Справа № 636/5504/15-к Провадження № 1-кп/636/140/16
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А І Н И
22 квітня 2016 рокуЧугуївський міський суд Харківської області
у складі : головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю: прокурора ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 , секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000014 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чаплине, Васильківського району Дніпропетровської області, українця, громадянина України, не одруженого, з повною середньою освітою, гранатометника 1 взводу 1 роти охорони військової частини польова пошта НОМЕР_1 , фактично мешкаючого на території в/ч ПП НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України,

в с т а н о в и в:
Солдат ОСОБА_4 , являючись військовослужбовцем служби за мобілізацією та проходячи її на посаді гранатометника 1 взводу 1 роти охорони військової частини польова пошта НОМЕР_1 , діючи в порушення вимогст.ст. 1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.2, 9, 11, 16, 121, 122, 130, 216-220 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, 26 січня 2015 року о 17 годині 00 хвилин, діючи умисно, без поважних причин та без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , та до 09 години 00 хвилин 08 квітня 2015 року до місця служби не повертався, а отриманий у зв`язку із цим вільний час використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків з військової служби.

ОСОБА_4 винуватим себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України, в стадії судових дебатів визнав повністю, щиросердно розкаявся в скоєному, пояснивши, що був призваний до Збройних Сил України за мобілізацією та проходив військову службу на посаді гранатометника 1 взводу 1 роти охорони військової частини польова пошта НОМЕР_1 . Під час проходження служби був направлений в зону проведення Антитеррористичної операції на території Донецької та Луганської областей, де виконував бойові завдання. 17.11.2014 року батальйон був виведений з зони АТО та повернувся до розташування військової частини в АДРЕСА_1 . Після чого в нього була відпустка до 27 листопада 2014 року, однак з 26 листопада 2014 року до 23 січня 2015 року перебував на лікарняному. Потім, приїхавши до військової частини 24.01.2015 року, написав рапорт своєму командирові про те, що він навчається на денній формі навчання у вищому навчальному закладі, де прохав достроково його демобілізувати у зв`язку з тим, що бажає навчатися, та повідомив, що буде перебувати за адресою: АДРЕСА_4 . На даний час повернувся до лав Збройних Сил України, просив суд суворо не карати, у скоєному правопорушенні розкаюється, має намір продовжити служити за контрактом.

Незважаючи на визнання обвинуваченим своєї вини у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України, винуватість ОСОБА_4 в самовільному залишенні військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), підтверджується сукупністю зібраних та досліджених під час судового розгляду доказів.

Так, брат обвинуваченого ОСОБА_6 , допитаний під час судового засідання в якості свідка, підтвердив, що він разом з ОСОБА_4 24 січня 2015 року приїжджали до в/ч польова пошта НОМЕР_1 та залишили рапорт про те, що він має намір повернутися на навчання в університет. Крім того, зазначив, що ОСОБА_4 з вересня 2014 року повідомляв командира частини, що йому треба повернутися на навчання, оскільки академічна відпустка закінчується 01.01.2015 року, їх мати написала Міністру оборони України про ситуацію, яка склалася, на що він відповів, що її син має право на дострокове звільнення, для чого він повинен написати рапорт по команді, що вони і зробили та покинули військову частину.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 повідомив суду, що вони разом з ОСОБА_4 навчалися в Національному аерокосмічному університеті ім. М.Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут» та він був свідком того, як обвинувачений отримав повістку до військового комісаріату. На військовій служби пробув 8 місяців та повернувся до університету.

ОСОБА_8 , будучи командиром 1-го взводу 2-ї роти 22-го батальйону в/ч ПП НОМЕР_1 та безпосереднім керівником ОСОБА_4 , під час допиту в суді в якості свідка повідомив, що з військовослужбовцями проводилася роз`яснювальна робота з питань звільнення з військової служби, на якій був присутній ОСОБА_4 . Так, 17.11.2014 року батальйон був виведений з зони проведення АТО в АДРЕСА_1 , де вони склали зброю и всіх бійців відпустили у відпустку. Повернувшись з відпустки до батальйону, йому доповіли, що ОСОБА_4 не повернувся з відпустки, про що він доповів рапортом командиру роти.

Допитаний в судовому засіданні начальник штабу, перший заступник командира в/ч ПП НОМЕР_1 ОСОБА_9 зазначив, що у січні 2015 року ОСОБА_4 приїжджав разом з братом до в/ч та звертався до командира батальйону про звільнення зі служби. Йому було роз`яснено, що перебування на навчанні в особливий період не є підставою для звільнення з військовою служби. На що обвинувачений відповів, що його призвали незаконно.

Свідок ОСОБА_10 допитаний в судовому засіданні, пояснив, що він, будучи помічником командира ПП НОМЕР_1 з правової роботи роз`яснював ОСОБА_4 та його матері ще до самовільного залишення частини останнім, що підстав для покидання в/ч у ОСОБА_4 немає, навіть, після написання рапорту.

Крім того, будучи дослідженими в судовому засіданні, письмові докази не викликали сумніву у сторін кримінального провадження, тому оцінені судом як належні письмові докази, що містять інформацію про предмет доказування у даному кримінальному провадженні:

- доповідь командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_11 від 27 листопада 2014 року начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що ОСОБА_4 гранатометник 1 взводу 1 роти охорони військової частини польова пошта НОМЕР_1 не прибув з щорічної відпустки до пункту постійної дислокації в АДРЕСА_1 (а.к.п.9);

- рапорт ОСОБА_4 від 24.01.2015 року на ім`я командира НОМЕР_2 окремого мотопіхотного батальйону ОСОБА_11 з проханням про дострокове звільнення у зв`язку з навчанням (а.к.п. 19);

- витяг з наказу командира НОМЕР_2 батальйону територіальної оборони від 27.04.2014 року №10 про призначення, зарахування до списків особового складу військової частини рядового ОСОБА_4 (а.к.п. 35);

- акт за результатами службового розслідування від 28 квітня 2015 року, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_4 27 січня 2015 року на ранковому шинкуванні був відсутній (а.к.п. 39).

Оцінивши досліджені у справі докази в сукупності, дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.3 ст.407 КК України самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

Винуватість ОСОБА_4 за ч.3 ст.407 КК України, за оцінкою сукупності досліджених по справі доказів, суд, в обсязі пред`явленого обвинувачення, вважає доведеною.

Як особа ОСОБА_4 характеризується за місцем проходження військової служби позитивно, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, суд визнає обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 - щире каяття.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Крім того, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Європейський суд) передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що: під час судових дебатів ОСОБА_4 критично оцінив свою протиправну поведінку, що виразилось у визнанні вини та готовності нести кримінальну відповідальність, добровільно прибув до військової частини для подальшого проходження військової служби.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем військової служби характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, пом`якшуючу покарання обставину, яка ніким не оспорюється, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 діяння, відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд приходить до висновку про призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч.3 ст.407 КК України, у виді позбавлення волі.

Однак, враховуючи вказані у вироку обставини та практику Європейського суду щодо призначення покарання, враховуючи дані про особу винного й те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядної ролі кари як мети покарання, поведінку ОСОБА_4 під час судового провадження, суд вважає за можливе застосувати ст. 75, 76 КК України - звільнення від відбування покарання з випробуванням, що вважає необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 374 КПК України, суд,
у х в а л и в:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України, і призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання звільнити з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік та з покладенням відповідно до п. 2, 3 ст. 76 КК України, обов`язків: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Харківської області через Чугуївський міський суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції набирає сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: ОСОБА_1