АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/317/16 Справа № 696/118/16-к Категорія: ч.2 ст.375 КК України, ст.314 КПК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на ухвалу Камянського районного суду від 22 лютого 2016 року, якою обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за №0000096 відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.375 КК України повернуто прокурору прокуратури Черкаської області для усунення недоліків, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :
Згідно ухвали суду, від прокурора надійшов обвинувальний акт з додатками по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ст.375 ч.2 КК України.

Провівши підготовче судове засідання суд прийняв рішення про повернення обвинувального акта прокурору, посилаючись на невідповідність прийнятого процесуального рішення прокурором вимогам ст.291 та 109 КПК України.

В обґрунтування своїх висновків суд послався на те, що в обвинувальному акті відсутні однозначні відомості про наявність або відсутність потерпілого по кримінальному провадженню, хоча цього вимагає пункт 3 частини 2 статті 291 КПК України. Зокрема, на початку акту відсутні відомості про потерпілого, тоді як на аркуші 14 акту зазначено, що доказом винуватості обвинуваченого являються покази потерпілого ОСОБА_10 , які містяться на а.п. 43-45 т.2, і на аркуші 13 акту вказано, що злочином були порушені конституційні права цієї особи. Між тим, у реєстрі матеріалів досудового розслідування зазначено, що на а.п. 43-45 т.2 наявні покази ОСОБА_10 , який допитувався в якості свідка, а не потерпілого. Таким чином, як акт, так і реєстр до нього містять істотні суперечності, які мають взаємовиключний характер, з яких вбачається, що прокурор та слідчий не висловили однозначної позиції щодо процесуального статусу особи ОСОБА_10 та не зазначили які саме його особисті конституційні права були порушені. Відсутність чіткої письмової позиції сторони обвинувачення з даного питання є недоліком обвинувального акту, про що наголошувалось і у подібних рішеннях Європейського суду з прав людини «Шевченко проти України» та «Трубніков проти Росії», згідно змісту яких являється неприпустимим відсутність однозначного процесуального статусу у особи, оскільки це торкається питань забезпечення такої особи правами приймати участь у ході розслідування та доступу до матеріалів.

У поданому обвинувальному акті всупереч вимог пункту 4 частини 2 статті 291 КПК України не вказано повних .даних про прізвище, ім`я та по-батькові всіх прокурорів, які здійснювали процесуальне керівництво по справі, а саме на аркушах 3 та 4 акту зазначено перелік слідчих і прокурорів прокуратур Кіровоградської та Черкаської областей, проте дані про всіх них у розділах «група прокурорів» та «групи слідчих» повністю не значаться, і по ряду осіб відсутні їх імена та по батькові, а містяться лише ініціали.

Крім цього, згідно реєстру матеріалів досудового розслідування 13.11.2015 року обвинуваченому повідомлено про підозру заступником Генерального прокурора України, проте відомості про його прізвище, ім`я та по батькові не зазначені в обвинувальному акті і у переліку «групи прокурорів».

Відповідно до частини 4 статті ПО КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. У відповідності до пункту 5 частини 2 статті 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити фактичні обставини справи та в ньому має міститись повне формулювання обвинувачення.

Водночас, вказаний акт не містить повного обвинувачення, а сформоване у ньому обвинувачення є неконкретним, що позбавляє обвинуваченого належно усвідомлювати його суть та захищатись від нього.

Як убачається з обвинувального акту, він не містить формулювання обвинувачення, які відповідають наведеній органом досудового розслідування правовій кваліфікації.

Так, зокрема, згідно частини 2 статті 375 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вчинення злочину - постановлення суддею завідомо неправосудної постанови, вчинене в інших особистих інтересах. Таке формулювання складу злочину вказує на обов`язкові спеціальні предмет (судовий акт) та спеціальний суб`єкт (суддя) злочину. Між тим, у сформованій в обвинувальному акті правовій кваліфікації відсутнє формулювання, яке є викладом диспозиції статті 375 КК України - на аркушах акту 6 та 14 кваліфікація викладена як «постановлення завідомо неправосудної постанови, вчинене в інших особистих інтересах», тобто без посилання на обов`язкові предмет та суб`єкта злочину.

Органом досудового розслідування безпідставно однозначно зазначено, що суддя постановив завідомо неправосудну постанову, оскільки у відповідності до статті 92 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» самі скасування або зміна судового рішення не тягнуть за собою автоматичної відповідальності судді і встановлюють її лише за передбачених підстав; сама ж процедура визнання рішення суду чи судді неправосудним може бути встановлена лише обвинувальним вироком суду, а не обвинувальним актом прокурора або слідчого, де має бути зазначена суть обвинувачення.

При формулюванні обвинувачення мав бути викладений стислий зміст правопорушення із зазначенням ознак злочину, часу, місця і способу протиправних дій, в чому обвинувачується особа, коли і де у неї виник намір на винесення завідомо неправосудної постанови, а не проведений перерахунок норм законів, які регламентують порядок розгляду справ в суді.

В самому формулюванні обвинувачення викладено відомості про кілька видів складів злочину щодо інших осіб з переліком їх прізвищ з ініціалами ( ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ), хоча в обвинувальному акті відомості про їх засудження відсутні.

Реєстр матеріалів досудового розслідування містить у собі протиріччя, так як згідно викладеного пункту 39 реєстру повідомлення про завершення розслідування було проведено 30.09.2015 року, але після цього по хронології вчинялись ряд процесуальних дій, в тому числі доступ до речей і документів, повідомлення про підозру, продовження строків розслідування.

Попри приписи ст. 109 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування не містить у собі усіх відомостей процесуальних дій - в ньому не міститься відомостей про виконання стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України, тобто звернення прокурора до сторони захисту з запитом про надання доступу до документів, речових доказів та інше, як це передбачено у частині 6 статті 290 КПК України.

Не погоджуючись із рішенням суду прокурор ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, а обвинувальний акт вернути на новий судовий розгляд в суд першої інстанції для розгляду по суті в тому ж складі суду.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що Згідно ухвали суду першої інстанції однією із підстав повернення обвинувального акту прокурору є те, що у ньому відсутні однозначні відомості про наявність або відсутність потерпілого, оскільки на початку акту відсутні відомості про потерпілого, тоді як на аркуші 14 акту зазначено, що доказом винуватості обвинуваченого є показання потерпілого ОСОБА_10 .

Твердження суду з даного приводу є хибним, оскільки в обвинувальному акті чітко зазначено, що суспільна небезпека злочину полягає саме у завданні істотної шкоди у вигляді підриву авторитету та престижу органів державної судової влади України, грубого порушення судочинства в Україні, а не фізичній особі, тому ніякі особи потерпілими не визнані.

На аркуші 43-45 тому 2 матеріалів кримінального провадження мається протокол допиту саме свідка ОСОБА_10 , що також підтверджується реєстром матеріалів досудового розслідування, який був доданий до обвинувального акту відповідно до ч. 4 ст. 291 КПК України.

Також у обвинувальному акті не зазначено, що потерпілим від злочину є ОСОБА_10 , пам`ятка останньому не вручалася, а також у якості потерпілого ОСОБА_10 не допитувався.

Таким чином, можна дійти висновку, що твердження, зазначене на аркуші 14 обвинувального акту, що доказом винуватості обвинуваченого є показання саме потерпілого ОСОБА_10 , є технічною помилкою, допущеною слідчим, під час складання обвинувального акту.

Дана помилка не є істотною та не може бути підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

Також, судом при обґрунтуванні причин повернення обвинувального акті зазначено, що в обвинувальному акті відсутні відомості про прізвище, ім`я та по батькові заступника Генерального прокурора України, яким ОСОБА_8 повідомлено про підозру.

