Дата документу 19.10.2016 Справа № 554/6320/16-к
Справа № 554/6320/16-к
Провадження № 1-кс/554/7423/2016

У Х В А Л А
19 жовтня 2016 року м. Полтава
Слідчий суддя Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
володільці майна ОСОБА_4 , ОСОБА_5
розглянувши клопотання слідчого відділу СУ ГУНП в Полтавській області капітана поліції ОСОБА_6 , в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000039 від 02.08.2016 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України за фактом зловживання службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідкипро накладення арешту на майно,-
в с т а н о в и л а :

Слідчий звернувся до суду з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна, в обґрунтування якого посилається на наступне.
В рамках проведення досудового розслідування у кримінальному провадження №0000039 від 02.08.2016, за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст. 364 КК України, слідчий СУ ГУ НП в Полтавській області ОСОБА_6 за погодженням із заступником військового прокурора Полтавського гарнізону ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешт на майно.

З метою належного розгляду клопотання про арешт майна для забезпечення завдань кримінального провадження, подане клопотання підлягає доповненню та зміні прохальної частини у наступній редакції.

29.01.1999 Полтавським управлінням житлово-комунального господарства Полтавського міськвиконкому на підставі рішення Октябрської районної Ради м. Полтави від 18.02.1992 видане свідоцтво на право власності на об`єкт нерухомого майна загальною площею 860,5 кв.м. за адресою: м. Полтава, вул. Фрунзе, 6, що належить Державі Україна в особі Верховної Ради України в оперативному управлінні Міністерства оборони України.
Вказане майно 01.01.1999 прийнято у користування державним підприємством Міністерства оборони України «Укрвійськбуд».
У свою чергу, службові особи ДП МОУ «Укрвійськбуд», діючи в інтересах третіх осіб та всупереч ст. 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», без дозволу уповноваженого органу, 20.05.1999 шляхом укладання договору купівлі-продажу незаконно реалізували частину нежитлових приміщень у вищевказаному будинку загальною площею 72,1 м2, вартістю 5420грн., приватній виробничо-комерційній фірмі «Мальва».
Наразі вказана частина нежитлової будівлі, площа якої із врахуванням добудов становить 74,5 м2, на праві приватної власності належить фізичній особі ОСОБА_7 .
Крім того, службові особи ДП МОУ «Укрвійськбуд», діючи в інтересах третіх осіб та всупереч ст. 4 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», без дозволу уповноваженого органу, 28.08.2002 шляхом укладання біржової угоди реалізували частину нежитлових приміщень у вищевказаному будинку загальною площею 763,2 м2, вартістю 132028грн., приватній товариству з обмеженою відповідальністю «Імідж».
У подальшому вказана частина нежитлової будівлі декілька разів реалізовувалася, та кінцевими набувачами на даний час є ТОВ «Укрінвестгруп» (площа 364,7 м2), АБ «Діамант» (площа 277,6), фізична особа ОСОБА_8 (площа 62,9 м2) та ПП «Укрбізнесконсалтинг» (66,5 м2).

На даний час у кримінальному провадженні існує обґрунтована необхідність запобіганню можливості пошкодження, перетворення та відчуження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що може бути реалізовано тільки шляхом накладення арешту на це майно.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. У цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Саме нежитлове приміщення за адресою: м. Полтава, вул. Фрунзе, 6, в розумінні ст. 98 КПК України є об`єктом кримінально протиправних дій, а отже являється речовим доказом у кримінальному провадженні.

Враховуючи мету збереження речового доказу, необхідним є накладення арешту на нерухоме майно, що перебуває у власності добросовісних набувачів.

На даному етапі досудового розслідування потреби кримінального провадження виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою запобігання його пошкодженню, перетворенню та відчуженню, що може перешкодити кримінальному провадженню.

В свою чергу заборона розпорядження власниками нежитловими приміщеннями в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , буде співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Прокурор в судовому засіданні підтримав заявлене клопотання.
Володілеці майна в судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання з огляду на його необгрунтованість та не доведеність.
Дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно п. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, та відповідно до п. 3 даної статті у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, а саме: речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій.

За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).
Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).
Слідчим не доведено, що вищевказане майно, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий не довів необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.
При вивченні клопотання слідчим суддею встановлено, що володільці майна, на яке просить накласти арешт слідчий є добросовісними набувачами, обставин, які б свідчили про наявність ризиків знищення майна не наведено.
Згідно с.10 ст.170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Так, з урахуванням наведеного, слідчий суддя приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання слідчого, так як ним не доведено необхідність такого арешту, та не доведено наявність ризиків передбачених ч.1 ст.170 КПК України. Також слідчим не надано доказів, які б вказували на недобросовісність набуття майна власниками.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 117, 131, 132, 167, 170-173, 175, 309 КПК України, -

у х в а л и л а:
Відмовити у задоволенні клопотання слідчого відділу СУ ГУНП в Полтавській області капітана поліції ОСОБА_6 про накладення арешту на майно розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Полтавської області на протязі 5 днів з моменту проголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1