Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України
16 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:
Головуючого-судді: ОСОБА_1

Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

При секретарі судового засідання: ОСОБА_4 , ОСОБА_5

З участю прокурора: ОСОБА_6

Обвинуваченого: ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 )

Захисника: ОСОБА_9

Представника потерпілого: ОСОБА_10 .

Потерпілого: ОСОБА_11

Перекладача: ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду в м. Рівне кримінальне провадження №0000125 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ), захисника ОСОБА_9 та представника потерпілого адвоката ОСОБА_13 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2015 року по обвинуваченню ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ), 1979 року народження, серпня місяця, 18 числа, уродженця м.Кабул Республіки Афганістан, жителя АДРЕСА_1 , по обвинуваченню за ч.1 ст.119 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
09 січня 2015 року о 4 год. 40 хв. на проїзній частині дороги, біля нічного клубу «Лагуна», розташованого по вул.Соборна, 191 в м.Рівне, Феізі Фавад після словесної суперечки із своїм знайомим ОСОБА_14 , не маючи наміру на позбавлення його життя та не передбачаючи можливості настання небезпечних наслідків у виді смерті потерпілого, хоча повинен був і міг їх передбачити, наніс один удар кулаком лівої руки в обличчя ОСОБА_15 , від якого той впав та вдарився потиличною частиною голови об асфальт, і при цьому одержав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з крововиливами в речовину головного мозку та під його оболонки, перелом кісток склепіння і основи черепа, синця із садном на його фоні у тім`яно-потиличній ділянці зліва.
Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_16 помер в приміщенні центральної ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В суді першої інстанції та при апеляційному у розгляді ОСОБА_17 свою вину у вчиненні злочину, який йому інкриміновано за ч.1 ст.119 КК України як вбивство через необережність визнав у повному обсязі, підтвердив усі обставини встановлені по справі, погодився з кваліфікацією кримінального правопорушення, щиро розкаюється і просить вирок суду першої інстанції залишити без зміни.
За показаннями обвинуваченого ОСОБА_18 , даними в ході досудового розслідування та під час судового розгляду: 7 січня 2015 року він разом зі своїми знайомими ОСОБА_19 та ОСОБА_20 приїхали в м.Рівне та поселилися в квартирі, яку допоміг знайти ОСОБА_16 . 8 січня 2015 року біля 23 год. вони відпочивали в нічному клубі «Лагуна», де зустрілися з ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , з якими він був знайомий раніше. Коли вийшли на вулицю, під час розмови між ним та ОСОБА_21 виникла словесна суперечка, під час якої той ображав його нецензурною лайкою, яка перейшла в штовханину. В останні секунди він рознервувався та відштовхнув чи ударив ОСОБА_23 лівою рукою, від чого той впав. Після цього він розвернувся та пішов разом зі своїми друзями.
Крім визнання обвинуваченими вини у вчиненні інкримінованого злочину його вина підтверджується також показами потерпілого ОСОБА_11 , який повідомив про обставини справи побиття брата зі слів сестри;
свідків ОСОБА_20 , та ОСОБА_24 , допит яких проводився в судовому засіданні відповідно до ст.225 КПК України і які детально розповіли про обставини конфлікту між обвинуваченим і потерпілим 9 січня 2015 року;
свідка ОСОБА_25 , який підтвердив, що перебував у своїй машині, припаркованій за 20 метрів від пішохідного переходу біля клубу «Лагуна», коли побачив як сперечаються та пхаються 4 чи 5 чоловік. Штовхалися і пхали одне одного всі разом. Пізніше одного з чоловіків, як йому здалося, пхнули і він впав головою на дорогу. ОСОБА_26 падіння був дуже сильний, бо почув його навіть крізь музику, яка лунала в машині. Падав потерпілий головою донизу, не на спину чи сідниці, тому що після падіння в нього ноги піднялися догори. Після падіння до потерпілого присів його товариш та підняв за голову. Ствердив, що бійка була між двома особами, а третій чоловік підтримував пізніше голову. Двоє інших осіб стояли на певній відстані і у бійку не втручалися та аналогічними показаннями свідка таксиста ОСОБА_27 , свідка ОСОБА_28 ;
свідків - лікарів Рівненської ЦМЛ ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , про те, що 9 січня 2015року був доставлений ОСОБА_16 у тяжкому стані з внутрішніми пошкодженнями голови правої півкулі, у зв`язку з чим був прооперований;
висновком судово-медичної експертизи ( а/с 46-57) згідно якої у потерпілого були виявлені відкрита черепно-мозкова травма у вигляді крововиливів в речовину головного мозку та під його оболонки, перелом кісток склепіння і основи черепа, синець із садном на його фоні у тім`яно-потиличній ділянці зліва та синець у підочній ділянці зліва. Смерть ОСОБА_15 настала внаслідок отриманої черепно-мозкової травми з переломом кісток склепіння і основи черепа, крововиливами під оболонки та в речовину головного мозку, що ускладнилась набряком-набуханням та компресією головного мозку.
У судовому засіданні судово-медичні екскперти ОСОБА_31 та ОСОБА_32 зазначений висновок підтвердили та зазначили, що у потерпілого ОСОБА_15 забою м`яких тканин правої щоки не було, механізм отримання тілесних ушкоджень відповідає обставинам справи. Удар в око був незначної сили, однак, він надав тілу прискорення. Потерпілий впав на спину та головою вдарився об асфальт.