Відповідно до ч. З ст. 481 КПК України судді Конституційного Суду України, професійному судді, присяжному та народному засідателю на час здійснення ними правосуддя письмове повідомлення про підозру здійснюється Генеральним прокурором України або його заступником.

При цьому, ст. 291 КПК України взагалі не передбачає необхідності зазначати в обвинувальному акті прізвище, ім`я та по батькові особи, якою здійснювалось повідомлення про підозру, в даному випадку заступника Генерального прокурора України і така позиція суду є просто надуманою.

Крім того, в ухвалі суду першої інстанції вказано, що обвинувальний акт не містить повного обвинувачення, а сформульоване у ньому обвинувачення є некоректним, що позбавляє обвинуваченого належно усвідомлювати його суть та захищатися від нього, оскільки він не містить формулювання обвинувачення, які відповідають наведеній органом досудового розслідування правовій кваліфікації.

Дане твердження суду про порушення порядку висунення обвинувачення ОСОБА_8 нічим не обґрунтоване, оскільки суд лише констатує цей факт, не посилаючись при цьому на норми кримінального процесуального закону, які не дотримано.

Щодо невідповідності обвинувачення правовій кваліфікації, наведеній в обвинувальному акті органом досудового розслідування, як зазначає суд у своїй ухвалі, то кваліфікацією називається юридична оцінка злочину і встановлення (застосування) тієї кримінально-правової норми, яка повніше описує ознаки цього злочину. Кваліфікувати злочин означає встановити повну відповідність його ознак ознакам норми, яка передбачає відповідальність саме за вчинення цього злочину. Правова кваліфікація це пошук, вибір і застосування до певної події, випадку конкретної правової норми.

Отже, для правильної кваліфікації злочину необхідно вибрати і застосувати ту норму, яка найповніше описує ознаки вчиненого діяння.

Дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 375 КК України, як поставлення завідомо неправосудної постанови, вчинене в інших особистих цілях.

Також, слід зазначити, що Кримінальний процесуальний кодекс України не визначає чіткий зміст та структуру обвинувачення, а тому посилання суду на некоректність сформульованого в обвинувальному акті обвинувачення є безпідставним та таким, що не узгоджується із нормами кримінального процесуального законодавства.

Крім того, зі змісту ухвали суду вбачається, що в даному випадку, суд вдався до оцінки доказів висунутого обвинувачення, яке може здійснюватись тільки під час розгляду провадження по суті та не є предметом розгляду під час підготовчого судового засідання.

Разом з цим, суб`єктом злочину, передбаченого ст. 375 КК України може бути лише професійний суддя, народний засідатель чи присяжний під час здійснення ним правосуддя.

В обвинувальному акті в розділі «Анкетні відомості підозрюваного (обвинуваченого)» зазначено, що ОСОБА_8 працює на посаді судді Бобринецького районного суду Кіровоградської області, а тому слідчим в розділі правова кваліфікація кримінального правопорушення вчиненого ОСОБА_8 вказано, що своїми умисними діями саме ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 375 КК України, тобто постановлення завідомо неправосудної постанови, вчинене в інших особистих інтересах.

У своїй ухвалі суд першої інстанції вказує, що процедура визнання рішення суду чи судді неправосудним може бути встановлена лише обвинувальним вироком суду, а не обвинувальним актом прокурора або слідчого, де має бути зазначена суть обвинувачення.

Дане твердження Кам`янського районного суду є помилковим, оскільки було б абсурдом, якби в обвинувальному акті при формулюванні обвинувачення за ст. 375 КК України було б зазначено про те, що постанова судді є законною або взагалі не було констатовано, що дана постанова є незаконною.

Більше того, що сама стаття 375 КК України говорить про неправосудність рішення.

Водночас, слід врахувати, що обвинувальний акт - це ніяк не вирок, а лише формулювання висунутого обвинувачення, яке, до того ж, відповідно до ст. 338 під час судового розгляду може бути взагалі, змінене.

