АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/549/16 Справа № 695/439/16-к Категорія: ч. 2 ст. 389 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Золотоніського міськрайонного суду від 17 березня 2016 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Нова Гребля Золотоніського району Черкаської області, громадянин України, освіта середня, не працює, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 7.09.2015 Золотоніським міськрайонним судом за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у вигляді 150 годин громадських робіт,

виправданий у зв`язку з відсутністю у його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України.

ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що він, будучи засудженим згідно вироку Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07.09.2015 року за ч.2 ст.125 КК України до покарання у вигляді 150 годин громадських робіт та ознайомленим 07.09.2015 під розпис з вироком суду, з порядком і умовами відбування покарання у вигляді громадських робіт, на протязі часу - з 08.10.2015 по теперішній час (час складання обвинувального акту) на реєстрацію до Золотоніського МРВ КВІ УДПтСУ в Черкаській області не з`явився, на облік не став та призначене покарання у вигляді 150 годин громадських робіт не відбув, не маючи на те поважних причин.

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний невинуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення з підстав не доведення пред`явленого обвинувачення і, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, оскільки таке обвинувачення побудоване на припущеннях, які не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, за відсутності суб`єктивної сторони - дії чи бездіяльності, що характеризується прямим умислом, достатніх даних, що обвинувачений усвідомлював, що ухиляється від покарання, не пов`язаного з позбавленням волі і бажав цього.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 вважає невідповідними висновки суду, викладені у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, і, суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а тому просить скасувати вирок, повторно допитати обвинуваченого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , дослідити письмові матеріали кримінального провадження, а саме: документи (а.п. 13-15), характеризуючі дані про особу підсудного (а.п. 20-27) та особову справу ОСОБА_8 , ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України призначивши покарання у вигляді 1 року обмеження волі, на підставі ст.71 КК України до призначеного покарання за новим вироком приєднати не відбуту частину покарання за вироком Золотоніського міськрайонного суду від 07.09.2015, що з урахування ст. 72 КК України, становить 18 днів обмеження волі та призначити остаточне покарання у вигляді 1 року 18 днів обмеження волі. Обгрунтовуючи такі свої вимоги прокурор наголошує, що в основу свого рішення суд поклав виключно показання ОСОБА_8 , не дослідивши належним чином інші докази, зокрема письмові матеріали кримінального провадження, а тому вважає, що суд упереджено підійшов до оцінки показань свідків, оскільки вони наведені вибірково та неповно, з метою уникнення тих формулювань, які доводять винуватість обвинуваченого, що суперечить чинному кримінальному процесуальному закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення і доводи прокурора у кримінальному провадженні, та прокурора в апеляційній інстанції, які підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній з мотивів, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , які заперечили доводи апеляційної скарги, вивчивши та частково дослідивши матеріали кримінального провадження, повторно допитавши обвинуваченого, свідків, перевіривши таким чином доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про недоведеність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 суб`єктичної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.389 КК України, - ухилення від відбування призначеного судом покарання у вигляді громадських робіт, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, які вбачаються з наданих суду і дослідженим в судовому засіданні доказів в їх сукупності, яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Зокрема в межах пред`явленого обвинувачення об`єктивно встановлено, що дійсно ОСОБА_8 був раніше засуджений вироком Золотоніського міськрайонного суду 07.09.2015 р. за ч.2 ст.125 КК України до покарання у вигляді 150 годин громадських робіт, копію якого він отримав в день проголошення вироку, про що є розписка засудженого. При цьому, як пояснив обвинувачений йому було повідомлено в суді, що в подальшому йому буде виклик до кримінально-виконавчої інспекції для постановки на облік та встановлення порядку і часу відбування громадських робіт. При цьому обвинувачений стверджує, що офіційно такий виклик він не отримав, на облік не був поставлений і тому не відбував покарання.

З показань свідків обвинувачення ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , працівників КВІ, вбачається, що офіційно у процесі виконання вироку вони так і не змогли належним чином повідомити засудженого ОСОБА_8 про необхідність явки для постановлення на облік до КВІ та для виконання громадських робіт. З моменту набрання вироком в законну силу ними двічі направлялися виклики за місцем реєстрації засудженого простим поштовим листом, без повідомлення про вручення та один раз вживалися заходи щодо застосування примусового приводу засудженого через орган поліції, який не був виконаний через відсутність ОСОБА_8 в час його відвідування вдома дільничним інспектором.

Про такі ж обставини повідомив суду апеляційної інстанції при повторному допиті свідок ОСОБА_12 , зокрема, що він особисто без офіційного оформлення одного разу зустрічався з засудженим ОСОБА_8 , ще до вирішення питання про притягнення останнього до кримінальної відповідальності, та намагався роз`яснити йому обов`язок і необхідність відбування покарання, але не впевнений, що ОСОБА_8 це усвідомив, оскільки був у стані сильного сп`яніння. Свідок надав для вивчення апеляційному суду особову справу засудженого ОСОБА_8 , в якій є зазначені свідками дані про відсутність відомостей про належне повідомлення засудженого про постановку його на облік та про порядок і строки відбування покарання, а також наслідки ухилення від його відбування.

