Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2016 р. Слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна,
ВСТАНОВИВ:
Крім того просив зобов`язати уповноважену особу прокуратури м. Києва повернути вилучені речі законному володільцю.
В ході досудового розслідування 29.04.2016 було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було вилучено вищевказане майно.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.04.2016 на зазначені речі накладено арешт.
Ознайомившись з матеріалами кримінального провадження заявник вважає, що арешт на майно накладено не обґрунтовано та даний час що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба, оскільки при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог Кримінально процесуального кодексу України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна та скасування арешту на майно для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 171, 172 КПК України врахувати не тільки існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину, достатність доказів, що вказують на вчинення злочину, правову підставу для арешту майна і можливий розмір шкоди, завданої злочином, а й наслідки арешту майна для третіх осіб та розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий не дотрималися.
Між тим, слідчим у клопотанні належним чином не обґрунтовано наявність підстав для арешту тимчасово вилучено майна під час обшуку.
Також в ухвалі не наведено посилань на жоден доказ вчинення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 173 КПК України, та не проаналізовано докази в контексті тих обставин кримінального провадження, які мають відношення до майна, на які накладено арешт.
Крім того, той факт, що досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні триває з 07.07.2015, а обшук був проведений 29.04.2016 на даний час у кримінальному провадженні не повідомлено про підозру жодній особі, це також підтверджує те, що орган досудового розслідування на даному етапі кримінального провадження не зібрав достатньої сукупності доказів, які б в тій чи іншій мірі доводили існування обґрунтованої підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а отже вилучені під час обшуку речі не мають доказового значення для даного кримінального провадження.
Враховуючи вищевикладене і мотивування клопотання слідчого, вважають, що в розумінні вимог ст. 171 КПК України слідчий не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, у відповідності до ст. 173 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
З огляду на вищезазначене, заявник вважає, що в подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт вилученого майна, на даний час, відпала потреба.
Заявник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву, відповідно до якої клопотання про скасування арешту підтримав та просив його задовольнити, просив розглянути клопотання у його відсутність.
В судове засідання прокурор слідчого управління прокуратури міста Києва не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив.
Суд визнав за можливе провести розгляд даного клопотання без участі сторін, на підставі матеріалів долучених до клопотання.
Дослідивши матеріали клопотання, приходжу до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст.131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Приписами статті 174 КПК України встановлено випадки за яких відбувається скасування арешту.
Зокрема відповідно до ч.1 ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому у застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Також зі змісту ч.3 ст.170 КПК України вбачається, що арешт на майно може бути накладено з метою забезпечення цивільного позову.
При застосуванні буд-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України, та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, що має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма також узгоджується з ст.. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Метою арешту вищевказаного нерухомого майна є забезпечення кримінального провадження та в подальшому забезпечення цивільного позову потерпілого. Також встановлено, що вказане нерухоме майно перебуває у власності третіх осіб.
Так, відповідно до змісту ч.3 ст.170 КПК України, арешт на майно може бути накладено з метою забезпечення цивільного позову.
При цьому зазначена норма закону чітко визначила, що з метою забезпечення виконання вироку в частині цивільного позову, арешт може бути накладений лише на майно підозрюваного чи осіб, які за законом несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, оскільки лише на цих осіб в подальшому може бути покладено обов`язок відшкодування шкоди за цивільним позовом. Іншого законом не передбачено.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також за умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна у відповідності до ст.ст. 94, 132, 173 КПК України слідчий суддя повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу арешту майна; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального судочинства.
Водночас, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Арешт майна з підстав, що воно є доказом злочинів є можливим, коли існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що таке майно є доказом злочину, тобто відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України. При цьому, хоча на даній стадії кримінального провадження закон не вимагає, щоб докази були повними та достатніми, проте вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений в тому, що дані докази мають дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину, а, по-друге, впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Жодних об`єктивних даних, які б свідчили про те, що арешт майна з підстав, що воно є доказом злочинів, за викладених в ЄРДР обставин, слідчому судді не представлено.
Таким чином, на момент розгляду клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, за зазначених вище обставин є таким, що не відповідає законній меті та порушує справедливий баланс між завданням кримінального провадження та вимогою закону щодо захисту прав особи на безперешкодне володіння своїм майном, також слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували втручання держави у право на мирне володіння майном у контексті забезпечення "справедливого балансу" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту прав конкретної особи, у зв`язку з чим вважає необхідним скасувати арешт майна.
Керуючись ст. ст. 98, 167, 170,171, 172, 173, 174 КПК України, слідчий суддя,-
Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна - задовольнити.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя: