Ухвала
іменем україни
06 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 25 січня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001265, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого останній раз 08 грудня 2014 року вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області за ч. 2 ст. 125, ст. 395 КК із застосування ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК;
за участю прокурора ОСОБА_8 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 серпня 2015 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК, за сукупністю вироків, до покарання призначеного за даним вироком, повністю приєднано невідбуту частину покарання призначеного ОСОБА_7 за вироком цього ж суду від 08 грудня 2014 року, та остаточно визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Також цим вироком вирішено цивільний позов, питання про речові докази та судові витрати у кримінальному провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 25 січня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 змінено в частині призначення покарання. Постановлено призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 71 КК, до призначеного покарання повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 08 грудня 2014 року, та остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. В силу ч. 5 ст. 72 КК зараховано в строк відбуття покарання термін перебування ОСОБА_7 під вартою з 08 травня 2015 року по 25 січня 2016 року, включно. В решті вирок залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції у зв`язку неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати, як заподіяння тяжкого тілесного ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони за ст. 124 КК, що на думку захисника, підтверджується показаннями свідка ОСОБА_9 , у допиті якого стороні захисту було безпідставно відмовлено, а також даними висновку судово-медичної експертизи про наявність у засудженого легких тілесних ушкоджень та позицією потерпілого ОСОБА_10 . Зазначає про порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 404 КПК, оскільки вичерпні відповіді на доводи апеляції сторони захисту в ухвалі відсутні.
Згідно з вироком суду, 07 травня 2015 року близько 22.30 год, ОСОБА_7 , знаходячись поблизу будинку № 33 по вул. Шептицького в м. Луцьку, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, під час конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, завдав один удар ножем у живіт потерпілому ОСОБА_10 , чим спричинив йому тілесне ушкодження у вигляді проникаючого поранення передньої черевної стінки справа з наскрізним пошкодженням жовчного міхура і правої долі печінки, яке за ступенем тяжкості відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечив проти задоволення касаційної скарги, пояснення засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 на підтримку касаційної скарги останньої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Статтею 419 КПК передбачено, що при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, за яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, тобто в ухвалі слід проаналізувати всі доводи, зазначені в апеляції, та зіставити їх з наявними у справі доказами, дати на кожен із них вичерпну відповідь.
У провадженні щодо ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції зазначену вимогу закону повною мірою не виконав.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження на вирок суду першої інстанції засудженим було подано апеляційну скаргу, зокрема й з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильної кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК.
Так, в апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 наголошував на тому, що не мав наміру спричинити потерпілому тілесних ушкоджень, а лише захищався у такий спосіб від неправомірних дій з боку останнього, який зі своїми друзями спричинив йому тілесних ушкоджень. Крім того, не погоджувався із визнанням його показань суперечливими, на відміну від показань свідків сторони обвинувачення, категорично стверджував, що потерпілий першим почав його бити, заподіяв тілесні ушкодження, а він, захищаючись вдарив його ножем. Більше того, ОСОБА_7 заявляв, що на його думку, потерпілий після спричинення йому тяжкого тілесного ушкодження, не мав фізичної можливості завдати йому такого характеру тілесних ушкоджень, як зазначено у висновку судово-медичної експертизи за результатами його огляду. Таким чином, по суті в апеляції мова йшла про ретельну перевірку фактичних обставин кримінального провадження для з`ясування суб`єктивної сторони скоєного, а саме мотиву вчинення злочину, який безпосередньо впливає на правильність кваліфікації дій.
Проте апеляційний суд, погодившись із висновком суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_7 ознак необхідної оборони або перевищення її меж, не надав в ухвалі власної оцінки доказам кримінального провадження, на які в своїй скарзі вказував апелянт, а також не навів переконливих аргументів на спростування твердження обвинуваченого щодо можливості завдання йому потерпілим тілесних ушкоджень після спричинення останньому ножем проникаючого поранення черевної порожнини з наскрізним пошкодженням жовчного міхура і правої долі печінки.
Більш того, усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК, апеляційний суд взагалі поза увагою залишив наявний у матеріалах кримінального провадження висновок судово-медичної експертизи від 08 травня 2015 року, відповідно до якого у ОСОБА_7 було виявлено легкі тілесні ушкодження, зокрема: синці навколо ока, в лівій завушній ділянці, на передній поверхні вушної раковини, на внутрішній поверхні правого колінного суглоба, на передній поверхні лівого стегна в нижній третині, внутрішньо-шкірний крововилив в тім`яній ділянці голови справа, рана в ділянці лівої брови, і які могли утворитися від травмуючої дії тупих предметів в час вказаний обстежуваним та у постанові від 08 травня 2015 року, тобто за обставин вказаних засудженим, а саме в ході його побиття потерпілим ОСОБА_10 (а.п. 106-107).
Ці обставини також були визнані потерпілим ОСОБА_10 , який в письмовій формі заявив про те, що саме він був ініціатором конфлікту. Проте, належної оцінки при перевірці кваліфікації дій ОСОБА_7 така заява не отримала (а.п. 221).
Між тим, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із заподіянням умисного тяжкого тілесного ушкодження, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання і т.і., з обов`язковим наведенням відповідних мотивів прийнятого рішення.
Таким чином, враховуючи, що суд апеляційної інстанції належного аналізу представлених у матеріалах кримінального провадження доказів не провів, не дав належних та обґрунтованихвідповідей на доводи апеляційної скарги засудженого, тому його рішення не може бути визнано законним та обґрунтованим. Отже ухвала апеляційного суду підлягає скасуваннюз призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого апеляційний суд має ретельно дослідити зібрані у провадженні докази й дати їм та висновкам суду першої інстанції належну оцінку, а також перевірити усі наведені в апеляційній та касаційній скаргах доводи та з урахуванням усіх обставин справи ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 25 січня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3