Провадження № 11-кп/792/546/15
Справа № 676/4208/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 вересня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження, та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 10 липня 2015 року в кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань №0000265,

в с т а н о в и л а:

Вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 10 липня 2015 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючого у АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину, працюючого по найму на будівництві, судимого:
- 28.02.2007 Кіровським районним судом м. Кіровограда - за ч.1 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст.104 КК України, від відбування покарання звільнений з іспитовим терміном на 1 рік;
- 31.08.2007 Кіровським районним судом мКіровограда - за ч.2 ст.185, ст.71 КК України за сукупністю вироків до 3 років позбавлення волі;
- 26.11.2012 Ленінським районним судом м. Кіровограда - за ч.2 ст.185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі;
- 04.01.2013 Кіровським районним судом м. Кіровограда - за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі у травні 2014 року,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді одного року позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку у законну силу залишено тримання під вартою.
Строк відбуття покарання постановлено обчислювати з 10 липня 2015 року, зарахувавши у строк відбування покарання час тримання ОСОБА_7 під вартою з 18 червня по 10 липня 2015 року.
За вироком суду ОСОБА_7 8 квітня 2015 року о 16 год. в с. Кам`янка Кам`янець-Подільського району на вул. Шкільній, 82а, поруч з магазином «Лелека», умисно, відкрито з корисливих мотивів вирвав з рук ОСОБА_9 планшет марки «Lenovo» моделі А1000ВК, серійний номер HGC079ТО вартістю 1000 грн., поклав викрадене у внутрішню кишеню куртки та, не зважаючи на заклики і прохання ОСОБА_9 і ОСОБА_10 віддати планшет, втік від них, тобто, незаконно відкрито з корисливою метою, повторно, заволодів чужим майном - планшетом, який належить потерпілому ОСОБА_11 , спричинивши останньому збитків на суму 1000 грн.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі, в решті вирок суду залишити без зміни. При цьому прокурор уважає, що суд, призначивши ОСОБА_7 покарання, на підставі ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч.2 ст.186 КК України, не в повній мірі врахував всі обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу винного. Наголошує на тому, що вказаний корисливий злочин є тяжким, що ОСОБА_7 має ряд непогашених судимостей за корисливі злочини; що останній раз він був засуджений 04.01.2013 за ч.2 ст.185 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі; що після звільнення з місць позбавлення волі у травні 2014 року продовжив займатись злочинною діяльністю, що свідчить про його підвищену небезпеку для суспільства. На думку прокурора, за таких обставин застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання винному є недоцільним та необґрунтованим.
За змістом апеляційної скарги захисника, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, він просить у ній вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення. При цьому вважає, що стороною обвинувачення не надано, а судом в ході розгляду справи не було здобуто доказів наявності в діях ОСОБА_7 корисливого мотиву та мети заволодіння планшетом. Зазначає, що за показаннями обвинуваченого в судовому засіданні під час спілкування з дівчатами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 він запропонував їм піти до нього на квартиру, а після того, як вони відмовилися, взяв планшет, пояснивши, що віддасть тільки після того, як ОСОБА_10 піде з ним додому. Наголошує на тому, що свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 показали суду, що, на їх думку, у випадку отримання згоди на продовження святкування у ОСОБА_7 вдома, він повернув би планшет. Звертає увагу захисник й на те, що відповідно до показань цих свідків ОСОБА_7 не чинив щодо них фізичного чи психологічного тиску, вони лише мали побоювання щодо наміру піти до нього додому.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги прокурора, який брав участь у судовому розгляді, та на заперечення апеляційної скарги захисника, пояснення захисника, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечив проти задоволення апеляційної скарги прокурора, відмовившись при цьому від клопотання про допит свідків, пояснення обвинуваченого, який, заперечивши проти задоволення апеляційної скарги прокурора, повідомив, що визнає вину і просив суворо його не карати, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що вони задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.2 ст.186 КК України ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених доказах.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_7 було висунуте обвинувачення у тому, що він 08.04.2015 близько 16 години за вказаною у вироку адресою, переслідуючи мету відкритого викрадення чужого майна, діючи з корисливим мотивом під час спілкування з ОСОБА_9 вирвав з її рук планшет і помістив його у внутрішню кишеню своєї куртки, після чого, не зважаючи на прохання ОСОБА_9 і ОСОБА_12 повернути планшет, почав швидко рухатися в напрямку від дівчат, незаконно заволодівши вказаним планшетом.

Як видно з технічного запису судового засідання, після оголошення обвинувального акту обвинувачений визнав свою вину у вчиненні злочину за вказаних у ньому обставин в повному об`ємі та у своїх показаннях повідомив суду, що дійсно під час спілкування з дівчатами він забрав у ОСОБА_9 планшет і пішов додому. А відповідаючи на запитання захисника заявив, що, забривши планшет, він при цьому не говорив дівчатам, що віддасть його. За показаннями ОСОБА_7 згодом через три дні він продав на вокзалі цей планшет невідомій особі.

Такі показання обвинуваченого підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_7 саме вирвав з її рук планшет, її показаннями та показаннями свідка ОСОБА_10 , що після цього на їх вимоги повернути планшет ОСОБА_7 його не віддав і пішов від них прискореною ходою, показаннями свідка ОСОБА_13 про те, що після тих подій за місцем їх проживання на квартирі ОСОБА_7 не з`являвся, показаннями потерпілого ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_10 дійсно брала у нього в користування планшет, а згодом повідомила, що його відкрито забрав ОСОБА_7 і зник, а також даними досліджених в судовому засіданні протоколу огляду місця події, гарантійного талону та інформації підприємця, з яких видно, що злочин було скоєно за вказаною у вироку адресою, що планшет дійсно належить ОСОБА_11 , його вартість становить 1000 грн.

Не вірити наведеним показанням обвинуваченого, свідків та потерпілих у суду підстав не було, оскільки вони узгоджуються між собою і з достатністю вказують на те, що ОСОБА_7 саме з корисливих мотивів та з корисливою метою відкрито викрав планшет, до того ж обвинувачений про визнання своєї вини у висунутому йому обвинуваченні наголошував і в судових дебатах, і в останньому слові.

Оцінивши досліджені докази в сукупності суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину і правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.186 КК України як умисне, відкрите викрадення чужого майна - грабіж, вчинений повторно.

Доводи захисника з посиланням на те, що ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив суду, що він взяв планшет, пояснивши, що віддасть тільки після того, як ОСОБА_10 піде з ним додому, спростовуються наведеними показаннями самого обвинуваченого та його виступами в судових дебатах і останньому слові.

Про наявність у ОСОБА_7 корисливих мотиву та мети при відкритому заволодінні планшетом свідчать і його подальші дії, які полягають у тому, що він після того за місцем проживання в с. Кам`янка не з`являвся, а планшет продав.

Посилання захисника як на доводи апеляційної скарги на показання свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_12 про те, що, на їх думку, у випадку отримання згоди ОСОБА_10 піти з ОСОБА_7 до нього додому, він повернув би планшет, є безпідставним, оскільки, як видно з показань цих свідків, зафіксованих технічним записом судового засідання, вони усвідомлювали, що ОСОБА_7 незаконно, всупереч їх волі відкрито заволодів планшетом. ОСОБА_9 , крім іншого, повідомляла суду, що тоді не вважала, що він поверне планшет. ОСОБА_10 також говорила, що боялася силою відібрати у нього планшет, бо ОСОБА_7 був у стані сп`яніння, а не бігла за ним тому, що присутній на місці події хлопець сказав, що знає, де ОСОБА_7 проживає, у зв`язку з чим вона розраховувала забрати у нього планшет згодом.
До того ж, як видно з показань самого обвинуваченого в суді та з його дій після відкритого заволодіння планшетом, він, не дивлячись на благання ОСОБА_9 і ОСОБА_12 повернути планшет, наміру повертати планшет не мав і дівчатам про це нічого не говорив.

Наведені показання обвинуваченого та свідків вказують на те, що ОСОБА_7 при відкритому викраденні планшета діяв з прямим умислом, з корисливим мотивом та з корисливою метою, при цьому усвідомлював, що посягає на чужу власність, вилучає чуже майно, на яке він не має ніякого права, а також, що ці його дії мають відкритий для ОСОБА_9 і ОСОБА_12 характер.
Обвинувачення про застосування тиску до ОСОБА_9 і ОСОБА_12 при відкритому викраденні планшета ОСОБА_7 не висувалося, тому доводи захисника з цього приводу на увагу не заслуговують.

З огляду на викладене колегія суддів уважає доводи захисника необґрунтованими і підстав для скасування вироку в межах його апеляційної скарги не убачає.

При призначенні покарання, відповідно до вимог ст.65 КК України, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Зокрема, оцінюючи особу винного, суд виходив з того, що він характеризується позитивно і має на утриманні неповнолітню дитину.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданих збитків. При призначенні покарання суд також врахував думку потерпілого, який пробачив обвинуваченого і просив суворо його не карати.

За наявності кількох наведених обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням зазначених даних про особу винного, суд обґрунтовано, на підставі ст.69 КК України, призначив ОСОБА_7 покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.186 КК України.

На думку колегії суддів, з урахуванням наведеного та вартості викраденого майна, покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Попередні судимості ОСОБА_7 за корисливі злочини визначили кваліфікацію його дій за ознакою „вчинення злочину повторно і відповідно тяжкість злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, тому, за змістом ст.67 КК України, вони не можуть додатково враховуватися при призначенні винному покарання.

Крім того, будь-якої заборони щодо застосування положень ст.69 КК України до раніше судимих осіб, які відбували покарання в місцях позбавлення волі, закон України про кримінальну відповідальність не містить. Не передбачає цей закон і обов`язку суду призначати винним особам за новий злочин більший строк покарання, порівняно з тим, до якого вони засуджувалися раніше.

Визначальним у визначенні строку покарання на підставі ст.69 КК України є наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та відомості про особу винного. При цьому суд не має права призначити лише покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції цих правил при призначенні покарання, на думку колегії суддів, не порушив, а отже доводи прокурора про неправильне застосування судом ст.69 КК України та призначення ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та його особі, також є необґрунтованими.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 липня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурора та захисника без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2