В ухвалі суду першої інстанції також, як недолік зазначено, що реєстр матеріалів досудового розслідування містить у собі протиріччя, а саме, що відповідно до пункту 39 реєстру повідомлення про завершення досудового розслідування було проведено 30.09.2015, але після цього по хронології вчинялись ряд процесуальних дій, у тому числі доступ до речей та документів, повідомлення про підозру, продовження строків розслідування, в ньому не міститься відомостей про виконання стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України.

Дані твердження суду є абсолютно надуманими і такими, що не відповідають дійсності.

Так, згідно реєстру матеріалів досудового розслідування 30.09.2015 прокурором відділу ОСОБА_14 повідомлено підозрюваному про завершення досудового розслідування та надано доступ до матеріалів досудового розслідування.

Ніякий доступ до речей і документів у подальшому не здійснювався.

Водночас, у зв`язку зі звільненням прокурора ОСОБА_14 з органів прокуратури, заступником прокурора області відповідно до ст. 36 КПК України змінено групу прокурорів у кримінальному провадженні.

Після того, як було змінено групу прокурорів, старшим групи призначено прокурора відділу ОСОБА_9 , який при вивченні матеріалів кримінального провадження виявив ряд недоліків при оформленні процесуальних документів попереднім прокурором ОСОБА_14 при виконання вимог ст. 290 КПК України.

Ураховуючи наведене, з метою, в тому числі, додержання прав обвинуваченого, прокурором ОСОБА_9 було повторно у повному обсязі виконано вимоги ст. 290 КПК, що підтверджується вказаним реєстром матеріалів досудового розслідування.

Окрім цього, слід звернути увагу на положення п. З ч. З ст. 314 КПК України, відповідно до якого, підставою для повернення обвинувального акту є невідповідність саме обвинувального акту вимогам КПК України і ніяк не реєстру матеріалів досудового розслідування, розписки підозрюваного про отримання копії обвинувального акту, цивільного позову чи таке інше.

У ст. 291 КПК України йдеться про обвинувальний акт, як самостійний документ, а реєстр матеріалів досудового розслідування, цивільні позови і розписки є лише додатками і будь-яка невідповідність їх Кримінальному процесуальному кодексу України не може бути підставою для повернення обвинувального акту.

Таким чином, наведені в ухвалі недоліки які, на переконання суду, стали підставою для повернення обвинувального акту прокурору, не містять грубих порушень, які відповідно до ч. З п. З ст. 314 КПК України можуть бути визнані такими, що перешкоджають подальшому його судового розгляду.

Отже, висновки суду про неналежне складання обвинувального акту істотно порушують вимоги Кримінального процесуального закону та не відповідають фактичним обставинам.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора в підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого і його захисника, які просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши та обговоривши матеріали кримінального провадження колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Висновок суду щодо повернення обвинувального акта прокурору ґрунтується на законі.

Відповідно до ст.291 КПК України обвинувальний акт це важливий процесуальний документ досудового розслідування, який оформляє його результати. В ньому підводяться підсумки досудового слідства, обґрунтовуються доказами висновки слідчого, прокурора щодо причетності підозрюваного до вчиненого злочину і юридичної кваліфікації його діянь, формулюється в остаточному вигляді обвинувачення.

Процесуальне значення обвинувального акта полягає в тому, що він встановлює межі майбутнього судового розгляду, яке здійснюється лише стосовно особи (осіб), якій висунуте обвинувачення (ч.1 ст.337 КПК ).

За змістом ст.370 КПК України вимога законності висувається не лише до судових рішень, а й усіх процесуальних рішень у кримінальному провадженні.

Перевірені матеріали кримінального провадження, зокрема обвинувальний акт з його додатками, свідчать про те, що органами досудового розслідування і прокурором допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкоджають суду призначити дане кримінальне провадження до судового розгляду, що в подальшому унеможливить прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення в справі.

