АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/729/16 Справа № 203/2542/16-к Слідчий суддя - ОСОБА_1 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

представника третьої особи, щодо майна

якої вирішується питання про арешт майна ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2016 року про арешт майна, -

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 порушує питання про скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2016 р. про арешт майна та постановлення нової ухвали, якою у задоволенні клопотання заступника начальника СВ Кіровського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області про накладення арешту на майно відмовити.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді від 06.06.2016 р. клопотання заступника начальника СВ Кіровського ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області про арешт майна було задоволене, накладений арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що матеріали кримінального провадження можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а тому з метою запобігання незаконного привласнення цього приміщення, збереження речових доказів, запобігання спробам знищити або пошкодити майно, а також для повноти, всебічності та неупередженості розслідування справи, існує необхідність в задоволенні вищезазначеного клопотання.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що рішення слідчого судді є необґрунтованим та незаконним, арешт був накладений з порушенням вимог процесуального закону.

Так, слідчим суддею не було встановлено достатньою мірою сам факт вчинення кримінального правопорушення та відповідність даного майна критеріям ст. 98 КПК України. Крім того, ОСОБА_7 допитаний у кримінальному провадженні у статусі свідка, а тому він не є ані підозрюваним, ані обвинуваченим, та не може нести відповідальність за дії осіб, яких не існує.

Крім того, апелянт зазначає, що квартира, на яку накладено арешт, перебуває у власності ОСОБА_7 на законних підставах, оскільки набута останнім на підставі правочину згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а не внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Також вказує, що предметом спору є не вся квартира, а лише нежитлове приміщення площею 27,4 кв.м яке нібито знаходиться на балансі структурного підрозділу «Господарська служба» регіональної філії «Придніпровська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а тому накладення арешту на квартиру в цілому є безпідставним.

На думку апелянта, слідчим суддею не було досліджено будь-яких письмових матеріалів провадження, у зв`язку з чим не було обгрунтовано жодного свого висновку. При цьому докази на підтвердження ризиків, що згідно оскаржуваній ухвалі підлягають усуненню шляхом накладання арешту на майно, відсутні.

Також вказує, що слідчим суддею не зазначено, які саме повноваження власника квартири обмежуються, а також порушено вимоги ч. 12 ст. 170 КПК України шляхом заборони використання жилого приміщення особами, які проживають у ньому на законних підставах.

Заслухавши суддю-доповідача, адвоката ОСОБА_6 , яка свою апеляційну скаргу підтримала з викладених у ній підстав, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому процесуальним законом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Як вбачається з наданих матеріалів, розслідуване кримінальне правопорушення, передбачене ст. 356 КК України, - самоправство, - полягає у заволодінні невстановленими особами нежитловим приміщенням АДРЕСА_2 , яке згідно даним технічної інвентаризації на даний час реконструйоване зі знесенням внутрішніх перегородок, облаштуванням додаткових дверних пройм тощо, і в такий спосіб приєднане до сусідньої квартири АДРЕСА_3 у тому ж будинку як її частина. Таким чином, приміщення даної квартири зберігають на собі матеріальні сліди вчиненого кримінального правопорушення, а отже остання відповідає ознакам речового доказу, визначеним ст. 98 КПК України, а арешт на неї був накладений з дотриманням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують цього висновку колегії суддів. Так, з практики Європейського суду з прав людини, зокрема з його рішення від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», випливає, що для вирішення питання про обмеження прав та свобод особи на етапі досудового розслідування обставини, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення.

У випадку, що розглядається, наявні правовстановлюючі та інвентаризаційні документи держави в особі Міністерства інфраструктури України на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 площею 27,4 кв.м, а також одночасно наявні правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_3 у тому ж будинку на ім`я ОСОБА_7 та інвентаризаційна документація, з якої вбачається, що вищезазначене нежитлове приміщення приєднане до даної квартири та є її частиною.

Цей факт дає достатні підстави для припущення, що відбулося самовільне заволодіння нежилим приміщенням державної форми власності, достатньо обґрунтованого для проведення кримінального розслідування та вжиття відповідних забезпечувальних заходів, а доводи апелянта щодо недостатнього встановлення самого факту вчинення кримінального правопорушення колегія суддів оцінює критично.

Також не можуть бути прийняті до уваги посилання апелянта на те, що ОСОБА_7 допитаний у кримінальному провадженні лише у статусі свідка, а тому він не є ані підозрюваним, ані обвинуваченим, та не може нести відповідальність за дії осіб, яких не існує, а арештоване майно було набуте ним на законних підставах. Так, згідно ч. 3 ст. 170 КПК України арешт з метою збереження речових доказів може бути накладений на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям ст. 98 КПК України, незалежно від правомірності підстав його набуття власником.

Посилання апелянта на те, що арешт на всю квартиру був накладений безпідставно, оскільки предметом спору є лише її частина, не є обґрунтованими зважаючи на те, що відповідно до технічної документації на квартиру АДРЕСА_1 на даний час приміщення, що входили до складу нежилого приміщення АДРЕСА_4 у тому ж будинку фізично є частиною вищезгаданої квартири та не є окремим об`єктом.

Що стосується зазначеного апелянтом порушення слідчим суддею вимог ч. 12 ст. 170 КПК України шляхом заборони використання жилого приміщення особами, які проживають у ньому на законних підставах, то ці доводи не є ґрунтовними, оскільки зі змісту оскаржуваної ухвали слідчого судді та наданих матеріалів не вбачається, що така заборона була застосована і ОСОБА_7 позбавлений можливості проживати у квартирі АДРЕСА_1 .

За викладених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2016 року про арешт майна залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3