Ухвала
іменем україни

07 червня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0001036 за касаційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 28 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 10 листопада 2015 року,

в с т а н о в и в:

За вироком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сарнів Рівненської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , такого, що в силу ст. 89 КК України, не має судимості,
засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна, яке є його власністю,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дубровиці Рівненської області, жителя АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна, яке є його власністю.
Вирішено питання щодо речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_9 визнано винуватими у тому, що вони 05 серпня 2014 року о 07.30 год., перебуваючи обоє в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, за попередньою змовою між собою, знаходячись на території автостанції по вул. Бєлгородській в м. Сарни Рівненської області, в приміщенні платного туалету, з корисливих мотивів, здійснили розбійний напад на ОСОБА_10 , під час якого, погрожуючи застосуванням небезпечного для життя та здоров`я насильства з використанням колото-ріжучого предмета ножа, відкрито заволоділи грошовими коштами в сумі 200 грн, вологими серветками та гральними картами, а всього майном на суму 208 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення й пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням статей 69, 75 КК України. Вважає, що суди належним чином не врахували всі дані про особу ОСОБА_7 , який позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, залишили поза увагою ряд пом`якшуючих покарання обставин (щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину), які давали суду підстави застосувати положення вказаних статей.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_9 посилається на істотні порушення вимог кримінального-процесуального закону, яке виразилось у тому, що: протокол огляду житла, де проживає ОСОБА_9 , проведений з порушенням ч. 2 ст. 237 КПК України; медичний огляд на стан сп`яніння проводився в примусовому порядку і без письмової згоди на проведення такого огляду, що є порушенням Конституції України; порушено право на захист. Вказує, що належних доказів винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України немає, оскільки до початку вчинення дій ОСОБА_9 і ОСОБА_7 не мали будь якої попередньої домовленості; колото-ріжучого предмету ножа, не було виявлено та долучено до матеріалів кримінального провадження як доказу, що свідчить про відсутність умислу на вчинення розбійного нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої. Крім того зазначає, що покарання засудженому призначено без урахування вимог статей 50, 65 КК України.
На вказаних підставах просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не погоджуючись із доводами касаційних скарг, просив залишити судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у касаційних скаргах доводи, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Про день та час розгляду кримінального провадження у порядку касаційної процедури учасників цього провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у касаційному розгляді. Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 434 КПК участь засудженого в розгляді провадження судом касаційної інстанції при перевірці судових рішень, зазначених у ст.424 цього Кодексу не є обов`язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час розгляду провадження судом касаційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновки суду про винуватість та кваліфікацію дій засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження, визнані судом доведеними, ґрунтуються на сукупності об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Суд касаційної інстанції, з огляду на вимоги ст. 433 КПК України, не перевіряє судові рішення щодо неповноти й однобічності досудового розслідування та судового слідства, а також невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а виходить з обставин, установлених судом.

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження кваліфікація дій засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 187 КК України є правильною.

Твердження про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 187 КК України, зокрема, за кваліфікуючою ознакою «вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб», є безпідставними, оскільки протилежного змісту висновки суду в цій частині ухвалено відповідно до вимог ст. 370 КПК України.

Крім того, як роз`яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» вчиненим за попередньою змовою групою осіб злочин визнається у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.
Адже, якщо група за попередньою змовою мала намір вчинити крадіжку чи грабіж, а один з її учасників застосував або погрожував застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, то дії цього учасника належать кваліфікувати як розбій, а дії інших осіб відповідно як крадіжку чи грабіж за умови, що вони безпосередньо не сприяли застосуванню насильства або не скористалися ним для заволодіння майном потерпілого.

Між тим, як убачається зі встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, засуджені ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , хоч і не визнали своєї провини у вчиненні інкримінованого злочину, однак не заперечували, що будучи нетверезими разом зайшли до платного туалету на території автостанції в м. Сарнах, де відбувся конфлікт з працівницею туалету ОСОБА_10 , в результаті якого було викрадено майно потерпілої. Після цього вони втекли з місця пригоди. Відповідальність за вчинене перекладають один на одного.