Посилання сторони обвинувачення на показання свідка ОСОБА_13 , яка проживає в одному домоволодінні з обвинуваченим і особисто бачила поштові виклики ОСОБА_8 до КВІ, які вона не отримувала і вважає, що їх отримував сам ОСОБА_8 , очевидно не заслуговують на увагу як доказ винуватості ОСОБА_8 в умисному ухиленні від відбування покарання, оскільки зазначені свідком обставини є суб`єктивними, заперечуються обвинуваченим і не доводять належне оформлення співробітниками КВІ питання щодо виконання вироку та здобуття доказів про умисне ухилення засудженого від відбування призначеного покарання. Разом з тим, звертає на себе увагу і те, що свідок ОСОБА_13 підтвердила твердження обвинуваченого про те, що певний час обвинувачений не зміг би з`являтися для виконання покарання, оскільки травмував ногу, що також не було ураховано стороною обвинувачення при вирішенні питання про притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності. Крім того, цей свідок є колишньою дружиною обвинуваченого, за нанесення якій тілесних ушкоджень і було засуджено обвинуваченого ОСОБА_8 вироком Золотоніського міськрайонного суду 07.09.2015 р. за ч.2 ст.125 КК України до покарання у вигляді 150 годин громадських робіт, а тому до них належить віднестися критично.

Відповідно до ст.36 КВК покарання у виді громадських робіт відбувається за місцем проживання засудженого. Громадські роботи полягають у виконанні засудженим у вільний від основної роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування. Контроль за виконанням покарання у виді громадських робіт покладається на кримінально-виконавчу інспекцію, а проведення індивідуально-профілактичної роботи за місцем проживання засудженого - на органи Національної поліції. Вирок суду приводиться до виконання не пізніше десятиденного строку з дня набрання вироком законної сили або звернення його до виконання.

Відповідно до ст.13 Кримінально-виконавчого кодексу України (КВК) кримінально-виконавча інспекція виконує покарання зокрема у виді громадських робіт та повідомляє суд, який ухвалив вирок, про прийняття вироку до виконання у триденний термін, встановлює періодичність та дні проведення реєстрації засуджених до покарань у виді громадських робіт. Кримінально-виконавча інспекція веде облік засуджених, роз`яснює порядок і умови відбування покарання, погоджує з органами місцевого самоврядування перелік об`єктів, на яких засуджені відбувають громадські роботи, здійснює контроль за додержанням умов відбування покарання засудженими і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом за місцем відбування засудженим громадських робіт, веде сумарний облік відпрацьованого засудженим часу.

Відповідно до ч.1 ст.37 КВК засуджені до покарання у виді громадських робіт зобов`язані додержуватися встановлених відповідно до законодавства порядку і умов відбування покарання, сумлінно ставитися до праці, працювати на визначених для них об`єктах і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, з`являтися за викликом до кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції. Поважними причинами неявки засудженого до кримінально-виконавчої інспекції в призначений строк визнаються: несвоєчасне одержання виклику, хвороба та інші обставини, що фактично позбавляють його можливості своєчасно прибути за викликом і які документально підтверджені.

З огляду на зазначені вимоги закону у співставленні з встановленими фактичними обставинами про неналежне оформлення КВІ питань щодо виконання вироку віносно ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на правові висновки Рішення ВСУ №5-324кс15 від 24.12.2015 року, згідно яких примусове виконання призначеного покарання є одностороннім зобов`язанням держави і, що при цьому особа, засуджена до будь-якого виду покарання, не несе ніякого правового зобов`язання використовувати щодо самого себе правові обмеження, які входять до складу такого покарання, що є виключно односторонньою компетенцією спеціальних державних органів, які виконують покарання, а засуджена особа водночас не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, та обґрунтовано вирішив недоведеним, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, оскільки таке обвинувачення побудоване на припущеннях, які не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, за відсутності суб`єктивної сторони - дії чи бездіяльності, що характеризується прямим умислом, та , що обвинувачений усвідомлював, що ухиляється від покарання і бажав цього.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Колегія суддів також звернула увагу, що в обвинуваченні немає конкретних посилань на формулювання, про які згадує у апеляції прокурор як такі, що ніби-то судом наведені вибірково та неповно з метою уникнення тих формулювань, які доводять винуватість обвинуваченого, як не зазначаються такі конкретно і в апеляційній скарзі. Сам факт отримання засудженим копії вироку, що покладено в основу обвинувачення, не є достатнім підтвердженням умисного ухилення засудженого в подальшому від відбування покарання за наявності формальних ознак, зокрема не відбування призначеного покарання тривалим часом, добровільне не з`явлення на реєстрацію тощо, без належних і об`єктивних підтверджень такого діяння засудженого.

Тому доводи прокурора про те, що суд неповно дослідив письмові матеріали кримінального провадження та суд упереджено підійшов до оцінки показань свідків не заслуговують на увагу.

Таким чином, порушень норм кримінального або кримінального процесуального законів, які б давали підстави для скасування вироку суду щодо обвинуваченого ОСОБА_8 під час його перегляду в апеляційному порядку колегія суддів не знайшла.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Вирок Золотоніького міськрайонного суду Черкаської області від 17 березня 2016 року відносно ОСОБА_8 - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосереднього до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий :

Судді :