АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/778/256/16 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст.286 ч.2 КК України

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2016 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000556, за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 25 березня 2015 року відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 просить вирок в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, мотивуючи тим, що ОСОБА_9 відмовився компенсувати їй навіть найменші витрати на лікування, в перших поясненнях, наданих в судовому засіданні, ОСОБА_9 взагалі не визнав себе винним, з моменту ДТП ОСОБА_9 не надав жодної допомоги на лікування і лише перед судовими дебатами кинув їй 50 доларів США, натомість суд без жодної мотивації звільнив ОСОБА_9 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України. Крім того, в якості пом`якшуючої покарання обставини суд врахував те, що ОСОБА_9 піклується за престарілим батьком, проте в матеріалах провадження немає жодного підтвердження цього факту. В результаті скоєного ОСОБА_9 злочину вона втратила здоров?я і можливість нормально спілкуватися, однак суд безпідставно не застосував до обвинуваченого позбавлення права керувати транспортними засобами.

Крім того, просить ухвалу суду, якою її цивільний позов залишено без розгляду, скасувати, оскільки суд прийняв зазначене рішення за відсутності підстав, передбачених ст.ст.129, 326 КПК України, її цивільний позов задовольнити, стягнути з ОСОБА_9 на її користь 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що після отримання тяжких травм вона продовжує лікування, в жовтні 2015 року їй було зроблено складну операцію на пошкодженому у ДТП колінному суставі, переміщується тільки на милицях, відчуваючи при цьому біль, відчуває постійні головні та інші болі, порушення сну, що в сукупності викликає у неї моральні страждання та переживання, в тому числі і за стан її здоров?я.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_9 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, в вирок суду без змін, оскільки судом йому призначено покарання з урахуванням ст.65 КК України та обґрунтовано застосовано ст.75 КК України. Крім того, потерпілою не надано жодного належного доказу на підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань, розрахунку суми завданої моральної шкоди саме в розмірі 100 000 грн., у зв`язку з чим відсутні правової підстави для задоволення цього позову. Також встановлений факт ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу є страховим випадком, внаслідок чого в страховика настає обов`язок за укладеним договором обов`язкового страхування транспортного засобу, а тому обвинувачений не є належним відповідачем за цивільним позовом потерпілої у даному кримінальному провадженні.

Вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 25 березня 2015 року ОСОБА_9 визнано винуватим та засуджено за ст.286 ч.2 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти орган кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в орган кримінально-виконавчої інспекції.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишений у вигляді особистого зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати в сумі 589,68 грн.

Доля речових доказів вирішена відповідно до ст.100 КПК України.

В судовому засіданні апеляційної інстанції: потерпіла, її представник, прокурор підтримали апеляційну скаргу, обвинувачений ОСОБА_9 , його захисник заперечували проти апеляційної скарги та просили відмовити в її задоволенні.

Вислухавши доповідача, учасників судового провадження, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_9 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як зазначено у вироку, 18.11.2014р. близько 11 год. 50 хв. водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «BMW 525I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , стояв біля буд.25 по вул.Іванова в м.Запоріжжі, за межами лівого краю проїжджої частини, передньою частиною у напрямку вул.8-го березня в м.Запоріжжі.

В той же час водій ОСОБА_11 , керуючи автомобілем «БОГДАН 211140», реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух по проїжджій частині вул.Іванова, рухаючись з боку вул.Кругової у напрямку вул.8-го Березня в м.Запоріжжі.

В салоні вказаного автомобіля на передньому пасажирському місці знаходилась пасажир ОСОБА_7 .

Водій ОСОБА_9 при наближенні автомобіля «БОГДАН 211140» під керуванням водія ОСОБА_11 , діючи у порушення вимог п.п.10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, не переконався, що початок руху та виїзд на проїжджу частину буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почав виїжджати на проїжджу частину вул.Іванова, виконуючи маневр розвороту праворуч, з виїздом на смугу руху автомобіля «БОГДАН 211140» під керуванням водія ОСОБА_11 .

Водій ОСОБА_11 , виявивши маневр розвороту та виїзд на його смугу автомобіля «BMW 525І», застосував екстрене гальмування, але не мав технічної можливості уникнути зіткнення.

В результаті порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_9 , сталося зіткнення лівою передньою частиною керованого ним автомобіля «BMW 525I» з передньою частиною автомобіля «БОГДАН 211140» під керуванням водія ОСОБА_11 .

В ході дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «БОГДАН 211140» ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження.

Згідно висновку судової медичної експертизи №5160 від 23.12.2014р., пасажиру ОСОБА_7 в ході дорожньо-транспортної пригоди були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого оскольчатого перелому бокової маси С1 зліва (дужка) зі зміщенням кісткових фрагментів та пошкодженням каналу артерії хребта, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознаками небезпеки для життя в момент спричинення.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи №796/14 від 17.12.2014р. в даній дорожній ситуації дії водія автомобіля «BMW 525I» ОСОБА_9 не відповідали вимогам п.п.10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, що знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Водій ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути зіткнення шляхом виконання вимог п.п.10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України.

