Провадження № 1-кп/638/29/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілого - ОСОБА_6 ,

представника потерпілого - ОСОБА_7 ,

адвокатів - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова кримінальне провадження з обвинувальним актом відносно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, громадянки України, із середньою освітою, не заміжньої, офіційно не працюючої, яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_10 органом досудового розслідування обвинувачується в наступному.

09.02.2007 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 укладено нотаріально посвідчений договір позики грошей, згідно якого ОСОБА_11 позичала ОСОБА_10 гроші у сумі еквівалентній 16.500 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 також був укладений договір застави транспортного засобу, за яким ОСОБА_10 передає свій автомобіль «Mercedes Bens ML320» р.п. НОМЕР_1 2000 р.в., ОСОБА_11 в якості застави, якою забезпечується виконання зобов`язань позики. Договором застави транспортного засобу передбачалась заборона для ОСОБА_10 щодо відчуження предмета застави, а саме її автомобіля «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 2000 р.в., а також виникнення права звернення гр. ОСОБА_11 на даний автомобіль у випадках невиконання зобов`язань ОСОБА_10 перед ОСОБА_11 , та добровільну передачу ОСОБА_10 предмету застави та документів на нього ОСОБА_11 .
Після укладення договору позики та застави транспортного засобу ОСОБА_10 не виконала умов договору позики перед ОСОБА_11 , у зв`язку з чим остання звернулася до Київського районного суду м. Харкова із позовною заявою про накладення арешту на предмет застави, а саме автомобіль «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 2000 р.в., що належить ОСОБА_10 24.02.2009 року суддею Київського районного суду м. Харкова винесено ухвалу про накладення арешту назареєстрований за ОСОБА_10 автомобіль «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 2000 р.в., заборонивши останній його відчуження і зміну власника. При цьому ОСОБА_10 , діючи з корисливих мотивів, усвідомлюючи, що її автомобіль «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 2000 р.в., є предметом застави за договором позики, на який крім того накладено арешт та заборону на відчуження даного транспортного засобу до виконання зобов`язання перед ОСОБА_11 , розуміючи, що цивільно - правові відносини між нею та ОСОБА_11 фактично продовжують існувати у зв`язку з невиконанням ОСОБА_10 її зобов`язань, видала генеральну довіреність на ім`я ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на право керування її автомобілем «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 2000р.в., його використання та відчуження, не повідомивши останнім що на вказаний автомобіль накладено арешт.
В свою чергу, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , діючи в якості третіх осіб, домовилися про продаж даного автомобіля «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 2000 р.в. з потерпілим ОСОБА_6 . У зв`язку з чим 16.07.2009 року ОСОБА_10 , не повідомляючи ОСОБА_6 про те, що її автомобіль є предметом застави за договором позики, та не може бути відчужений, перебуває під арештом згідно ухвали суду, діючи умисно, шляхом обману, з корисливих мотивів, здійснила продаж свого автомобіля «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 2000р.в. ОСОБА_6 , видавши генеральну довіреність на нього та його дружину ОСОБА_14 . За вказаний правочин ОСОБА_6 виплатив гроші у сумі 11.000 доларів США та передав автомобіль своєї дружини ОСОБА_14 «Деу Ланос» д.н. НОМЕР_2 , який згідно усної домовленості був оцінений на суму 3000 доларів США, таким чином придбавши автомобіль на загальну суму 14.000доларів США. Гроші за автомобіль потерпілий ОСОБА_6 передав ОСОБА_12 , який в свою чергу розрахувався з ОСОБА_10 , про що свідчить написана потерпілому ОСОБА_6 розписка про факт продажу йому свого автомобіля «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 2000р.в. та отримання за нього грошей у повному обсязі.
05.08.2009 року ОСОБА_11 , діючи на підставі рішення судді Київського районного суду м. Харкова, перебуваючи біля дитячої поліклініки №26 по вул. 23 Серпня м. Харкова, з використанням евакуатора, фізично заволоділа автомобілем «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 2000 р.в., який залишив за вказаною адресою ОСОБА_6 .
Згідно офіційного курсу НБУ станом на 05.08.2009 року (100 доларів США еквівалентно 768,15грн.) потерпілому ОСОБА_6 завдано матеріальну шкоду на суму 107541 грн, що є еквівалентним 14.000доларів США.
Відповідно до Податкового Кодексу України неоподаткований мінімум доходів громадян є грошова сума розміром 17грн, встановлена п.5 підрозділу 1 розділу 20 Податкового Кодексу України, яка застосовується при посиланні на неоподаткований мінімум доходів громадян в Законах чи інших нормативно - правових актах, за виключенням норм адміністративного чи кримінального законодавства у частині кваліфікації злочинів чи проступків, для яких сума неоподаткованого мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, яка на момент скоєння злочину становила 302,5 грн, у зв`язку з чим заподіяна потерпілому ОСОБА_6 матеріальна шкода на суму 107541 грн. слід визнавати шкодою у великих розмірах (яка у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, а саме 75625грн).
Таким чином, ОСОБА_10 обвинувачуються органами досудового розслідування в тому, що вона своїми умисними протиправними діями скоїла кримінальне правопорушення проти власності, передбачене ч. 3 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене у великих розмірах.
Потерпілим ОСОБА_6 заявлено цивільний позов, який був уточнений під розгляду кримінального провадженні по суті.

