У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання за участю прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000719 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 листопада 2015 року
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, судимого вироком цього ж суду від 14.08.2006 р. за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, звільненого 30.09.2011 р. умовно-достроково на невідбутий строк 2 роки 5 місяців 28 днів,
засуджено:
- за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць;
- за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_6 за сукупністю вироків визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за те, що він за обставин, викладених у вироку, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, приблизно о 21.00 год. 23 лютого 2015 року в кухні домоволодіння на АДРЕСА_1 на грунті раптово виниклих неприязних відносин під час конфлікту з ОСОБА_7 завдав останньому удар ножем у спину, спричинивши тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Крім того, ОСОБА_6 о 14.00 год. 24 лютого 2015 року в кухні домоволодіння на АДРЕСА_2 таємно викрав належний ОСОБА_8 мобільний телефон із флеш-картою, заподіявши матеріальну шкоду на загальну суму 995 грн.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Зазначає, що місцевий суд залишив поза увагою відсутність доказів його перебування в стані алкогольного сп`яніння й умислу у нього на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . Стверджує, що було порушено його право на захист, оскільки його не ознайомили з матеріалами кримінального провадження і не провели перехресного допиту із ОСОБА_7 . Наголошує на тому, що при призначенні покарання суд не врахував, що він позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину і надав першу допомогу потерпілому.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_7 правильні й підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив та правильно оцінив.
Доводи засудженого про відсутність у провадженні належних і допустимих доказів його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, є безпідставними.
Так, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому підтверджується:
- показаннями самого засудженого, який не заперечував факт нанесення ножем ОСОБА_7 тілесних ушкоджень внаслідок провокаційної поведінки останнього;
- показаннями потерпілого, котрий повідомив, що того вечора після розпиття спиртних напоїв між ним і засудженим стався конфлікт, у ході якого останній накинувся на нього з ножем; захищаючись, ОСОБА_7 намагався відібрати ніж, у результаті чого поранив собі кисті рук, але ОСОБА_6 наніс йому удар ножем у спину;
- показаннями свідка ОСОБА_9 дружини засудженого, котра повідомила, що того вечора після розпиття спиртних напоїв між її чоловіком та потерпілим стався конфлікт. Потім вона почула крик останнього і, повернувшись до кухні, побачила ОСОБА_7 , у якого зі спини стирчав ніж, після чого вони з чоловіком обробили рану потерпілому.
Наведені показання узгоджуються між собою, є послідовними й підтверджуються матеріалами кримінального провадження, зазначеними в реєстрі матеріалів досудового розслідування, зокрема, даними: протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_9 , в ході якого останні підтвердили свої свідчення; висновків судово-медичних експертиз, відповідно до яких проникаюче колото-різане поранення грудної клітини з ушкодженням лівої легені ОСОБА_7 належить до тяжких тілесних ушкоджень, при цьому у потерпілого також виявлено три рубці, що є слідами загоївшихся різаних ран, тобто мало місце два поранення нігтьових фаланг 2 і 3 пальців лівої руки та одне поранення правої кисті в міжпальцевому просторі 1 2 пальців, усі ушкодження утворилися від колючо-ріжучого знаряддя, яким міг бути клинок ножа, у строк, вказаний у постанові, і за обставин, зазначених потерпілим під час допиту і слідчого експерименту; висновків судово-імунологічних експертиз; протоколу огляду місця події за участю потерпілого й іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Посилання засудженого на відсутність у нього умислу на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 і на те, що він завдав тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, захищаючись і побоюючись його погроз, спростовуються наведеними доказами. При цьому характер дій ОСОБА_6 , який умисно, зі значною силою, завдав удар ножем, тобто предметом, що завідомо для нього міг спричинити тяжкі тілесні ушкодження, в життєво важливий орган в область грудної клітини потерпілого ззаду, котрий будь-якої небезпеки для засудженого не представляв, а, навпаки, захищався, про що вказують різані рани на руках, свідчить про спрямованість умислу засудженого саме на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому.
Твердження ОСОБА_6 про відсутність доказів його перебування у стані алкогольного сп`яніння спростовується показаннями ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_9 та самого засудженого, які повідомили, що конфлікт із потерпілим стався саме після розпиття спиртних напоїв.
Відсутні в матеріалах провадження і будь-які дані, що вказують на перебування засудженого під час скоєння цього кримінального правопорушення в стані сильного душевного хвилювання.
Таким чином, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, повністю доведена і його дії кваліфіковано правильно.
Не знайшли свого підтвердження і доводи засудженого про порушення його права на захист через не проведення перехресного допиту із потерпілим. Згідно з ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. При цьому слідчий сам визначає обсяг доказів, який, на його думку, буде достатнім для доведення вини підозрюваного.
Не ґрунтуються на матеріалах провадження і твердження засудженого щодо неознайомлення його з матеріалами кримінального провадження після закінчення досудового розслідування. Так, із реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що 25 червня 2015 року ОСОБА_6 було повідомлено про закінчення досудового розслідування та ознайомлено його з матеріалами цього розслідування.
Доводи ОСОБА_6 щодо неврахування судом даних, які його характеризують, що могло вплинути на правильність призначеного засудженому покарання, є безпідставними.
Призначаючи покарання ОСОБА_6 , місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є злочинами середньої тяжкості та тяжким, особу винного, який позитивно характеризується, наявність обставин, що обтяжують покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів і дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженому покарання за ч. 1 ст. 185 КК України в межах санкції частини статті, за якою його визнано винним, а за ч. 1 ст. 121 КК України наближеного до мінімального.
Також суд правильно призначив ОСОБА_6 покарання на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів.
Таке покарання, на думку колегії суддів, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. Отже вимоги статей 50, 65 КК України дотримано.
Розглянувши за апеляцією ОСОБА_6 матеріали провадження і детально їх вивчивши, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про правильне встановлення місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому злочинів та правильність кваліфікації його дій, а також проаналізував і навів докази, які спростовують доводи, викладені в апеляційній скарзі.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та повною мірою відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування судових рішень, у провадженні не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436438 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 18 лютого 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу останнього без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3