Справа № 381/5052/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/266/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 54 13.04.2016

УХВАЛА
Іменем України
13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області на вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:
Вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2015 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, освіта середня спеціальна, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 29.08.2014 року Фастівським міськрайонним судом Київської області за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу 50 н.м.д.г.,

засуджено за ч.1 ст.389 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік;

на підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю в 1 рік;

на підставі ст. 76 КК України, на ОСОБА_7 покладено обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції;

на підставі ст.ст. 71, 72 КК України, покарання, призначене даним вироком та покарання, призначене за вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 серпня 2014 року, виконувати самостійно.

Цим вироком, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що будучи засудженим вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 серпня 2014 року за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу у розмір 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, ухилився від його сплати.

В апеляційній скарзі прокурор указав на незаконність вироку внаслідок невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування доводів скарги указав на те, що суд, призначаючи обвинуваченому покарання, в порушення вимог ч.1 ст.71 КК України, не приєднав до призначеного покарання невідбуте покарання за вироком від 29.08.2014 року і не визначив остаточне покарання за сукупністю вироків. Поряд із цим, указав на незаконність застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, оскільки характер та тяжкість вчиненого злочину, наявність судимості за умисний злочин від покарання за який, обвинувачений ухилився, виключає можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням. Окрім цього, указав на те, що застосувавши до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст.75 КК України, суд фактично покращив його становище, що суперечить ряду положень Пленуму Верховного Суду України, регламентованих постановою №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до яких, остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком. Просив вирок скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.389 КК України у виді 2-х років обмеження волі реально. На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків остаточне покарання визначити за цим вироком у виді 2-х років обмеження волі та невідбутого покарання за вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29.08.2014 у виді штрафу у розмірі 50 н.м.д.г., яке на підставі ч.3 ст.72 КК України, виконувати самостійно.

В змінах та доповненнях до апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.389 КК України, указав на те, що суд, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 не дотримався вимог ч.3 ст.374 КПК України. Зокрема, указав на відсутність будь-яких доказів на підтвердження вини обвинуваченого, а також на те, що ОСОБА_7 у суді першої інстанції свою вину не визнав, що виключало можливість розгляду справи в порядку ч.3 ст.349 КПК України. Просив вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

прокурора, який подані зміни та доповнення до апеляційної скарги прокурора підтримав, підтвердив їх доводи та просив задовольнити;

обвинуваченого ОСОБА_7 , який апеляційну скаргу прокурора із змінами та доповненнями, в частині посилення призначеного йому покарання просив залишити без задоволення, в іншій частині, залишив вирішення цього питання на розсуд суду;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд повинен переконатися, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні.

При ухваленні обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 , даних вимог закону, судом першої інстанції у повній мірі дотримано не було.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд, при ухваленні вироку від 22.12.2015 року щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.389 КК України, із посиланням на положення ч.3 ст.349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися. Разом із тим, в порушення вимог ст.368 КПК України, фактично не дослідив зібрані у кримінальному провадженні докази із належною повнотою та не надав їм належної оцінки. Зокрема, судом першої інстанції залишилось не з`ясованим питання у чому конкретно полягало ухилення обвинуваченого від сплати штрафу, спосіб такого ухилення та чи існувала реальна можливість його сплати.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з`ясування цих питань, має істотне значення для висновку про те, що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, оскільки об`єктивна сторона ч.1 ст.389 КК України, полягає в ухиленні від сплати штрафу яке виражається в прямому умислі. Тобто, такі дії чи бездіяльність, які свідчать про намір обвинуваченого уникнути цього покарання за наявності реальної можливості сплатити штраф.

Поряд із цим, не вирішеними дані питання є і у складеному слідчим та затвердженим прокурором обвинувальному акті, що указує на відсутність належним чином сформульованого обвинувачення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню. Відповідно до положень ч.1 ст.412 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання для виконання вимог ст. 314 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Призначити у даному кримінальному провадженні новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

СУДДІ: ОСОБА_2
ОСОБА_3
ОСОБА_4