізнання обвинуваченого ОСОБА_9 в залі судового засідання, суд не може вважати допустимими, так як вони отримані в порушення порядку передбаченого для отримання таких доказів, а саме, поза процесуальної дії «пред`явлення особи для впізнання» і теж є недопустимим доказом і підлягає виключенню.

Свідок ОСОБА_15 , показала суду, що мешкає у квартирі АДРЕСА_4 . Влітку минулого 2014 року її чоловік ОСОБА_8 повідомив її, що двоє чоловіків з їх під`їзду винесли предмет, схожий на телевізор. Після цього вона підійшла до квартири потерпілої та побачила, що вхідні двері квартири відкриті.

Свідок потерпіла ОСОБА_4 показала суду, що 23 червня 2014 року з її квартири АДРЕСА_2 , в її відсутності, викрали її телевізор та покривало.

Свідок ОСОБА_16 показав, що приймав участь у проведенні пред`явлення ОСОБА_9 для впізнання і за фотокартками, але він його не впізнав. Заводили його ( ОСОБА_17 ) до будинку міліції через окремий вхід, а виводили через чергову частину та не реєстрували в журналах.

Дослідивши показання цих свідків, суд вважає, що вони не спростовують висновків суду щодо невинуватості ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_18 , показала суду що ОСОБА_9 з 23 до 26 червня 2014 року не прибував до квартири де проживала його теща та дочка, якій вона доводиться хресною матір`ю. Знала це зі слів його тещі ОСОБА_7 та особисто ОСОБА_9 там не бачила куди заходила щодня. 26 червня 2014 року бачила його біля будинку де розташована ця квартира у нездоровому, втомленому стані.

Суд оцінює критично ці показання з огляду на те, що це житло не є місцем постійного проживання ОСОБА_9 , а куди він прибував періодично тільки як гість. Крім того, повідомлення ОСОБА_9 про існування цього свідка після двох років з моменту відбуття подій злочину, ставить під розумний сумнів достовірність її показань.

Інші матеріали кримінального провадження також не спростовують висновок суду щодо недоведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні крадіжки майна потерпілої ОСОБА_4 :

- протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення (т.3, а.с.61-62),

- протокол огляду місця події квартири АДРЕСА_2 , згідно якого під час огляду квартири виявлені сліди вчинення крадіжки майна потерпілої (т.3,а.с.64-69),

- протокол огляду двох покривал, наданих потерпілою, які є аналогічними викраденому у неї покривалу, які долучені до кримінального провадження у якості речових доказів (т.3,а.с.96-97),

- накладна на викрадений телевізор «LG Electronics Inc», згідно з якою вартість зазначеного телевізора складає 4540,00 грн. (т.3,а.с.76),

- гарантійний талон на викрадений телевізор «LG Electronics Inc», що підтверджує належність телевізора потерпілій(т.3,а.с.77),

- протокол огляду виявлених у обвинуваченого під час затримання тканинного мішка, зв`язок з ключами, металевого воротку, пристрою для закріплення заготовки ключа з заготовкою ключа, заготовки ключа (т.3,а.с.100-101),

- протокол пред`явлення особи для впізнання від 25 червня 2014 року, з фотозйомкою, згідно якого свідок ОСОБА_16 не впізнав ОСОБА_9 (т.3,а.с.48-51).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_19 , показав суду, що 20 липня 2015 року обвинувачений намагався вчинити крадіжку також з його квартири. Однак він викликав міліцію. Міліція затримала обвинуваченого та ще одного чоловіка, обох він сфотографував на телефон (надані свідком фотографії долучені до матеріалів кримінального провадження (т.1,а.с.135).

Однак суд вважає, що показання свідка та надані ним фотографії не підтверджують винність обвинуваченого у цьому злочині.

Щодо тверджень обвинуваченого ОСОБА_9 , що він нібито з 23 по 26 червня 2014 року незаконно тримався у Іллічівському відділенні поліції, то за результатами проведення перевірки Прокуратурою Одеської області та Овідіопольським ВП ГУНП в Одеській області не встановлено доказів цього тримання, підстави для внесення відомостей до ЄРДР відсутні (т.3,а.с.127-130).

Крім того, в журналі обліку доставлених, відвідувачів та запрошених ОСОБА_9 зареєстрований 26 червня 2014 року з 12.40 до 13.00 годин з його записом, що не має претензій (т.3,а.с.20)

Судом враховується, що обвинувачений раніш неодноразово судимий за умисні корисливі злочини, та ці судимості не зняті і не погашені у встановленому законом порядку. Але самі по собі ці відомості не можуть свідчити про винуватість ОСОБА_9 у цьому злочині.

Згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно п.2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що (серед інших) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Таким чином, аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК України, вчинений обвинуваченим ОСОБА_6 а тому підлягає виправданню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Цивільний позов поданий до суду потерпілою ОСОБА_4 щодо відшкодування матеріальної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з огляду не доведення його вини (т.3,а.с.31).

Суд вирішує долю речових доказів у відповідності до ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 373 КПК України,

У Х В А Л И В:
ОСОБА_6 по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченому ст. 185 ч. 3 КК України, визнати невинуватим та виправдати у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Речові докази: два покривала, передані на зберігання потерпілій ОСОБА_4 - залишити за належністю; тканинний мішок, дві зв`язки з ключами, металевий вороток, пристрій для закріплення заготовки ключа з заготовкою ключа, заготовку ключа знищити (т.3, а.с.102-103).
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди - залишити без задоволення.
Копію вироку негайно надіслати обвинуваченому та вручити прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Іллічівський міський суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя