Номер провадження: 11-кп/785/75/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.04.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого ОСОБА_3

суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5

за участю:

секретаря ОСОБА_6 , ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

захисника адвоката ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Одесі кримінальне провадження №0005003 від 09.06.2014 рокуза апеляційною скаргоюзахисника - адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Малиновського районного судум. Одеси від 15.10.2015 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженецьм. Одеси, громадянин України, не працюючий, маючий середню освіту, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винним та засуджений за ч.1 ст.115 КК України до покарання у вигляді 11 (одинадцяти) років позбавлення волі. Строк відбуття покарання обчислюється з моменту затримання - з 09.06.2014 року. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави судові витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, у сумі 2213 гривень 64 коп., -

встановив:
Згідно з вироком суду, ОСОБА_10 ,09.06.2014 року, приблизно о 01 год., знаходячись у кухонному приміщенні квартири АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи довготривалі неприязні стосунки зі своєю матір`ю ОСОБА_11 , використовуючи як уявний привід незадоволення поведінкою останньої, почав висловлюватись на її адресу нецензурною лайкою, після чого, з метою здійснення раптово виниклого умислу, направленого на протиправне позбавлення життя ОСОБА_11 , почав наносити чисельні удари руками та ногами в різні частини її тіла, у тому числі і життєво важливі. Після тривалого за часом нанесення ударів, ОСОБА_10 , усвідомлюючи що ОСОБА_11 не подає ознак життя, перетягнув її тіло до ванної кімнати, де з метою завершення задуманого злочину, продовжив наносити потерпілій удари шваброю та руками в різні частини тіла, періодично вживаючи при цьому алкогольний напій. Внаслідок чисельних і тривалих побоїв, завданих ОСОБА_10 потерпілій, у ОСОБА_11 стався шок, від якого вона померла на місці.

Будучи незгодним з вироком суду захисник адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в якій просить вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.В обґрунтування доводів апеляційної скарги, адвокат зазначає, що вирок суду має бути скасований через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що районний суд не врахував того, що у ОСОБА_10 не було умислу на вбивство своєї матері. Адвокат посилається на те, що в порушення вимог ст.22 КПК України районний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення додаткової судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 , що призвело до неповноти судового розгляду.Адвокат зазначає, що в зв`язку з тим, що справа була розглянути за відсутністю потерпілого ОСОБА_12 , це є підставою для безумовного скасування вироку та призначення нового судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача; адвоката ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргуз доповненнями до неї, просив вирок суду скасувати та призначити новий розгляд обвинувального акту в районному суді; обвинуваченого ОСОБА_10 , який підтримав апеляційну скаргу захисника, просив вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скаргиадвоката та доповнень до неї; провівши судові дебати; надавши останнє слово обвинуваченому, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Положення ст.2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Апеляційним судом встановленіістотні порушення вимог КПК України, які у відповідності до положень ч. 2 ст. 412 КПК України тягнуть за собою скасування вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

З вироку районного суду, журналу судового засідання та аудіозапису фіксації судового процесувбачається, що судовий розгляд обвинувального акту відносно ОСОБА_10 було здійснено без участі потерпілого ОСОБА_12 , який жодного разу не був своєчасно сповіщений про дату, місце та час судового розгляду та не приймав участі під час підготовчого судового засідання та судового розгляду в районному суді.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутністю потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, що в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України є підставою для призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку суду, колегією суддів встановлені інші порушення вимог КПК України, які також тягнуть за собою скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються, у разі визнання особи винуватою - формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду обвинувального акту та при постановленні вироку відносно ОСОБА_10 районний суд не дотримався, оскільки не звернув уваги на порушення вимог КПК України при зверненні прокурора з обвинувальним актом до суду, які унеможливлювали постановлення районним судом обвинувального вироку на підставі обвинувального акту по даному кримінальному провадженню.

Відповідно до вимог ст.374 КПК України та згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст.374 КПК України. Засуджений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно положенням ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні та у випадку, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, суд, згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України, має право повернути прокурору обвинувальний акт.

Згідно вимог п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч.4 ст.110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст.291 КПК України.

Відповідно до положень п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт повинен містити: 1)виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурорвважає встановленими; 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 3) формулювання обвинувачення.

В обвинувальному акті відносно ОСОБА_10 викладені лише анкетні данні обвинуваченого, зміст підозри, а також ті фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрювався останнійна стадії досудового розслідування та правова кваліфікаціякримінального правопорушення (а.с.2-3).
Разом з цим, вказані відомості, у відповідності до положень ст. 277 КПК України, становлять зміст повідомлення про підозру, а тому ОСОБА_10 , за цим процесуальним рішенням (обвинувальним актом) - фактично має статус підозрюваного.
З урахуванням того, що в обвинувальному акті по кримінальному провадженню відносно ОСОБА_10 , після викладення фактичних обставин справи, фактично відсутнє формулювання обвинувачення в розумінні п.13 ч.1 ст.3 КПК України, а за правилами ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, апеляційний суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_10 за передбаченою законом процедурою висунуте не було, оскільки воно, всупереч вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, не міститься в самому обвинувальному акті.

Аналіз наведених норм КПК України вказує на те, що обвинувальний акт передається до суду і за допомогою саме цього документу ініціюється процес судового кримінального провадження відносно певної особи, він дійсно виступає як акт обвинувального характеру, що має визначені законом процесуальні наслідки.

Відповідно до положень п.13 ч.1 ст.3, ч.4 ст.110, ч.1 ст.291 КПК України, обвинувальний акт - це процесуальний акт - документ, у якому формулюється твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, який після його складання слідчим затверджується прокурором.

Натомість з обвинувального акту відносно ОСОБА_10 вбачається, що він складений слідчим, підписаний від імені прокурора, але в ньому відсутня печатка відповідної прокуратури, що свідчить про неналежне затвердження обвинувального акту та на відсутність підстав розглядати надані суду матеріали, як офіційні документи.

Районний суд, при виконанні вимог ст. 314 КПК України та приймаючи рішення про призначення обвинувального акту до судового розгляду, не враховував той факт, що посвідчення гербовою печаткою прокуратури затвердження обвинувального акту процесуальним керівником по кримінальному провадженню, прямо передбачено положеннями пункту 3 Додатку 61 («Перелік документів, які посвідчуються гербовою печаткою в органах прокуратури України») до п.п.18.2.1, 18.2.4 «Інструкції з діловодства в органах прокуратури України» затвердженої Наказом генерального прокурора України №3 від 15.01.2013 року.

Таким чином, суд першої інстанції на зазначені вище недоліки оформлення та змісту обвинувального акту уваги не звернув і за відсутності пред`явленого у встановленому законом порядку ОСОБА_13 та невідповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України,призначив обвинувальний акт до розгляду, розглянув фактично не висунуте обвинувачення та ухвалив оскаржуваний вирок.

Такі дії районного суду не відповідають вимогам ст.2 КПК України, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також не забезпечує дотримання принципу верховенства права закріпленому в ст.8 КПК України та суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч.2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню під час судового провадження.

Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) в рішенні від 26.06.2008 року у справі «Ващенко проти України» зазначив: ««обвинувачення» для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі Конвенція), може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».

У справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року Європейський суд зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, оскільки саме з моменту доведення «обвинувачення» до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Крім того, із обвинувального акту вбачається, що слідчий, зазначаючи правову кваліфікацію ОСОБА_14 кримінального правопорушення, заздалегідь, без вироку суду стверджує, що він вчинив злочин, що є безпідставним на недопустимим, порушує принцип презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, як засади кримінального провадження, передбаченої ст.17 КПК України, яка базується на принципах закріплених в ст.ст. 62, 129 п.3 Конституції України, п.2 ст.11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.).

За змістом вказаних норм національного та міжнародного законодавства - кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, який відповідає вимогам закону, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Таким чином, встановлені апеляційним судом порушення, які були допущені судом першої інстанції, шляхом позбавлення гарантованих Конституцією України та КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку колегії суддів, перешкоджали розгляду обвинувального акта відносно ОСОБА_10 по суті та унеможливлювали за результатами такого судового розгляду ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 412, 415 КПК України, апеляційний суд визнає наведені вище порушення кримінального процесуального закону істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, неухильно дотримуючись вимог КПК України, суду першої інстанції, у повній відповідності до положень закону та з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, необхідно виконати вимоги ст. 314 КПК України та прийняти за результатами попереднього розгляду законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

Враховуючи мету і підстави застосування запобіжних заходів, приймаючи до уваги, що ризики, які були враховані слідчим суддею та районним судом під час обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_10 та продовження строку його дії під час судового розгляду в районному суді не перестали існувати і матеріали кримінального провадження не містять даних про неможливість подальшого перебування обвинуваченого під вартою, а стороною захисту такі відомості також не були надані, апеляційний суд, враховуючи положення ч.3 ст.197, 331 КПК України та керуючись вимогами п.3 ч.1 ст.419 КПК України, приходить до висновку, що строк дії обраногообвинуваченому під час досудового розслідування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає продовженню.

Керуючись ст.ст. 331, 376, 404,405,407,412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -
постановив:
Апеля ційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 15.10.2015 року задовольнити.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 15.10.2015 року відносно ОСОБА_10 - скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції обвинувального акту відносно ОСОБА_10 по кримінальному провадженню №0005003,з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.115КК України, зі стадії підготовчого судового засідання, в іншому складі суду.

Строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_15 продовжити до 10червня 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддіапеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5