Справа № 164/795/15-к Провадження №11-кп/773/210/16 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.307 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 квітня 2016 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Маневицького районного суду від 06 серпня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Володимир-Волинський Волинської області, мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, військовозобов`язаний, з професійно-технічною освітою, одружений, має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимий,
засуджений за ч.2 ст.307 КК України до покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна з позбавленням спеціального звання «молодший сержант внутрішньої служби».
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі звільнено з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ст.76 КК України зобов`язано обвинуваченого не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально виконавчої інспекції, повідомляти ці органи про зміну місця проживання і роботи, періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально виконавчої інспекції за місцем проживання.
Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено попередній домашній арешт.
Вироком вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Розглядаючи справу в апеляційному порядку, Апеляційний суд Волинської області,
ВСТАНОВИВ:
Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він, перебуваючи на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Маневицької ВК-42, керуючись корисливим мотивом, вступив у позаслужбові відносини із засудженим ОСОБА_9 , та за вказівкою останнього, за винагороду у 250 гривень, 31 травня 2015 року біля 07 години 30 хвилин, перебуваючи біля приміщення гуртожитку, що в АДРЕСА_2 , отримав від невідомої йому особи чоловічої статі пакунок з наркотичними засобами, які заховав у спідню білизну та зберігав при собі з метою подальшого перенесення на заборонену територію виправної колонії та передачі їх засудженому ОСОБА_9 .
Того ж дня, біля 07 години 40 хвилин, ОСОБА_7 переніс вказаний пакунок із наркотичними засобами на територію Маневицької ВК № 42 для подальшої передачі їх засудженому ОСОБА_9 , де в кімнаті чергового помічника начальника виправної колонії був зупинений оперативними працівниками Маневицької ВК 42. Під час проведення особистого огляду у ОСОБА_7 виявлено пакунок у якому знаходився особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено канабіс, загальною масою в перерахунку на висушену речовину, 10,41 г, та три таблетки із надписом «SUBUTEX» які у своєму складі містять наркотичний засіб, обіг якого обмежено бупренорфін, загальною масою 0,0209 г.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі із конфіскацією майна та позбавити спеціального звання «молодший сержант внутрішньої служби».

Вказує, що судом не в повній мірі враховано особу винного, ступінь тяжкості вчиненого злочину, його характер.

Прокурор вважає, що суд безпідставно застосував до обвинуваченого положення ст.69 КК України і призначив надто м`яке покарання, а також необґрунтовано звільнив його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

У запереченні на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_8 просить вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Вважає, що суд обґрунтовано застосував щодо ОСОБА_7 положення ст.ст.69, 75 КК України, належним чином вмотивувавши судове рішення.

Заслухавши доповідача який виклав суть оскаржуваного вироку та доводи апеляційної скарги, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав в повному об`ємі, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу заперечили, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Висновок суду про вчинення ОСОБА_7 злочину, при вказаних у вироку обставинах, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і в поданій апеляційній скарзі не оспорюється.

Кваліфікація судом дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.307 КК України є правильною і також не заперечується.

Відповідно до ст.65 КК України при призначенні покарання враховується ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Ці вимоги закону судом першої інстанції в повній мірі дотримано.

Згідно з ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, раніше не судимий, виключно позитивно характеризується за місцем проживання, навчання, проходження військової служби, виховувався в багатодітній сім`ї, має молодшого брата та двох сестер, 2006 та 2013 року народження, батько ОСОБА_10 постійно хворіє. Крім того, разом із сім`єю обвинуваченого проживають дядько ОСОБА_11 , 1970 року народження, який є інвалідом з дитинства першої групи і потребує стороннього догляду, а також дід ОСОБА_11 , який також є непрацездатним.
Врахувавши всі ці обставини в сукупності суд обґрунтовано застосував щодо ОСОБА_7 положення ст.69 КК України і призначив основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.307 КК України, належним чином вмотивувавши це рішення.
Правильність такого рішення сумнівів не викликає.
Доводи прокурора про те, що суд безпідставно звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, то вони також є необґрунтованими.
Відповідно до ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Проаналізувавши матеріали кримінального провадження в сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що суд правильно застосував щодо ОСОБА_7 положення ст.75 КК України і звільнив його від відбування покарання з випробуванням.
Рішення суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням належним чином у вироку вмотивовано.

При цьому враховано, тяжкість вчиненого злочину, особу винного та всі обставини кримінального провадження.

Відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, вину визнав, щиро розкаявся, виключно позитивно характеризується, працевлаштувався, одружився, на утриманні має осіб похилого віку, малолітню дитину та дружину, з часу вчинення злочину пройшов тривалий час, жодних правопорушень він не вчиняв, звільнений з місця попередньої роботи, від його дій тяжких наслідків не настало.

За таких обставин колегія суддів дійшла до переконливого висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства.

Судом ОСОБА_7 встановлено тривалий максимальний іспитовий строк, на нього покладені обов`язки, передбачені ст.76 КК України, що дає можливість кримінально-виконавчій інспекції здійснювати нагляд за його поведінкою.

Підстав для скасування вироку та ухвалення щодо ОСОБА_7 нового вироку по доводах, викладених в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, Апеляційний суд Волинської області,

П О С Т А Н О В И В:
Вирок Маневицького районного суду Волинської області від 06 серпня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4