Водій автомобіля «БОГДАН 211140» ОСОБА_11 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «BMW 525I» під керуванням водія ОСОБА_9 .

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні порушень правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження і правова кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Доводи потерпілої ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про безпідставне звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Так, відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання в виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд має належним чином дослідити і оцінити всі обставини, що мають значення для справи та враховувати, що ст.75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.

Крім цього, відповідно до роз`яснень, які містяться в п.9 абз.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Проте суд цих вимог закону не дотримався.

Так, звільняючи ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, суд належним чином не мотивував, які саме дані про його особу дають підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. Пославшись, зокрема на позитивну характеристику обвинуваченого, суд не зазначив в чому саме полягає його позитивність, а не перебування обвинуваченого на обліку у лікарів нарколога, психіатра та добровільне часткове відшкодування спричиненої шкоди потерпілій, ніяк не свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Крім того, судом не враховано, що внаслідок ДТП потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, які встановлені висновком судово-медичної експертизи, та стала інвалідом 2 групи безстроково.
Виходячи з цих обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд звільнив обвинуваченого від основного покарання з випробуванням безпідставно.
Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді обмеження волі, оскільки обставини, які суд визнав пом`якшуючими, не є такими, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, тому колегія суддів погоджується з призначеним обвинуваченому покаранням судом першої інстанції у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
Доводи потерпілої про необґрунтоване не призначення судом додаткового покарання у виді позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами також є обґрунтованими.

Так, при вирішенні питання про призначення чи не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд не вмотивував свій висновок про не призначення додаткового покарання, а тільки вказав, що з урахуванням даних про особу обвинуваченого, добровільного часткового відшкодування спричиненої потерпілій шкоди, відсутність обставин, обтяжуючих покарання, вважає за можливе не застосовувати таке додаткове покарання.

Однак, приймаючи до уваги, що обвинувачений під час керування автомобілем, маючи об`єктивну можливість передбачити настання суспільно-небезпечних наслідків, при наближенні автомобіля «БОГДАН 211140» під керуванням водія ОСОБА_11 , діючи у порушення вимог п.п.10.1, 10.2 Правил дорожнього руху України, не переконався, що початок руху та виїзд на проїжджу частину буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почав виїжджати на проїжджу частину вул.Іванова, виконуючи маневр розвороту праворуч, з виїздом на смугу руху автомобіля «БОГДАН 211140» під керуванням водія ОСОБА_11 , допустив зіткнення лівою передньою частиною керованого ним автомобіля «BMW 525I» з передньою частиною автомобіля «БОГДАН 211140» під керуванням водія ОСОБА_11 , спричинивши потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, враховуючи, що обвинувачений не вживав заходів для подальшого вирішення питання про відшкодування завданої шкоди потерпілій, що свідчить про його байдуже ставлення до скоєного злочину та його наслідків, колегія суддів, вважає за необхідне призначити обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки, а не на три, як просить потерпіла в апеляційній скарзі.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга потерпілої в цій частині підлягає частковому задоволенню, а вирок суду відносно ОСОБА_9 в частині звільнення його від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України та не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами підлягає скасуванню з постановленням судом апеляційної інстанції нового вироку.

Доводи потерпілої про неправильне вирішення судом її цивільного позову колегія суддів вважає обґрунтованими за наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених ч.1 ст.326 КПК України, суд залишає позов без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, суд ухвалою від 19.03.2015 року цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 залишив без розгляду, тобто постановив ухвалу всупереч вимогам ст.129 КПК України.

Крім цього, 19.03.2015 року ПРАТ СК Уніка була залучена судом як співвідповідач по цивільному позову потерпілої, однак це рішення суду до страхової компанії не надсилалося, відомостей про їх згоду або заперечення проти цивільного позову матеріали справи не містять.

Враховуючи, що суд першої інстанції взагалі не розглянув цивільний позов потерпілої по суті, а апеляційний суд позбавлений можливості його розглянути, ухвала суду про залишення без розгляду цивільного позову підлягає скасуванню, а матеріали в цій частині направленню на розгляд в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

П Р И С У Д И Л А:

апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 25 березня 2015 року відносно ОСОБА_9 в частині звільнення його від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України та не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами скасувати.

Призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки та вважати ОСОБА_9 засудженим за ст.286 ч.2 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Зарахувати обвинуваченому в строк відбування покарання час відбування покарання у виді обмеження волі з розрахунку, що два дні обмеження волі відповідають одному дню позбавлення волі.

Ухвалу суду від 19.03.2015 року про залишення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 без розгляду, скасувати.

Матеріали щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 виділити в окреме провадження та направити на розгляд до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4