Справа № 183/3256/16
№ 1-кп/183/621/16
В И Р О К
іменем України
15 липня 2016 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, із середньою освітою, розлученого, маючого на утриманні малолітню дитину, старшого солдата військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в:
19 грудня 2014 року наказом № 278 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 солдата військової служби за контрактом ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду кулеметника 1 парашутно-десантного відділення 2 парашутно-десантного взводу 8 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 . Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст.ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року №113-VIII в Україні з 20.01.2015 року діє особливий період.

Так, 23 березня 2015 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд не приймаючи заходів для повернення до військової частини. 02 червня 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання службових обов`язків.

Таким чином, у період з 23 березня 2015 року до 02 червня 2015 року солдат ОСОБА_4 був відсутній у військовій частині НОМЕР_1 без поважних причин в умовах особливого періоду.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю та показав, що в березні 2015 року через те, що командування військової частини відмовило йому у наданні звільнення на декілька днів, він самовільно залишив розташування військової частини за сімейними обставиними, оскільки його дитина захворіла і він хотів надати відповідну допомогу. В червні 2015 року самостійно повернувся до військової частини та продовжив службу, в тому числі в зоні проведення антитерористичної операції. У скоєному щиро кається. Бажає продовжити військову службу.

В судовому засіданні судом були досліджені докази на підтвердження пред`явленого обвинувачення, а саме:

- витяг з кримінального провадження № 0000426 від 08.06.2015 року, згідно якого до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.06.2015 року були внесено відомості за фактом самовільного залишення 23.03.2015 року військової частини солдатом ОСОБА_4 ;

- витяг з наказу № 278 (по стройовій частині) від 19.12.2015 року командира військової частини НОМЕР_1 , яким солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду;

- наказ № 797 від 26.03.2015 року командира військової частини НОМЕР_1 про призначення службового розслідування за фактом відсутності на службі солдата ОСОБА_4 ;

- акт службового розслідування від 03.04.2015 року за фактом відсутності на службі солдата ОСОБА_4 ;

- наказ № 903 від 03.04.2015 року командира військової частини НОМЕР_1 про результати службового розслідування за фактом відсутності на службі солдата ОСОБА_4 ;

- витяг з наказу № 132 від 03.06.2015 року командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) про прибуття солдата ОСОБА_4 на службу 02.06.2015 року до військової частини.

Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони кожний окремо, а також в сукупності, доповнюючи один одного, підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, і підтверджують вину обвинуваченого у пред`явленому йому обвинуваченні.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину встановленою та доведеною, його дії підлягають правовій кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого. Так, обвинувачений вчинив тяжкий злочин, раніше не судимий, за місцем служби характеризується позитивно, на обліку у лікарів не перебуває, має на утриманні малолітню дитину 2013 року народження, приймав участь в проведенні антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Суд визнає пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття та з`явлення із зізнанням. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Враховуючи сукупність пом`якшуючих покарання обставин, особу обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, суд вважає за можливе застосувати положення ст. 69 КК України та перейти до призначення іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 407 КК України. Призначаючи покарання як кару суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України приходить до переконання, що призначення покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців буде достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання вчиненню ним нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням положення ч. 1 ст. 69 КК України у виді службового обмеження для військовослужбовців на строк 1 (один) рік з відрахуванням в доход держави 10 (десяти) відсотків суми його грошового забезпечення.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Копію вироку видати обвинуваченому негайно після його оголошення.

Суддя ОСОБА_1