АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 вересня 2016 р. м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

Головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000100 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, із вищою освітою, заміжньої, на утриманні неповнолітня дитина, невійськовозобов`язаної, працює в Нижньостанівецькому ЗНЗ І-ІІІ, раніше не судимої, виправданої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, за участю учасників судового провадження:
виправданої ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
прокурора ОСОБА_7
потерпілої ОСОБА_8
В С Т А Н О В И Л А:
На вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 червня 2016 року прокурор ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на його незаконність, невмотивованість та необґрунтованість, просить даний вирок скасувати та ухвалити новий обвинувальний вирок, яким засудити ОСОБА_5 за ч.1 ст. 186 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Вказує, що в діях ОСОБА_5 є склад інкримінованого їй злочину, оскільки вона протиправно заволоділа і мала можливість розпоряджатися та користуватися майном потерпілої. Також зазначає, що суд порушив ст. 367 КПК України, перервавши нараду суддів та відновивши дослідження доказів у справі.

Адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 подала заперечення _________________________________________________________________________
Провадження №11-кп/794/285/16 Головуючий у І інстанції ОСОБА_9
Категорія ст.186 ч.1 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_1
на апеляційну скаргу прокурора, в якому зазначила, вирок районного суду є законним та обґрунтованим, а апеляційні вимоги прокурора безпідставними. Просила апеляцію прокурора залишити без задоволення, а вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 червня 2016 року без змін.

Вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 червня 2016 року ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, мотивуючи тим, що не доведено суб`єктивну сторону злочину. Прийнято рішення щодо речових доказів у справі.

ОСОБА_5 органом досудового слідства обвинувачується у тому, що 25 лютого 2016 року приблизно о 21:30 год. проходячи поруч з домогосподарством по АДРЕСА_2 , переслідуючи раптово виниклий корисливий умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, підійшовши позаду ОСОБА_8 , яка в той момент розмовляла по мобільному телефону марки «LGP705», імеі: НОМЕР_1 вартістю 1100 гривень та схопивши останню за руку шляхом ривка вирвала зазначений мобільний телефон. В подальшому ОСОБА_5 з місця скоєння кримінального правопорушення зникла, розпорядившись мобільним телефоном марки «LGP705» на власний розсуд, чим завдала потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 1100 гривень. Дії обвинуваченої органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 186 КК України, - відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора та потерпілої, котрі підтримали доводи апеляції прокурора та просили її задовольнити, виправданої та її захисника, котрі заперечили проти задоволення вимог поданої апеляції та просили залишити вирок районного суду без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляції та заперечення на неї, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
П. 2 постанови пленуму Верховного суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у правах про злочини проти власності» роз`яснює, що предметом злочинів проти власності є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи: речі (рухомі й нерухомі), грошові кошти, цінні метали, цінні папери тощо, а також право на майно та дії майнового характеру, тощо.
П. 3 згаданої постанови визначає грабіж як відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
Окрім того, грабіж можливо вчинити лише з прямим умислом, про що вірно зазначив суд першої інстанції (а.с. 104).
Аналізуючи ч. 1 ст. 186 КК України колегія суддів доходить висновку про те, що диспозиція даної статті безпосередньо не передбачає мотив та мету вчинення грабежу, але з вказаної диспозиції випливає, що дані факультативні ознаки суб`єктивної сторони злочину є обов`язковими в умисному злочині, оскільки умисна поведінка завжди є мотивованою та цілеспрямованою. Це означає, що без з`ясування змісту мотиву та мети грабежу не можливо установити об`єктивну істину у справі.
Прямий умисел при вчиненні грабежу виражається у тому, що винний усвідомлює, що вчиняє відкрите вилучення чужого майна, усвідомлює неминучість настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді майнової шкоди для потерпілого та бажає їх настання. Тому мотив грабежу завжди є корисливим по відношенню до його предмету, тобто вчиняється з метою збагачення, матеріальної вигоди.
Крім того, мета злочину це бажання особи, яка вчиняє суспільно небезпечне діяння, досягти певних шкідливих наслідків. Вона є характерною ознакою умисних злочинів, що вчиняються з прямим умислом. Мета грабежу полягає у заволодінні (привласненні) чужого майна, отриманні майнової вигоди.
У даному провадженні умисел ОСОБА_5 був спрямований не на предмет грабежу та, відповідно, матеріальну вигоду для себе, а на пошук викривальної доказової інформації про стосунки ОСОБА_8 з чоловіком ОСОБА_5 .
Зокрема, ОСОБА_5 в районному суді (а.с. 103-104) та в засіданні суду апеляційної інстанції вину свою не визнала, оскільки грабіж не вчиняла, а намагалась зберегти свою сім`ю таким чином. Повідомила, що дійсно вона взяла мобільний телефон у ОСОБА_8 з тією метою, щоб переконатися та довести своєму чоловікові, про те, що він зраджує їй з потерпілою ОСОБА_8 .. Схопивши телефон з рук потерпілої, ОСОБА_5 переконалася, що дійсно на екрані мобільного висвітився номер телефону її чоловіка і в телефонній трубці дійсно почула його голос, який відразу почувши її, виключив мобільний телефон. Після цього, ОСОБА_8 просила повернути їй телефон, однак ОСОБА_5 відмовилася це зробити, оскільки хотіла довести своєму чоловікові про його зраду з ОСОБА_8 . Після того, ОСОБА_8 забігла до себе додому. ОСОБА_5 , перевіривши наявність зафіксованих телефонних розмов та СМС повідомлень «любовного змісту» переписки її чоловіка з ОСОБА_8 , повернулася до будинку останньої та намагалася з нею поспілкуватися, а саме отримати відповіді на рахунок відносин, що склалися між нею та її чоловіком ОСОБА_10 , перебуваючи в сильному емоційному стані, підійшла до вікна її будинку та сильно постукала у вікно, через що розбила випадково скло вікна. ОСОБА_8 вийшла на вулицю та спілкувалась з ОСОБА_5 , приблизно, до двох годин про стосунки потерпілої та її чоловіка ОСОБА_10 . При цьому вони разом дзвонили кілька раз ОСОБА_10 , щоб він приїхав до них для вияснення стосунків. Але, оскільки ОСОБА_10 відключив телефон, то ОСОБА_5 пішла додому з телефоном ОСОБА_8 , щоб показати дзвінки та переписку з телефонної книги і таким чином викрити свого чоловіка у зраді. Проте, її чоловіка вдома не було, оскільки на той час він перебував на роботі на чергуванні. Вияснивши з чоловіком стосунки ОСОБА_5 віддала йому телефон для передачі ОСОБА_8 . ОСОБА_8 відмовилася брати телефон, мотивуючи це тим, що їй працівники міліції забороняли це робити. Коли ОСОБА_5 допитував слідчий, то він теж не хотів забрати телефон, мотивуючи це тим, що ОСОБА_5 повинна це передати працівникам поліції в присутності понятих. Оскільки вона боялася розголосу в селі про зраду її чоловіка, то вона погодилась на пропозицію поліцейських визнати повністю вину та не користуватися послугами захисника. Захисник був наданий їй в судовому засіданні.
Потерпіла ОСОБА_8 суду першої інстанції та в засіданні суду апеляційної інстанції повідомила, що між нею та ОСОБА_10 склалися дружні стосунки. 25.02.2016 р. увечері вона поверталася додому і почула як її доганяє ОСОБА_5 . Вона в цей час розмовляла по телефону з чоловіком останньої. Почувши це, ОСОБА_5 вихопила з її рук телефон та почала з`ясовувати стосунки між нею та чоловіком ОСОБА_5 ОСОБА_10 . На її прохання повернути телефон, ОСОБА_5 відмовилася, пояснивши це тим, що телефон їй потрібен для викриття ОСОБА_10 у подружній зраді і вона поверне його пізніше. Тому ОСОБА_8 повернулася та пішла додому. Після того ОСОБА_5 розбила вікно. ОСОБА_8 вийшла на вулицю і з`ясовувала стосунки з ОСОБА_5 щодо відносин потерпілої з чоловіком ОСОБА_5 ОСОБА_10 , приблизно до двох годин. Вони дзвонили ОСОБА_10 , щоб він приїхав і прийняв участь у їхній розмові, але він відмовився. ОСОБА_8 чекала кілька днів, що ОСОБА_5 поверне добровільно їй телефон. 27.02.2016 року вона подзвонила з телефону дочки до ОСОБА_10 і він пообіцяв повернути їй телефон. 29.02.2016 року вона звернулася із заявою в поліцію про викрадення телефону. Поліцейські їй заборонили брати телефон у ОСОБА_5 . На наступний день, їй зателефонував ОСОБА_10 для того щоб повернути телефон, однак вона повідомила йому про те, що подала заяву у поліцію, і свій мобільний забере тільки через працівників поліції. Просить засудити ОСОБА_5 до штрафу.
Допитаний районним судом та в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_10 пояснив, що він дійсно зраджував своїй дружині з ОСОБА_8 , приблизно пів року, оскільки він у неї робив ремонт. Дійсно він 25.02.2016 року підвозив на автомобілі ОСОБА_8 додому та після того як вона вийшла, розмовляв з нею по телефону. Раптом, у телефоні почув голос своєї дружини ОСОБА_5 , після чого вимкнув мобільний. Також зазначив, про те, що протягом 20 хв. його дружина намагалася неодноразово зателефонувати йому, для того, щоб він під`їхав до неї та ОСОБА_8 , для з`ясування обставин що склалися між ними, однак він цього не зробив. Повернувшись додому наступного дня, його дружина ОСОБА_5 показала йому телефонні розмови та СМС повідомлення на доказ того, що він спілкувався з ОСОБА_8 та попросила його віднести останній її телефон, оскільки вона не мала змоги повернути його вчора. Проте, він не повернув одразу телефон, оскільки заступив на чергування. 27.02.2016 року він з`ясував стосунки зі своєю дружиною ОСОБА_5 і після того подзвонив ОСОБА_8 повідомивши про розірвання стосунків із останньою та про бажання повернути їй добровільно телефон. Проте, ОСОБА_8 відмовилася брати у нього телефон, повідомивши, що вона заявить у поліцію.
Свідок ОСОБА_11 в суді першої інстанції повідомила, що 25.02.2016 року увечері вона бачила, як до ОСОБА_8 ззаду підбігла ОСОБА_5 і вихопила у неї телефон, запитавши голосно з ким вона розмовляє. Потім вони почали сваритись і ОСОБА_8 забігла додому. Свідок вийшла на вулицю і спостерігала, як ОСОБА_5 говорила з ОСОБА_8 , приблизно, до півтора години. Підійшовши до них, ОСОБА_11 запитала чи все у них в порядку, на що ОСОБА_8 спокійно відповіла, що все нормально. Пізніше потерпіла розповідала, що телефон намагались повернути добровільно, однак слідчий заборонив брати телефон самостійно.
З цього випливає, що в момент відкритого вилучення телефону навіть потерпіла ОСОБА_8 не усвідомлювали суспільну небезпечність таких дій, а навпаки впродовж наступного часу протягом двох годин ОСОБА_5 і ОСОБА_8 розмовляли у спосіб, який сама потерпіла ОСОБА_8 назвала «нормальним». Тому посилання апелянта на момент закінчення складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України, час добровільного повернення телефону потерпілій, на можливість ОСОБА_5 розпоряджатися даним майном, не можуть бути підставою для скасування вироку районного суду, оскільки у даному випадку відсутня суб`єктивна сторона грабежу у формі прямого умислу.
Також, зазначений висновок суду підтверджується і показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які показали суду апеляційної інстанції, що вони були понятими при добровільній видачі ОСОБА_5 телефону працівникам поліції. При цьому вона пояснила, що взяла телефон з ревнощів у потерпілої та хотіла за допомогою інформації на ньому довести подружню зраду своєму чоловікові. Потім. Коли вона хотіла повернути телефон ОСОБА_8 , то остання відмовлялася його брати.
Заява потерпілої ОСОБА_8 щодо розгляду по суті заявленого нею цивільного позову, який «було залишено без уваги судом першої інстанції», не ґрунтуються на матеріалах провадження та є незаконними, оскільки потерпіла не подавала апеляційної скарги на вирок суду першої інстанції і зазначена заява подана поза строком апеляційного оскарження, а районний суд в задоволенні цього позову відмовив (а.с. 105).
Апеляційні доводи в частині порушення судом вимог ст.ст. 349, 367, 368 КПК України колегія визнає обґрунтованими проте вони не впливають на доведення стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного вироку за змістом ст.ст. 412, 415 КПК України.
Ч. 1 ст. 412 КПК України встановлює, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Проте, апелянт не вказує, яким чином дане процесуальне порушення суду перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Підстав для скасування судового рішення, передбачених ч.2 ст. 412 КПК України, колегія суддів у даному провадженні не встановила.
Будь-які інші докази, які могли б стати підставою для скасування вироку районного суду і в силу ч. 3 ст. 349 та ч. 3 ст. 404 КПК України можуть бути предметом дослідження в суді апеляційної інстанції в апеляційній скарзі прокурора ОСОБА_7 та матеріалах провадження відсутні.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 14 червня 2016 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції впродовж трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3