Як передбачено ч.1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дане обвинувачення не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні та спростовується наступним.
Обвинувачена ОСОБА_10 в судовому засіданні винною у пред`явленому обвинуваченні себе не визнала. Суду пояснила, що у лютому 2007 році вона уклала з ОСОБА_11 договір позики, передала автомобіль у заставу. Через 3 місяці вона розрахувалася з ОСОБА_11 , передавши їй усі гроші за договором, отримала він неї ключі від автомобілю, яким вона користувалася в подальшому без будь-яких перепон. Приблизно через 2 роки після цього, їй були потрібні гроші. Вона у березні 2009 року надала довіреність ОСОБА_12 та ОСОБА_13 для продажу автомобілю. 16 липня 2009 року автомобіль «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 , 2000 р.в. був проданий ОСОБА_6 , вона написала розписку про отримання грошей. Повідомила суду, що вона не знала про існування цивільної справи у Київському районному суду м. Харкова за позовом ОСОБА_11 до неї про стягнення суми за договором позики та про накладання арешту на автомобіль з забороною його відчуження та зміни власника. Вважає, що не вчинила будь-яких шахрайських дій у відношенні потерпілого ОСОБА_6 .
Крім показань обвинуваченої ОСОБА_10 судом були досліджені наступні докази:
З показань потерпілого ОСОБА_6 , який був допитаний судом, вбачається, що 16 липня 2009 року він придбав автомобіль «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 , 2000 р.в. у ОСОБА_12 , який діяв від імені ОСОБА_10 . Гроші він передав ОСОБА_12 , який в свою чергу розрахувався з ОСОБА_10 , про що свідчить написана останньою потерпілому ОСОБА_6 розписка про факт продажу йому свого автомобіля «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 2000 р.в. та отримання за нього грошей у повному обсязі. 05.08.2009 року на вул. 23 Серпня у м. Харкові автомобіль був у нього вилучений ОСОБА_11 . Вважає, що ОСОБА_10 повинна була знати про існування заборони на відчуження спірного автомобілю та вона заволоділа шахрайським чином його грошима.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 повідомив суду про те, що 17 березня 2009 року ОСОБА_10 видала генеральну довіреність на його ім`я та ім`я ОСОБА_13 на право керування автомобілем «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 , 2000 р.в., його використання та відчуження. Вони з ОСОБА_13 знайшли покупця на автомобіль ОСОБА_6 . 16 липня 2009 року ОСОБА_6 придбав автомобіль «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 , 2000 р.в. у нього, який діяв від імені ОСОБА_10 . Гроші потерпілий ОСОБА_6 передав йому, ОСОБА_12 розрахувався з ОСОБА_10 , про що свідчить написана потерпілому ОСОБА_6 розписка про факт продажу йому свого автомобіля. Про існування заборони на відчуження вказаного автомобілю він не знав.
Прокурором надані також наступні письмові докази:
?витяг з Єдиного реєстру довіреностей №20207703 від 14.10.2011 року, відповідно до якого ОСОБА_10 . 17.03.2009 року видала довіреність ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на автомобіль «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 , 2000 р.в., дію якої було припинено 26.05.2009 року на підставі заяви ОСОБА_10 , та відповідно до якого 17.03.2009 року ОСОБА_12 було видано довіреність на підставі передоручення ОСОБА_6 ;
?договор позики від 09.02.2007 року між позикодавцем ОСОБА_11 та позичальником ОСОБА_10 , на підставі якого ОСОБА_11 позичила ОСОБА_10 грошові кошти у розмірі 16500 доларів США до 09.05.2007 року;

?договор застави транспортного засобу, зареєстрований у реєстрі за №502 від 09.02.2007 року, як засіб забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, відповідно до якого ОСОБА_10 (заставодавець) передала ОСОБА_11 (заставодержателю) під заставу автомобіль «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 , 2000 р.в.;
?ухвала Київського районного суду м. Харкова від 24.02.2009 року про накладання арешту на автомобіль «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 , 2000 р.в., винесена за заявою ОСОБА_11 .
Згідно ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Частиною 4 ст. 95 КПК України встановлена вимога про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих в порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Як зазначив у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 , ОСОБА_10 повинна була знати про існування заборони на відчуження спірного автомобілю, зробили продаж йому вказаного автомобілю за для того, щоб отримати грошові кошти шляхом шахрайства.