Відповідно до ст.291 КПК України при формулюванні обвинувачення викладаються в стислій формі обставини кримінальної події із зазначенням місця, часу, способу, мотивів і наслідків кримінального правопорушення вчиненого підозрюваним та кваліфікація його дій за нормою КК України.

Формулювання обвинувачення відносно ОСОБА_8 є неконкретним, оскільки в ньому безпідставно наведено перелік правових актів та норм, якими керується не лише суд і це не може ставитися у вину будь-якій особі. В обвинуваченні не зазначено, яку ж саме норму закону порушив суддя ОСОБА_8 при внесенні рішення. Посилання органу слідства на політичну складову, як мотив вчинення кримінального правопорушення, є неправильним, оскільки як правоохоронні органи так і суд є аполітичними організаціями і жодна норма закону не передбачає відповідальності за політичні дії.

Крім цього, в обвинуваченні зазначені призвіща осіб ( ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ), яким обвинувачення не висувалось, однак, з обвинувачення вбачається, що ОСОБА_8 нібито вчинив дії за їх згоди, що є неприпустимим.

Безпідставним є висновок органу розслідування, що нібито ОСОБА_8 в описовій частині постанови зазначив завідомо неправдиві дані, оскільки диспозиція ст.375 КК України не передбачає такої ознаки злочину.

Вирішуючи питання про повернення обвинувального акта з його додатками прокурору суд належним чином обґрунтував і мотивував своє рішення. Зазначені в ухвалі недоліки є суттєвими і впливають не лише на захист підозрюваної особи, а і унеможливлюють розглянути справу по суті.

Колегія суддів не може погодитись із апеляційними доводами прокурора, що виявлені недоліки носять технічний характер, є несуттєвими, те, що реєстр матеріалів та інші додатки не можуть слугувати підставою для повернення обвинувального акта тощо, виходячи з наступного.

Значення обвинувального акта полягає в тому, що прокурор, на підставі вказаного процесуального документа вчиняє кримінальне переслідування особи від імені держави (прокурор є державним обвинувачем) і на підставі цього документа, при доведеності вини, суд застосовує державний примус, тому такий документ повинен відповідати закону, а не мати недоліки, що можуть поставити під сумнів прийняте від імені держави рішення.

Безпідставним є твердження прокурора, що реєстр матеріалів не може слугувати підставою для повернення обвинувального акта прокурору, оскільки реєстр матеріалів є невід`ємною обов`язковою частиною обвинувального акта, що передбачено ч.4 ст.291 КПК України.

З огляду на законність всіх процесуальних рішень, що знаходяться у кримінальному провадженні, реєстр матеріалів повинен відповідати вимогам ст.109 КПК України.

За вказаною нормою закону в реєстрі матеріалів повинні бути зазначені всі процесуальні дії вчинені під час кримінального провадження, тобто з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до одного з рішень, які є формами закінчення досудового розслідування. Невідповідність вимогам закону реєстру матеріалів тягне за собою невідповідність обвинувального акта ст.291 КПК України.

Перевірені матеріали свідчать про те, що реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідає вимогам закону, оскільки в ньому не зазначені всі процесуальні документи, які складені під час розслідування.

Заслуговують на увагу, виявлені недоліки повідомлення ОСОБА_8 про підозру.

Ст.481 КПК України встановлений особливий порядок повідомлення про підозру окремої категорії осіб, в тому числі і професійному судді.

Дана норма закону є нормою прямої дії і не передбачає винятків чи будь-якого тлумачення або передачі такого права іншій особі.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, тому її слід залишити без задоволення.

Органам досудового розслідування та прокурору слід усунути недоліки, зазначені як в мотивувальній частині ухвали суду І інстанції, так і в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції та прийняти законне і обґрунтоване рішення в справі.

Запобіжний захід ОСОБА_8 не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 на ухвалу Камянського районного суду від 22 лютого 2016 року, якою обвинувальний акт з додатками відносно обвинуваченого ОСОБА_8 за ст.375 ч.2 КК України повернуто прокурору для усунення недоліків, залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :