Справа № 755/9169/15-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" серпня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
підозрюваного ОСОБА_4 ,
Слідчий Дніпровського УП Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_5 за погодженням з прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 звернулися до слідчого судді з зазначеним клопотанням відносно підозрюваного враховуючи наявність у провадженні обставин передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України.
У судовому засіданні прокурор заявлене клопотання підтримав у повному обсязі, просив задовольнити з підстав вказаних у його мотивувальній частині, зокрема враховуючи наявність у даному провадженні обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявності достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені статтею 177 КПК України, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання, враховуючи особу підозрюваного та його соцільний статус, зокрема перебування у розшуку.
Підозрюваний заперечував проти задоволення даного клопотання, зазначивши, що його особа, виходячи з положень ст. 178 КПК України, є такою, що має стійкі соціальні зв`язки та допустиму репутацію, зазначені у клопотанні ризики не відповідають дійсності, а обставини передбачені п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК є не доведеними.
За таких обставин, слідчий суддя, заслухавши думки сторін кримінального провадження, дослідивши надані матеріали, приходить до наступного.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Зокрема, питання застосування заходів забезпечення кримінального провадження, до яких відносяться і запобіжні заходи регламентовані Главою 10 - заходи забезпечення кримінального провадження і підстави їх застосування та Главою 18 запобіжні заходи, затримання особи Кримінального проусуального Кодексу України (надалі КПК України).
Так, відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам.
Згідно норм ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини визначені п. 1 п. 3 частини 1 даної статті, а саме: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбаченихстаттею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризуються особу підозрюваного та визначені у п. 1- п. 11 частини 1 вказаної статті.
Тобто, обрання запобіжного заходу є можливим тільки відносно особи, яка перебуває у статусі підозрюваного.
При цьому, в силу положень частин 3 та 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при визначенні запобіжного заходу (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються, а не просто вказати їх.
Адже, згідно ст.ст. 22, 26 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
А, у відповідності до ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Але, у цій ситуації, стороною обвинувачення до клопотання не долучено копію повідомлення про підозру ОСОБА_4 , тож факт наявності у нього статусу підозрюваного є невстановленим, що унеможливлює обрання йому запобіжного заходу взагалі будь-якого.
При цьому, ч. 6 ст. 132 КПК України регламентовано, що до клопотання слідчого, прокурора про застосування, зміну або скасування заходу забезпечення кримінального провадження додається витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання.
З наявного у суді клопотання слідує, що воно було подане стороною обвинувачення, а саме слідчим за погодженням з прокурором.
В той же час, з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань слідує, що він не підписаний реєстратором ОСОБА_6 , що вказує на порушення заявниками норм ч. 6 ст. 132 КПК України.
Тим паче, що, у даному випадку, слідчим суддею було встановлено, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 ухвалою суду був повернутий прокурору згідно ст. 314 КПК України.
Надалі, у провадженні стороною обвинувачення було відновлено досудове розслідування, оголошено особу у розшук, вчинено інші процесуальні дії та подано до суду дане клопотання.
Однак, системний аналіз положень КПК України свідчить, що після направлення обвинувального акту для приведення у відповідность до положень КПК України, виключається здійснення процесуальних та слідчих дій, прийняття процесуальних рішень, а закінчення розслідування у формі звернення до суду з обвинувальним актом не передбачає можливості наступного його відновлення, тобто фактичного повернення до стадії досудового розслідування.
При цьому, до позиції заявників про відновлення досудового розслідування згідно ст. 282 КПК України, слідчий суддя ставиться критично, оскільки вона регламентує порядок відновлення зупиненого досудового розслідування, рішення про що у даному кримінальному провадженні не приймалось.
Крім цього, в КПК України (у редакції 2012 року) не лише не врегульоване питання про поновлення досудового розслідування після повернення судом обвинувального акта прокурору, а і взагалі не передбачено можливості провадження будь-яких слідчих дій після надання доступу до матеріалів провадження, оскільки після оголошення про завершення слідства сторони лише готуються до розгляду справи в суді.
Виходячи з положень п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд повертає обвинувальний акт прокурору, якщо той не відповідає вимогам КПК України, після отримання повернутого судом обвинувального акту, прокурор має виходити з повноважень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 36 КПК України, відповідно до котрих він має право затверджувати чи відмовляти в затвердженні обвинувального акту, вносити до нього зміни чи самостійно складати обвинувальний акт.
Таким чином, відновлення досудового розслідування після повернення обвинувального акту судом прокурору, здійснення при цьому слідчих дій та прийняття процесуальних рішень, в тому числі і пов`язаних з продовженням термінів досудового розслідування, не ґрунтуються на законі.
Більше того, в даному випадку безпідставно відновивши досудове розслідування у кримінальному провадженні на підставі закону, який регулює інші питання та звернувшись до слідчого судді з клопотанням про обрання запобіжного заходу, розтлумачили положення КПК України з порушенням принципу верховенства права, закріпленого в преамбулі Конвенції про захист прав та основоположних свобод, ст. 8 Конституції України та ст. 8 КПК України, відповідно до якого не допускається тлумачення закону, яке б несправедливо обмежувало права та свободи людини та безпідставно розширювало повноваження органів державної влади.
Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Гарькавий проти України" від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у п. 1 ст. 5 КЗПЛ. Цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі (ч. 5 ст. 9 КПК України).
Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтею 8 КПК України регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
З положень ст. 12 КПК України слідує, що під час кримінального провадження ніхто не може бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом. Затримання особи або обмеження в праві на вільне пересування в інший спосіб під час кримінального провадження, здійснене за відсутності підстав або з порушенням порядку, передбаченого цим Кодексом, тягне за собою відповідальність, установлену законом.
Згідно з правовою позицією КСУ, яку він висловив у Рішенні від 26 червня 2003 року № 12-рп/2003, затримання слід розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний захід, застосування якого обмежує право на свободу та особисту недоторканність індивіда (абз. 5 п. 6 мотивувальної частини Рішення КСУ).
Звід принципів захисту всіх осіб, які піддаються затриманню чи ув`язненню будь-яким чином, затверджений Резолюцією 43/173 Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1988 року, констатує, що "слово "затримана особа" означає будь-яку особу, позбавлену особистої свободи не в результаті засудження за вчинення правопорушення".
Правила ООН, що стосуються захисту позбавлених волі, прийняті Резолюцією 45/113 Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1990 року, відзначають, що "позбавлення свободи означає будь-яку форму затримання чи тюремного ув`язнення будь-якої особи чи її поміщення в державну чи приватну виправну установу".
Тож, за таких обставин, слідчий суддя дослідивши матеріали клопотання, долучені до нього документи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що наявні у провадженні докази, передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України (показання, речові докази і документи та інші) свідчать про не обґрунтованість даного клопотання, а тому у його задоволенні слід відмовити без визначення будь-якого іншого запобіжного заходу, виходячи з відсутності даних про наявність у особи статусу підозрюваного.
Враховуючи вище викладене та керуючись вимогами ст.ст. 1-2, 7-29, 131, 132, 176-178, 182, 183, 193, 194, 309, 310, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя
п о с т а н о в и в :
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 15 год. 15 хв. 12.08.2016.

Слідчий суддя: ОСОБА_1