Ухвала іменем україни 17 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретаріОСОБА_4 ,
розглянула в судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000118, за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 14 травня 2015 року щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Дубов`язівка Конотопського району Сумської області, зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Конотопського районного суду Сумської області від 22 лютого 2012 року за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185,

ст. 71 КК України, зі змінами внесеними ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 29 травня

2012 року, із застосуванням ст. 69

КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 1 (один) місяць, звільненого 24 лютого 2014 року за відбуттям покарання,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309,

ч. 3 ст. 357 КК України,
за участю прокурораОСОБА_6 ,
засудженогоОСОБА_5 ,
В С Т А Н О В И Л А:
У касаційній скарзі засуджений не погоджуючись з ухвалою апеляційного суду, просить пом`якшити йому покарання застосувавши ст. 69 КК України, або обмежитись вже відбутим строком та звільнити його від подальшого відбування покарання. Вказує, що документ, який він знайшов не відноситься до документів, що зазначені у ч. 3 ст. 357 КК України, а тому з обвинувачення слід виключити посилання на вчинення ним цього злочину. Крім того, стверджує, що при призначенні покарання суд належним чином не врахував те, що він щиро розкаявся у вчиненому, сприяв розкриттю злочинів, позитивно характеризується по місцю проживання, має невиліковні хвороби.
Вироком Конотопського районного суду Сумської області від

27 лютого 2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 309

КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців; за ч. 2 ст. 357 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 (три) місяці.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів і судових витрат.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 , будучи особою, яка раніше вчиняла злочин, передбачений ст. 317 КК України, в перших числах березня 2014 року приблизно о 12.00 год. перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, загальною масою в перерахунку на суху речовину 41, 02 г, який переніс до місця свого проживання, яке знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , де зберігав без мети збуту для особистого вживання.
23 березня 2014 року приблизно о 13.40 год., було затримано ОСОБА_5 , у якого було виявлено та вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, загальною масою в перерахунку на суху речовину 7, 45 г.

25 березня 2014 року під час обшуку домоволодіння ОСОБА_5 , працівниками правоохоронних органів було виявлено та вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, загальною масою в перерахунку на суху речовину 22, 40 г.

Крім того, в період часу з 25 лютого по 25 березня 2014 року ОСОБА_5 , знаходячись в приміщенні м`ясного павільйону, що по вул. Фрунзе, 2 у м. Конотоп, виявив пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_7 , привласнив його поклавши до внутрішнього відділення гаманця і став носити з собою.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 14 травня 2015 року вирок районного суду залишено без зміни.
Заслухавши доповідь судді; думку засудженого, який підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити і пом`якшити йому покарання; думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про наступне.
Винуватість у вчиненні злочину та кваліфікація дій

ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 309 КК України в касаційній скарзі не оспорюється.
Частина 3 статті 357 КК України передбачає кримінальну відповідальність за незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом або іншим важливим особистим документом.

Водночас під поняттям «інших важливих особистих документів» як предмету злочину, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, розуміються документи, які засвідчують важливі факти і події в житті людини, втрата яких істотно утруднює реалізацію її прав, свобод і законних інтересів та потребує значних зусиль для їх поновлення (зокрема, такими документами визнаються свідоцтво про народження, про шлюб, про народження дитини, про смерть, військовий квиток, трудова книжка, посвідчення водія, посвідчення про державні нагороди чи присвоєння почесних звань, диплом про закінчення вищого учбового закладу освіти, довідка про ідентифікаційний код, пенсійне посвідчення, тощо).

Як вбачається із встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, ОСОБА_5 виявивши пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_7 , привласнив дане посвідчення, поклавши до внутрішнього відділення свого гаманця, і став носити з собою, щоб в майбутньому використовувати для проїзду в міському та приміському транспорті.
Зазначене свідчить про наявність у ОСОБА_5 прямого умислу направленого на привласнення важливим особистим документом людини з усвідомленням специфічних ознак предмета злочину, а саме використання посвідчення (термін дії якого довічно) для безоплатного проїзду в транспорті.
Крім того, допитаний в суді першої інстанції, ОСОБА_5 вину визнав повністю та розкаявся у вчиненому. При цьому, пояснив суду, що 11 березня 2014 року був на ринку в м`ясному павільйоні, де йому показали пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_7 , він забрав посвідчення, поклав в гаманець і став носити із собою. При затриманні у нього знайшли це посвідчення.
Показання засудженого, щодо обставин вчинення злочину, є послідовними та повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_7 про викрадення у нього на початку 2014 року на ринку в м`ясному павільйоні гаманця з грошима та пенсійним посвідченням, а також свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які

25 березня 2014 року були понятими при обшуку ОСОБА_5 , під час якого вищевказане посвідчення було вилучено у засудженого.

З урахуванням викладеного та встановлених фактичних обставин кримінального провадження, суд дійшов обґрунтованого висновку, що дії засудженого слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 357 КК України, як незаконне заволодіння будь-яким способом іншим важливим особистим документом.
Судом апеляційної інстанції також було перевірено доводи засудженого, щодо незаконності вироку місцевого суду, з якими він не погодився та зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження та ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах.

Крім того, в ухвалі суду зазначено, що суд не може прийняти до уваги твердження засудженого про те, що на час привласнення ним пенсійним посвідченням воно документом не являлось, оскільки навіть у разі встановлення такого факту, в даному випадку, така обставина не може якимось чином вплинути на кримінально-правову кваліфікацію злочину, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України, тобто на його об`єкт та суб`єктивну сторону, з чим погоджується і колегія суддів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається із вироку, при призначенні ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції, в повному обсязі врахував, ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу засудженого, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання і дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства.

При цьому, обтяжуючою покарання обставиною суд визнав рецидив злочину, а обставинами, які пом`якшують покарання розкаяння засудженого у вчиненому, позитивну характеристику з місця проживання та наявність у нього тяжких захворювань.

З урахуванням викладеного, суд призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 309, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців.

З такими висновками місцевого суду, погодився також і апеляційний суд, при цьому зазначивши в ухвалі, про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 69

КК України та Закону України «Про амністію у 2014 році», з огляду на наявність у нього двох непогашених та не знятих у встановленому порядку судимостей за вчинення умисних тяжких злочинів.

Призначене ОСОБА_5 покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженого, та пом`якшення покарання, колегія суддів не вбачає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419

КПК України. Істотних порушень кримінального процесуального закону або неправильного застосування кримінального закону при розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, колегією суддів не встановлено.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 433, 434, 436

КПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 14 травня

2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни.
Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3