Ухвала
іменем України 4 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 24 грудня 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001135,

встановила:

вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 вересня 2015 року

ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, мешканця АДРЕСА_1

засуджено за:
- за ч. 3 ст. 289 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

- ч. 1 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_5 остаточно визначено покарання 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

За ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 28, ч. 3 ст. 357 КК України ОСОБА_5 виправдано.

Вирішені питання про судові витрати та речові докази у провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 24 грудня 2015 року вирок суду залишено без зміни.

Цим вироком, який залишено без зміни апеляційним судом, засуджений також ОСОБА_6 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.

ОСОБА_5 визнаний винним у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, небезпечним для життя і здоров`я потерпілого та в таємному викраденні чужого майна. Злочини вчинено за наступних обставин.

16.11.2014 року ОСОБА_5 за попередньою змовою ОСОБА_6 про незаконне заволодіння транспортним засобом, обговоривши спосіб такого заволодіння та ролі кожного з них. У м. Лубни Полтавської області вони побачили автомобіль «OPEL ASKONA» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що перебував у користуванні ОСОБА_7 , який надавав послуги таксі. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 попросили ОСОБА_7 відвезти їх до с. Шарківщина Миргородського району, на що останній погодився. Під час руху автомобіля автодорогою Лубни-Миргород ОСОБА_5 , який сидів поряд з водієм, попросив зупинити автомобіль поблизу смт. Ромодан Миргородського району, коли ОСОБА_7 виконав його прохання, ОСОБА_6 , який перебував на задньому сидінні, накинув на голову водія мотузку і почав нею здавлювати шию останнього, в той час як ОСОБА_5 став заподіювати численні удари кулаками рук по голові та рукам потерпілого, застосували «електрошокер», внаслідок чого потерпілий втратив свідомість. Обвинувачені автомобільним хомутом зв`язали руки потерпілого та помістили його до багажного відділення автомобіля.

Незаконно заволодівши транспортним засобом «OPEL ASKONA», вартістю 43100 грн., ОСОБА_5 сів за кермо автомобіля, а ОСОБА_6 поряд з ним і залишили місце вчинення злочину.
По дорозі до м. Миргорода в лісосмузі, долаючи опір потерпілого, обвинувачені нанесли йому удари кулаками в область голови та тіла, примушуючи пити горілку, а потім витягли з багажника на землю, стали наносити удари ногами по голові та тулубу. З метою остаточного припинення опору, ОСОБА_6 застосував до ОСОБА_7 «електрошокер», внаслідок чого останній втратив свідомість. Залишивши потерпілого в лісосмузі, обвинувачені сіли до салону автомобіля та продовжили рух в м. Миргород.

Згідно висновку судово-медичної експертизи в результаті злочинних дій ОСОБА_5 та ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_7 було заподіяно легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Телефон «Нокіа 1280» і документи потерпілого, які були в салоні автомобіля обвинувачені викинули на смітник.

Після заволодіння автомобілем ОСОБА_6 повернувся до військової частини для подальшого проходження військової служби, а ОСОБА_5 поїхав до місця свого проживання в м. Кременчук, де сховав автомобіль у гаражі автомобільного кооперативу «Синтез», що розташований по вул. Енергетиків.

ОСОБА_5 , розібравши автомобіль на вузли і агрегати, збув їх невстановленим слідством особам, а частину, як долю ОСОБА_6 , передав на зберігання ОСОБА_8 , в якого вони і були вилучені працівниками міліції.

Також ОСОБА_5 заволодів планшетом марки «LENOVO А 3310 GV» вартістю 1939 грн. та грошовими коштами в сумі 700 грн., які були в автомобілі.

У касаційній скарзі захисник ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції через суворість призначеного покарання. Повідомляє, що його підзахисний має на утриманні неповнолітніх дітей, є особою молодого віку, не був організатором злочину. Вважає, що суд не врахував щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, позитивні характеристики, та що ОСОБА_5 є учасником АТО і бойових дій.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Як убачається з касаційної скарги, доведеність винності ОСОБА_5 у вчиненні ним інкримінованих кримінальних правопорушень за викладених у вироку обставин, кваліфікація дій за ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 185 КК України та виправдання за ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 28, ч. 3 ст. 357 КК України захисником у касаційному порядку не оспорюються.
Що стосується призначеного покарання, яке, на думку захисту, є несправедливим внаслідок суворості, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_5 судом дотримані.
Суд з достатньою повнотою врахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується, являється учасником АТО, його роль у вчиненому.

Обґрунтовано визнано судом та взято до уваги обставини, що пом`якшують покарання, наявність на утриманні двох малолітніх дітей, часткове відшкодування шкоди, та не встановлено тих, що його обтяжують.

Із урахуванням всіх обставин кримінального провадження, серед яких і ті, на які посилається захисник засудженого у скарзі, суд призначив ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 289 КК України та в межах санкції ч. 1 ст. 185 КК України, навів у вироку переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.

Правильно визначене судом і остаточне покарання відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України.

Доводи захисника про визнання вини та щире каяття ОСОБА_5 у вчиненому не підтверджуються судовими рішеннями, з яких убачається, що останній вину визнав частково, заперечував низку обставин вчинення ним злочинів та спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, вказував, що насильство не застосовував, а захищався від дій потерпілого.

Таким чином, рішення про призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі належним чином умотивовано, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових правопорушень. Підстав для його пом`якшення колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляції захисника про суворість призначеного покарання, які аналогічні доводам його касації, належно перевірені апеляційною інстанцією, на них надано обґрунтовані відповіді, ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Інших доводів, які були б підставами для зміни чи скасування судового рішення, у касаційній скарзі захисником не наведено.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті провадження за касаційною скаргою захисника на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 24 грудня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3