З відеозапису камер зовнішнього відеоспостереження диско-бару «Лагуна» ( камера № 6 ) видно, що о 4 год. 40 хв. ОСОБА_33 наносить удар ОСОБА_34 лівою рукою в обличчя, внаслідок чого останній падає на асфальтове покриття проїзної частини дороги. ОСОБА_24 присідає та схиляється над потерпілим, а ОСОБА_33 та ОСОБА_35 наносять йому по одному удару правою ногою, після чого всі йдуть в напрямку мосту.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив зібрані у справі докази і дії ОСОБА_36 за ч.1 ст.119 КК кваліфікував вірно, виходячи з вимог ст.337 КК України , яка регламентує межі судового розгляду.
Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2015 року ОСОБА_7 визнано винним за ч.1 ст.119 КК України і призначено покарання три роки обмеження волі.
Цивільний позов ОСОБА_11 та ОСОБА_37 до ОСОБА_38 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 23543,83 коп. матеріальної шкоди та 100000 грн. моральної шкоди на користь ОСОБА_39 .
В решті позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 вважає призначене покарання несправедливим внаслідок суворості, а тому на його думку вирок підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
При цьому зазначає, що обвинувачений свою вину у вчиненні злочину визнав повністю, щиро розкаявся, усвідомив наслідки свого діяння, судимостей не має, відшкодував витрати на лікування потерпілого,, обтяжуючих обставин по справі немає, на його утриманні перебуває троє малолітніх дітей, намагався відшкодувати потерпілим завдану шкоду, однак вони від неї відмовились в певному розмірі. Вказує, що наявність пом`якшуючих обставин, а також те, що обвинуваченого засуджено за неумисний злочин, були всі підстави для призначення покарання не пов`язаного з ізоляцією від суспільства. При цьому зазначає, що є всі підстави для призначення покарання нижче від нижчої межі встановленої санкції ст.119 КК України та застосувати до обвинуваченого звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Просить вирок відносно ОСОБА_36 змінити та призначити йому 1 рік 6 місяців обмеження волі та звільнити від призначеного покарання із застосуванням іспитового строку 1 рік.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_36 вважає покарання за вироком суду несправедливим внаслідок суворості.
Посилаючись на сукупність пом`якшуючих обставин, а саме: щире каяття, повне визнання вини, відсутність судимостей, відшкодування витрат на лікування потерпілого, відсутність обтяжуючих обставин, наявність на утриманні троє малолітніх дітей, вчинення дій по відшкодуванню потерпілим завданої шкоди. Вважає, що у суду були всі підстави для призначення покарання не пов`язаного з ізоляцією від суспільства та призначення покарання більш м`якого покарання та застосування ст.75 КК України.
Просить вирок змінити, застосувати ст.69 КК України призначивши 1 рік 6 місяців та звільнити від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік.
В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_13 не погодившись з вироком суду першої інстанції доводить про необхідність його скасування з підстав, передбачених ч.1 ст.407, п.2 ч.1 ст.420 КПК України.
При цьому вказує, що підставами для скасування вироку є також неповнота судового розгляду, що виразилось у не вирішення судом клопотання про допит свідка громадянина Королівства Нідерланди ОСОБА_40 , відхилення клопотання про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_36 для встановлення як саме він наніс удар потерпілому. Крім того зазначає, що рішення про відмову або задоволення клопотання в матеріалах кримінального провадження відсутнє, хоч аналогічне клопотання було подане представником потерпілого ОСОБА_41 , проте у задоволенні клопотання відмовлено невмотивованою постановою від 01.03.2015 року. Вказує, що представником потерпілого ОСОБА_41 надано клопотання про проведення слідчого експерименту з участю обвинуваченого, проте дане клопотання відхилено та не спростовано в ухвалі суду факту нанесення удару потерпілому іншою особою, що видно з камер відео спостереження. Зазначає, що ОСОБА_41 було подано клопотання про залучення експерта для проведення повторної судово-медичної експертизи щодо причин смерті потерпілого, відомості у висновку експерта №21 від 13.02.2015 року суперечать матеріалам кримінального провадження та запису з камер відео спостереження. Доводить, що в матеріалах провадження містяться докази, які доводять факт нанесення потерпілому більше ніж одного удару як ОСОБА_42 , так і ОСОБА_43 , а тому проведення слідчого експерименту та повторний висновок експертизи мають істотне значення для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
При цьому зазначає, що за наявності таких доказів, прокурором в порядку ст.388 КПК України може бути висунуте або змінене обвинувачення у вчинення більш тяжкого злочину за ч.2 ст.121 КК України. Крім того, вважає, що під час судового розгляду судом не всебічно та не повно досліджено суб`єкт та суб`єктивна сторона злочину та поверхнево досліджено відомості про особу обвинуваченого. При цьому до матеріалів провадження не долучено відповіді про наявність судимостей у обвинуваченого, не з`ясовано причин істотних розбіжностей у доказах та не проведено необхідних слідчих дій. Вказує, що судом першої інстанції не ухвалено ухвали щодо дій ОСОБА_44 , тобто нанесення удару по тілу потерпілого ОСОБА_45 . Доводить, що висунуті потерпілою стороною претензії майнового характеру не відшкодовані. Вказує, що при ухваленні вироку судом були відхилені всі обтяжуючі обставини та не спростовані існуючі суперечності. Окрім того, доводить, що судом не взято до уваги обтяжуючу обставину у вигляді вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та спростував це висновком результату медичного огляду від 10.01.2015 року. При цьому зазначає, що обвинувачений професійно займався боксом, а тому розумів наслідки нанесення удару потерпілому. Окрім того вважає, що обвинуваченому призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і є несправедливим.

Просить вирок місцевого суду частково скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати обвинуваченого винним за ч.1 ст.119 КК України, призначити покарання 5 років позбавлення волі, задовольнити цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого 11120 євро, 23543,83 грн. майнової шкоди та 21157,08 євро втраченого заробітку.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_36 у вбивстві через необережність, оскільки це підтверджується розглянутими в судовому засіданні доказами, яким суд дав повну, всебічну й належну оцінку і в апеляційних скаргах це фактично не оспорюється, оскільки у них ставиться питання лише щодо призначеного покарання обвинуваченому.
У відповідності вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України ч.3 ст.25 КК України суд у вироку правильно виклав формулювання обвинувачення визнане судом доведеним із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, а також вказав належним чином форму вини, як необережність у виді злочинної недбалості, при цьому керувався також і роз`ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» № 2 від 7 лютого 2003 року, де зазначено, що питання про умисел винного необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Суд обґрунтовано урахував, що завданий обвинуваченим удар в обличчя ОСОБА_15 був незначної сили, що підтвердили в судовому засіданні судово-медичні експерти ОСОБА_32 та ОСОБА_46 . Крім того встановлено, що потерпілому ОСОБА_34 саме обвинуваченим було завдано лише один удар, що підтвердили свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_24 , та ОСОБА_27 , а також це стверджується висновком судово-медичної експертизи, відеозаписом з камер спостереження. Інший удар був нанесений для ОСОБА_47 . Враховано, що суперечка між обвинуваченим та ОСОБА_14 виникла раптово, а попередня поведінка не була пов`язана з конфліктами між обвинуваченим та потерпілим.

Поряд з цим колегія суддів вважає, що ухвалений вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2015 року відносно ОСОБА_7 підлягає скасуванню через невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості злочину і необхідності застосування більш суворого покарання на підставі ст.409, 414, 420 КПК України.
Відповідно ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
За змістом статті 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За таких обставин та у відповідності п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_48 , судом першої інстанції не в повній мірі дотримано вимог ст.65 КК України. Вказана стаття закону передбачає, що при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання
Згідно ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Тобто особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та яке б запобігало вчиненню нею інших злочинів. У цій справі, як видно з вироку цих вимог закону не дотримано у повній мірі, на що обґрунтовано посилається в апеляційній скарзі представник потерпілого.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» з послідуючими змінами суди повинні призначати покарання в межах установлених санкцією статті Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідків дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання лише особам, які вперше вчинили злочин, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що призначаючи ОСОБА_49 покарання суд врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття обвинуваченого, визнання вини. Проте, суд першої інстанції не в повній мірі врахував ступінь тяжкості злочину та непоправні наслідки, які настали, те, що ОСОБА_50 заподіяв потерпілому під час конфлікту удар в обличчя, і хоча не передбачав настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, проте повинен був і міг це передбачити в силу свого віку, досвіду, місця вчинення протиправних дій. Судом не було враховано, що ОСОБА_50 не заперечує проти відшкодування завданої шкоди частково, однак при цьому жодним чином не вчинив конкретних дій по відшкодуванню потерпілим завданої моральної та матеріальної шкоди у зв`язку із смертю ОСОБА_15 , а також не прийняв до уваги позицію потерпілої сторони у даній справі.

Тому, рішення суду про застосування до ОСОБА_18 мінімального покарання, передбаченого санкцією статті Кримінального Кодексу не можна визнати обґрунтованим та справедливим.
Виходячи з наведеного твердження представника потерпілого про те, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину, особі винного та є несправедливим через м`якість покарання колегія суддів вважає обґрунтованим.
Доводи представника потерпілого в апеляційній скарзі про неповноту досудового слідства і судового розгляду, відхилення клопотання про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_36 для встановлення, як саме він наніс удар потерпілому, можливість висунення прокурором в порядку ст.388 КПК України нового обвинувачення у вчиненні більш тяжкого злочину за ч.2 ст.121 КК України, не неповне дослідження суб`єкта та суб`єктивної сторони злочину, відомості про особу обвинуваченого, не ухвалення судом рішення щодо дій ОСОБА_44 про нанесення удару по тілу потерпілого та відхилення обтяжуючої обставини як вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння колегія суддів вважає безпідставними і такими,що не заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції при розгляді даної справи дотримано вимог ст.22 КПК України та забезпечено сторонам їх процесуальні права в обстоюванні правових позицій та в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального законодавства, які могли б бути підставою для скасування судового рішення судом у даній справі не встановлено. Дане кримінальне провадження розглянуто судом відповідно вимог ст.337 КПК України, яка регламентує межі судового розгляду лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Згідно ч.3 ст.337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Керуючись вказаною нормою закону, суд дав вірну оцінку доводам потерпілого про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.121, ст.115 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження що потягло смерть чи умисне вбивство, про що докладно виклав у вироку. Посилання в апеляційній скарзі представника потерпілого про те, що прокурор міг би змінити це обвинувачення позбавлене законних підстав, оскільки це є прерогатива прокурора і суд, виходячи з принципу змагальності судового процесу не вправі впливати на позицію сторін.
Твердження представника потерпілого про те, що суд не врахував обставину, яка обтяжує покарання вчинення обвинуваченим злочину у стані алкогольного сп`яніння колегія суддів вважає позбавленим підстав, оскільки суд обґрунтовано не визнав її такою, посилаючись на медичний висновок щодо результатів медичного огляду ОСОБА_18 (а.с.80), згідно якого у нього ознак сп`яніння не виявлено. Жодним чином вказаний медичний висновок у справі не спростований. Сам обвинувачений не заперечив факт вживання алкогольних напоїв тільки напередодні.
Відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Обираючи покарання ОСОБА_49 , колегія суддів на підставі ст.50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за ст..12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості, та обставин встановлених судом першої інстанції та перевірених при апеляційному розгляді справи, тобто вчинення обвинуваченим злочину, даних про особу винного, сукупність обставини, що пом`якшують покарання, у тому числі, щире каяття, наявність на утриманні малолітніх дітей, думку потерпілого та вважає за необхідне обрати покарання у вигляді позбавлення волі.
Колегія суддів вважає, що з вищенаведених підстав апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 про пом`якшення покарання задоволенню не підлягають.
Вирок в частині вирішення цивільного позову на переконання колегії судом першої інстанції постановлений з дотриманням чинного законодавства.

Так, згідно ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При визначенні розміру моральної шкоди судом було дотримано вищезазначених вимог законодавства та враховано як величину її заподіяння, так і реальну можливість відшкодування, з врахуванням обставин справи, фізичних та психологічних страждань матері, яка визнана потерпілою від злочину. Колегія суддів вважає, що сума у відшкодування 100тис. грн.. моральної шкоди на користь матері ОСОБА_37 є обґрунтовано умотивованою, про що зазначено у вироку.

Згідно положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

На підставі зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.128 КПК України всебічно і повно розглянув цивільний позов брата потерпілого ОСОБА_11 та обґрунтовано визначив 23643,83грн. у відшкодування матеріальної шкоди, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а в решті позовних вимог відмовив на законних підставах. При цьому судом об`єктивно враховано, що заявлені потерпілим позовні вимоги в частині втраченого заробітку та витрат на поховання нічим не підтверджені. Щодо інших витрат, то суд умотивував своє рішення правильно пославшись на те, що ці витрати перераховано з карткового рахунку сестри потерпілого ОСОБА_15 , яка і має право на це відшкодування.. Тому апеляційна скарга представника потерпілого адвоката ОСОБА_13 в частині вирішення цивільного позову задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів. -

УХВАЛИЛА:
Апеляційна скарги обвинуваченого ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ), захисника ОСОБА_9 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2015 року залишити без задоволення

Апеляційну скаргу представника потерпілого адвоката ОСОБА_13 задовольнити частково.
Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2015 року відносно ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ) в частині призначеного покарання скасувати.
Призначити ОСОБА_48 ( ОСОБА_8 ) покарання за ч.1 ст.119 КК України позбавлення волі на строк 3 ( три ) роки.
Запобіжний захід ОСОБА_48 ( ОСОБА_8 ) залишити попередній тримання під вартою.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_48 ( ОСОБА_8 ) в межах цього кримінального провадження строк попереднього ув`язнення у строк позбавлення волі з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 10 січня 2015 року по 16 березня 2016 року.
Початок строку відбуття покарання рахувати з 10 січня 2015 року.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.
Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Головуючий: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_2