дата документу :
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 листопада 2015 року м. Бориспіль
Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , його представника ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за обвинуваченням (з урахуванням зміни обвинувачення в суді 06.11.2015 року) ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, українця, громадянина України, на утриманні якого перебувають неповнолітні діти ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.146 КК України та ч. 3 ст. 189 КК України, -

в с т а н о в и в :
На початку 2010 року у ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виник умисел на викрадення та подальше незаконне позбавлення волі потерпілого ОСОБА_4 з метою примушення потерпілого продати належну останньому квартиру на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 08.10.09 виданого Бориспільською міською радою кв. АДРЕСА_2 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, 23.02.2010 приблизно о 15 годині ОСОБА_7 , діючи умисно та з корисливих мотивів, спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_10 , перебуваючи в м. Бориспіль на розі вул. Ватутіна та вул. Горького незаконно викрали потерпілого ОСОБА_4 , який проходив у цей час по вулиці. При цьому, ОСОБА_7 , діючи умисно та з корисливих мотивів, спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_10 , застосовуючи до потерпілого фізичну силу, усупереч його волі та подолавши опір, заштовхав останнього на заднє сидіння салону невстановленого автомобіля «Фольксваген», де в цей час перебував ОСОБА_10 , який, відповідно до розподілу ролей з ОСОБА_7 , застосовуючи до ОСОБА_4 фізичну силу, усупереч його волі, розпочав незаконно утримувати потерпілого на задньому сидінні невстановленого автомобіля, не даючи можливості ОСОБА_4 вільно покинути салон цього автомобіля. Відразу ж після цього, ОСОБА_7 сів за кермо зазначеного автомобіля і спільно з ОСОБА_10 , який протиправно утримував на задньому сидінні автомобіля потерпілого ОСОБА_4 , перевіз останнього до м. Переяслав-Хмельницького Київської області до будинку АДРЕСА_3 .

Приїхавши у вечірній час цього ж дня за вказаною адресою, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , утримуючи потерпілого ОСОБА_4 за руки, тим самим, не даючи можливості йому втекти та вільно обирати місце свого перебування, завели потерпілого до будинку АДРЕСА_3 . Після цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , діючи умисно та з корисливих мотивів, спільно та за попередньою змовою один з одним, застосовуючи до ОСОБА_4 фізичну силу, тримаючи потерпілого за руки, примусово, усупереч його волі, утримували останнього в приміщенні зазначеного будинку до ранку 24.02.2010, позбавляючи потерпілого вільно обирати місце свого перебування.

24.02.2010, у першій половині дня, ОСОБА_7 , продовжуючи свою спільну злочинну діяльність з ОСОБА_10 , застосовуючи фізичну силу, примусово посадив ОСОБА_4 до салону невстановленого автомобіля та привіз його до готелю « ІНФОРМАЦІЯ_4 », який розташований в м. Березань, Баришівського району Київської області по вул. Київський Шлях, 5. Прибувши до зазначеного готелю, починаючи з 24.02.2010 по, приблизно 03.03.2010, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 проживали в кімнаті АДРЕСА_4 готелю «Ахтамар», утримуючи разом із собою потерпілого ОСОБА_4 , не даючи можливості останньому вільно вибирати місце свого проживання та перебування, оскільки ОСОБА_7 погрожував потерпілому вбивством, якщо останній захоче втекти або кликатиме на допомогу. Крім того, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 не випускали потерпілого з кімнати, а коли дозволяли останньому вийти з кімнати, то потерпілого постійно супроводжував ОСОБА_10 , який слідкував за тим, щоб ОСОБА_4 не втік від них.

Після цього, приблизно 03.03.2010 ОСОБА_7 та ОСОБА_10 переселилися до готелю «888», який розташований в АДРЕСА_5 , примусово забравши з собою потерпілого ОСОБА_4 . Починаючи приблизно з 03.03.2010 по приблизно 10.03.2010 ОСОБА_7 та ОСОБА_10 проживали в кімнаті № 4 готелю «888», утримуючи разом із собою потерпілого ОСОБА_4 , не даючи можливості останньому вільно обирати місце свого проживання та перебування, оскільки ОСОБА_7 погрожував потерпілому вбивством, якщо останній захоче втекти або кликатиме на допомогу. Крім того, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 не випускали потерпілого з кімнати, а коли дозволяли останньому вийти з кімнати, то потерпілого постійно супроводжував ОСОБА_10 , який слідкував за тим, щоб ОСОБА_4 не втік від них. За час проживання в готелі «Ахтамар» та «888» ОСОБА_7 , погрожуючи потерпілому ОСОБА_4 вбивством, вимагав від останнього продати свою квартиру в м. Бориспіль, а гроші віддати їм.

