У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
засудженогоОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000207 за касаційними скаргами прокурора, який приймав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 на вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 15 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 лютого 2014 року
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Радивилівського районного суду Рівненської області від 01.04.2013 р. за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки 6 місяців,
засуджено:
- за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років;
- за ч.4 ст. 189 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна.
Постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди 200 000 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 15 вересня 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що він за обставин, викладених у вироку, близько 22 год. 30 хв. 01 травня 2013 року в буд. АДРЕСА_1 з метою вчинення дій майнового характеру на користь свого батька наніс ОСОБА_9 численні удари руками в обличчя та тулуб, внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких наступного дня помер у Радивилівській ЦРЛ.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційним судом було порушено принцип змагальності і право засудженого на захист, безпідставно не задоволено клопотання захисника про допит свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і рішення з цього приводу немотивоване.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що апеляційним судом не враховані обставини, що давали можливість виправдати ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 189 КК України, безпідставно неперекваліфіковані дії останнього з ч. 2 ст. 121 на ст. 119 КК України, надано перевагу доказам сторони обвинувачення, взято до уваги показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які надані в ході досудового розслідування, а також постановлено стягнути неправомірно великий розмір моральної шкоди на користь потерпілого.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що його дії неправильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки він не мав умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання захисника про допит свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і йому призначено надто суворе покарання, оскільки під час розгляду провадження його мати залишилася без годувальника. В доповненнях до касаційної скарги ОСОБА_7 зазначив, що в матеріалах провадження відсутні деякі клопотання, подані ним та його захисником, і які були долучені до матеріалів в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу прокурора в повному обсязі та частково касаційні скарги засудженого та його захисника, думку захисника на підтримання всіх касаційних скарг, пояснення засудженого, котрий підтримав свою касаційну скаргу та скаргу свого захисника й заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив, правильно оцінив.
Доводи засудженого та захисника про відсутність у провадженні належних і допустимих доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 121 КК України, є безпідставними.
Так, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів підтверджується:
- показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який повідомив, що в ніч на 02 травня 2013 року від ОСОБА_12 дізнався, що його син погано себе почуває. Приїхавши до сина, він побачив, що той лежав у ліжку, його тіло було в численних синцях, у ротовій порожнині була кров. Зі слів сина він знає, що того побив ОСОБА_7 . Наступного дня ОСОБА_9 помер у лікарні;
- показаннями свідка ОСОБА_12 , яка повідомила, що в ніч на 02 травня 2013 року вона прийшла до ОСОБА_9 , який лежав у ліжку з численними синцями на тілі, останній повідомив їй, що тілесні ушкодження йому заподіяв ОСОБА_7 ;
- показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 лікарів, які повідомили, що в ніч на 02 травня 2013 року до лікарні був доставлений ОСОБА_9 , який перебував у тяжкому стані, на його тілі були численні гематоми, які зі слів хворого йому наніс ОСОБА_7 ;
- показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які повідомили, що в приймальному відділенні районної лікарні ОСОБА_9 сказав, що тілесні ушкодження йому наніс ОСОБА_7 ;
Показання потерпілого та свідків повністю узгоджуються між собою, є послідовними й підтверджуються: матеріалами кримінального провадження, зазначеними в реєстрі матеріалів досудового розслідування, зокрема, даними протоколів слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , під час яких вони підтвердили причетність ОСОБА_7 до заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 з метою повернення грошових коштів; даними протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , в ході якого останній детально розповів та на місці показав механізм нанесення ним тілесних ушкоджень ОСОБА_9 ; даними висновку судово-медичної експертизи, відповідно до якої смерть ОСОБА_9 настала внаслідок закритої тупої травми живота з розривом селезінки, яка супроводжувалася виражено внутрішньо-черевною кровотечею і масивною крововтратою, що призвело до розвитку незворотного травматичного шоку, який став безпосередньою причиною смерті, дана травма могла утворитися внаслідок нанесення удару кулаком в ліву бічну зону грудей чи ліву підреберну зону за обставин, на які вказав ОСОБА_7 під час слідчого експерименту; даними протоколів огляду місця події та огляду трупа; даними висновків додаткової судово-медичної експертизи та амбулаторної судово-психіатричної експертизи та іншими доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Також суд дійшов обґрунтованого висновку, що в порядку ст. 97 КПК України показання з чужих слів потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 про нанесення ОСОБА_9 ударів саме ОСОБА_7 є допустимими доказами.
Твердження захисника та засудженого про відсутність в діях останнього складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, як і неправильну кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 121 КК України через відсутність у нього умислу на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , спростовуються вищенаведеними показаннями свідків, даними висновку судово-медичної експертизи, відповідно до якої тілесні ушкодження, що спричинили смерть ОСОБА_9 , могли утворитися за обставин, на які вказав під час слідчого експерименту свідок ОСОБА_11 .
При цьому місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що показання, надані в судовому засіданні свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не приймаються до уваги, оскільки вони є суперечливими, свідки змінили свої показання, надані ними під час досудового розслідування, обґрунтувавши це тим, що до них застосовувався тиск, однак не змогли пояснити ким саме та коли такий тиск був здійснений.
Доводи засудженого та його захисника щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, спростовуються даними протоколів слідчих експериментів за участю ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_10 й ОСОБА_11 , які вказували, що ОСОБА_7 вимагав у потерпілого грошові кошти, які нібито останній вкрав у ОСОБА_18 .
Таким чином, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 189 КК України, повністю доведена і його дії кваліфіковані правильно.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, що є тяжким та особливо тяжким, особу винного, який позитивно характеризується, злочини вчинив у період іспитового строку та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкцій частин статей, за якими його визнано винним.
Також суд правильно призначив ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів та вироків.
Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Розглянувши за апеляцією засудженого ОСОБА_7 матеріали провадження та детально їх вивчивши, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про правильне встановлення місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та про правильність кваліфікації його дій, а також звернув увагу на докази, які спростовують доводи, викладені в апеляції.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
При цьому твердження прокурора, засудженого та його захисника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні допиту свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , порушивши цим право засудженого на захист, є необґрунтованими. Як убачається з матеріалів провадження та технічного засобу фіксування судового засідання апеляційного суду від 08 вересня 2015 року, ці свідки були допитані в суді першої інстанції, захисник ОСОБА_6 , заявивши клопотання про їх повторний допит, теж наголосила на тому, що свідки допитувалися в місцевому суді, при цьому, навести обґрунтування того, що їх свідчення були досліджені не повністю або з порушеннями, захисник не змогла і тому апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні клопотання за безпідставністю.
Не знайшли свого підтвердження й доводи ОСОБА_7 про відсутність в матеріалах провадження клопотань захисника та засудженого, оскільки з матеріалів провадження та технічного засобу фіксування судового засідання від 08 вересня 2015 року не вбачається, що ці клопотання подавалися суду в письмовому вигляді.
Посилання засудженого та захисника про неправильне вирішення цивільного позову також не знайшли свого підтвердження.
Суд першої інстанції, повністю задовольнивши цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди, належним чином обґрунтував своє рішення, вказавши про те, що потерпілий втратив сина, що непоправно позначилося на його душевному стані, повсякденному житті, при цьому суд врахував обсяг та тривалість душевних страждань потерпілого.
Розмір відшкодування збитків відповідає вимогам ст.ст. 23, 1167 ЦК України, є розумним і справедливим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування судових рішень, у провадженні не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436438 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 15 вересня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, який приймав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3