Разом із тим, з матеріалів провадження убачається, що під час розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_10 дії ОСОБА_7 та ОСОБА_9 були об`єднані єдиним умислом, а саме, останні з метою одержання для себе матеріальних благ діяли узгоджено. При цьому кожен із засуджених виконав ті дії, які вважав за необхідне виконати для реалізації єдиного умислу й досягнення заздалегідь визначеної мети, тобто для заволодіння майном ОСОБА_10 , а саме ОСОБА_9 утримував потерпілу, ОСОБА_7 заволодів майном жінки. Крім того, із показань самого ОСОБА_7 убачається, що він бачив напад ОСОБА_9 на потерпілу і при цьому заволодів її майном, тобто скористався застосуванням насильства.
У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 підтвердила раніше дані нею показання про те, що засуджені разом підійшли до її кабінки, зважаючи на розміри якої вдвох вони зайти не могли. Тому в кабінку зайшов лише ОСОБА_9 , який притис її за плечі до стільця й приставив до шиї предмет схожий на ніж, нецензурно лаявся, погрожував вбивством. Сприймаючи ці погрози реально, ОСОБА_10 віддала 200 грн з каси, якими заволодів ОСОБА_9 , а ОСОБА_7 у цей час забрав з вітрини упаковку вологих серветок та колоду гральних карт, після чого вони вибігли з приміщення.
Показання потерпілої по суті узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , а також підтверджуються протоколом огляду господарства, в якому проживає ОСОБА_9 , та вилучення грошей, які були предметом розбою, протоколом огляду чужого майна, яким заволодів ОСОБА_7 , протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 , протоколом пред`явлення обвинувачених для впізнання, протоколом огляду на стан сп`яніння, протоколом освідування особи ОСОБА_7 та іншими матеріалами в провадженні. Ці докази в сукупності з послідовністю і характером дій засуджених, які діяли синхронно, підтримуючи діями один одного, об`єктивно доводять винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, тобто нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

Суд апеляційної інстанції перевіривши доводи апеляційних скарг, щодо неправильності застосування кримінального закону при юридичній оцінці діяння, прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості засуджених в об`ємі пред`явленого їм обвинувачення, і цей висновок зробив на підставі аналізу доказів, які було покладено в основу ухваленого вироку.

Колегія суддів погоджується з думкою суду апеляційної інстанції стосовного того, що доказів порушення прав засуджених в ході досудового слідства, зокрема під час їх затримання та при проведенні слідчих дій по збиранню доказів не встановлено, а отже позиція захисту щодо недопустимості доказів обвинувачення, порушення права на захист є такою, що не ґрунтується на належних та допустимих доказах у кримінальному провадженні.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Доводи касаційних скарг про недопустимість доказів через їх здобуття з порушенням КПК України є необґрунтовані з огляду на таке.

Огляд квартири АДРЕСА_4 (а.п. 1316, т. 1) проводився з добровільної згоди та письмового дозволу володільця ОСОБА_9 , який зареєстрований та проживає за цією адресою (а.п. 12, 203204, т. 1), що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 233 КПК України, а тому посилання захисника ОСОБА_8 , що такий огляд був проведений з порушенням вимог кримінального процесуального закону є необґрунтованими. Огляд місця події був проведений уповноваженою особою та у відповідності до вимог ст. 223 та 237 КПК України, в присутності понятих та за участю ОСОБА_9 , яких перед підписанням протоколу було ознайомлено з його змістом, при цьому жодних зауважень та доповнень указані особи в протоколі перед підписанням не зазначили.

Доводи касатора про недопустимість такого доказу як протокол пред`явлення особи для впізнання за участю ОСОБА_9 , оскільки його було проведено без присутності захисника безпідставні, оскільки у відповідності до приписів статей 223, 228, 231 КПК України зазначена слідча дія не передбачає обов`язкової участі захисника особи, яка підлягає впізнанню, також не передбачено цього і ст. 52 зазначеного Кодексу щодо обов`язкової участі захисника саме при проведенні впізнання. Слід також зауважити, що при проведенні цієї процесуальної дії заяв про будь-які порушення чи клопотань ніким із учасників заявлено не було. ОСОБА_9 своїм підписом підтвердив впізнання його потерпілою ОСОБА_10 (а.п. 6264, т. 1).

Оскільки матеріали кримінального провадження не містять письмової відмови засудженого ОСОБА_9 від проходження огляду на стан сп`яніння, суд касаційної інстанції не приймає доводи його захисника щодо не добровільності проходження цієї процесуальної дії. З результатами огляду на стан сп`яніння ОСОБА_9 був ознайомлений, що засвідчив своїм підписом у протоколі (а.п. 125, т. 1).

Згідно із положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого злочину.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вирішуючи питання щодо необхідного для виправлення ОСОБА_7 та ОСОБА_9 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 та ОСОБА_9 злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини вчинення протиправних дій та наслідки скоєного, дані про особу засуджених. Обставин, які би пом`якшували покарання, судом установлено не було.

Умисний злочин проти власності засуджені вчинили у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, що згідно зі ст. 67 КК України правильно встановлено судом як обставиною, яка обтяжує покарання.

Зваживши на все це, суд дійшов обґрунтованого висновку про суспільну небезпечність ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , звідси неможливість їх виправлення без ізоляції від суспільства та призначив покарання у межах санкції кримінального закону, за який їх засуджено, проте у розмірі, наближеному до мінімального.

Колегія суддів вважає, що судом вимоги статей 50, 65 КК України дотримано, призначене покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження нових злочинів. Підстав для застосування статей 69, 75 КК України не встановлено.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.

Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційних скарг та скасування або зміни судових рішень не знаходить.

Керуючись статтями 433, 436 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 28 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 10 листопада 2015 рокущодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3