Але, аналізуючи надані прокурором докази, суд робить висновок про те, що показання потерпілого ОСОБА_6 в цієї частині, є тільки його припущеннями.

Оскільки зазначені обставини не підтверджуються будь-якими іншими доказами, суд вважає, що покази потерпілого ОСОБА_6 не можуть свідчити про скоєння ОСОБА_10 вказаного кримінального правопорушення.

Неоднарозово допитана у судовому засіданні ОСОБА_10 наполягала на тому, що ще у 2007 році розрахувалася із ОСОБА_11 за договором позики, у зв`язку з чим отримала від останньої ключі від автомобілю, про існування цивільного спору у суді та про заборону відчуження автомобілю, не знала, до суду не викликалася, обмежень в праві користуванні спірним майном не мала.

Показання обвинуваченої ОСОБА_10 матеріалами кримінального провадження не спростовані.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Допитаний свідок ОСОБА_12 фактично підтвердив покази обвинуваченої ОСОБА_10 .

Інших свідків сторона обвинувачення для їх безпосереднього допиту суду не надала.

Крім того, суд вважає, що дії обвинуваченої ОСОБА_10 перебувають в площині цивільно-правових відносин, що виключає сам факт події кримінального правопорушення. Так договірні відносини між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 виникли на підставі вчинених правочинів договорів позики, застави, нотаріально посвідчених довіреностей, які виключають наявність події злочину.

Стороною обвинувачення надано копії договору позики від 09.02.2007 року між позикодавцем ОСОБА_11 та позичальником ОСОБА_10 , договору застави транспортного засобу, зареєстрований у реєстрі за №502 від 09.02.2007 року, як засіб забезпечення виконання зобов`язань за договором позики.

Оригінали вказаних договорів у сторін правочинів, або у нотаріуса не вилучалися, їх копії завірені печаткою слідчого відділу. Доказів їх належного отримання органом досудового розслідування в порядку глав 15-16 КПК України суду не надано.

Надана стороною обвинувачення ухвала Київського районного суду м. Харкова від 24.02.2009 року про накладання арешту на автомобіль «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 , 2000 р.в. хоча і містить печатку суду, але на неї не відображений номер справи та провадження.
Відповідно ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку , встановленому цим Кодексом.

Частина 2 даної статті наголошує на тому, що недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Тому суд вважає, що вказані документи не містять ознак доказів, визначених ст. ст. 84-86 КПК України.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» предметом злочинів проти власності є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи.

За даним кримінальним провадження предметом злочину є автомобіль «Mercedes Bens ML320» р.н. НОМЕР_1 , 2000 р.в., місце знаходження якого органом досудового розслідування не встановлено. Предмет злочину був власністю обвинуваченої ОСОБА_10 , право на який отримано та самовільно відібрано у потерпілого ОСОБА_6 сторонньої особою.
За таких обставин суд прийшов до висновку, що доводи сторони обвинувачення про умисел обвинуваченої на заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою побудовані на припущеннях та не підкріплені належними і допустимими доказами.
Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст.62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 р., Першого протоколу та протоколів 2,4,7 та 11 до Конвенції».
Нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено що при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, у справі «Barbera Messegu ahd Iabardo v Spain» від 6 грудня 1998 р. (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презупціїї невинуватості вимагає, серед іншого, щоб виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитись на користь підсудного.
Відповідно до роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані - суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. При цьому в частині 6 ст. 284 КПК України зазначено, що при виявлені судом під час судового розгляду обставини, передбаченої пунктом 2 частини першої цієї статті, - суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.
Таким чином, суд прийшов до висновку про необхідність визнати ОСОБА_10 невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України та виправдати останню через відсутність в її діях складу даного кримінального правопорушення.
Уточнений цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про стягнення з обвинуваченої матеріальної та моральної шкоди на підставі ч. 3 ст. 129 КПК України підлягає залишенню без розгляду.
Судові витрати та речові докази відсутні.
Керуючись ст. ст. 368, 371, 373, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.
Виправдати ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ч. 3 ст. 190 КК України через відсутність в її діянні складу даного кримінального правопорушення.
Уточнений цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про стягнення з обвинуваченої матеріальної та моральної шкоди на підставі ч. 3 ст. 129 КПК України - залишити без розгляду.
На вирок може бути подана апеляція до апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.
Головуючий: суддя