Потім, приблизно 10.03.2010 протягом трьох діб ОСОБА_7 та ОСОБА_10 проживали в квартирі АДРЕСА_6 , де також, насильно та всупереч волі ОСОБА_4 , утримували останнього, не даючи можливості йому вільно обирати місце свого перебування, вимагаючи від ОСОБА_4 продати квартиру в м. Бориспіль під погрозою вбивства, а гроші віддати їм.

12.03.2010 приблизно о 18-19 годині ОСОБА_7 та ОСОБА_10 привезли потерпілого до приватного нотаріуса ОСОБА_11 , що в АДРЕСА_7 , для укладення договору купівлі-продажу належної останньому квартири. Однак прибувши до нотаріуса, ОСОБА_4 відмовився підписувати договір купівлі-продажу. Після цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 привезли потерпілого на цвинтар м. Бориспіль по вул. Суворова, де завдали численних ударів руками й ногами потерпілому, заподіявши ОСОБА_4 фізичну біль та вимагаючи при цьому від потерпілого продати належну йому квартиру, а отримані від продажу гроші віддати їм, погрожуючи ОСОБА_4 вбивством, якщо він не погодиться продати свою квартиру й віддати їм гроші.

Усвідомлюючи загрозу для свого життя, ОСОБА_4 вимушений був погодитися на вимогу ОСОБА_7 та ОСОБА_10 продати свою квартиру та віддати їм гроші. А тому 26.03.2010, у першій половині дня, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , на невстановленому автомобілі «ВАЗ-2107» привезли потерпілого ОСОБА_4 до приватного нотаріуса ОСОБА_12 , що за адресою: АДРЕСА_8 , для укладення договору купівлі-продажу належної потерпілому квартири АДРЕСА_2 , вартість якої становить 247515 гривень. Прибувши до приватного нотаріуса, потерпілий ОСОБА_4 , усвідомлюючи реальну загрозу для свого життя з боку ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , змушений був підписати договір купівлі-продажу належної йому квартири АДРЕСА_2 , відповідно до якого він продав належну йому квартиру ОСОБА_13 за 160000 гривень. Отримані від продажу квартири кошти в сумі 160000 грн. ОСОБА_13 передав ОСОБА_7 , який представився родичем потерпілого ОСОБА_4 . Отриманими коштами в розмірі 160 000 грн. ОСОБА_7 та ОСОБА_10 розпорядилися за власним розсудом. Унаслідок продажу належної потерпілому квартири АДРЕСА_2 , вартість якої становить 247515 грн., ОСОБА_4 заподіяно майнову шкоду, яка перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян більше, ніж у 250 разів, тобто, у великих розмірах.

Після продажу належної ОСОБА_4 квартири та отримання коштів від її продажу, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , примусово утримуючи потерпілого ОСОБА_4 та не даючи можливості останньому вільно вибирати місце свого перебування, виїхали за межі Київської області й упродовж квітня 2010 року проживали за невстановленими адресами в містах Лубни, Пирятин та Кременчук Полтавської області, де незаконно, усупереч волі потерпілого, утримували ОСОБА_4

23.04.2010, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 привезли потерпілого ОСОБА_4 у м. Переяслав-Хмельницький Київської області, до місця проживання ОСОБА_14 , якого ОСОБА_7 попрохав наглядати за потерпілим, щоб останній нікуди не втік, пообіцявши за це ОСОБА_14 грошову винагороду у розмірі 500 доларів США. З того часу, потерпілий ОСОБА_4 перебував у ОСОБА_14 за різними адресами в м. Переяслів-Хмельницький, який був постійно поруч з потерпілим, закривав вхідні двері на замок і забирав ключ від замків, не випускав останнього з житла і слідкував за тим, щоб потерпілий не втік від нього, тим самим перешкоджаючи можливості ОСОБА_4 вільно обирати та змінювати місце свого перебування. 31.05.2010 місцеперебування потерпілого ОСОБА_4 було встановлено працівниками міліції за місцем тимчасово проживання ОСОБА_14 в АДРЕСА_9 , де останній незаконно утримував потерпілого.

Таким чином, ОСОБА_7 викрав людину та незаконно позбавив її волі з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням йому фізичних страждань, здійснюване протягом тривалого часу. Крім того, ОСОБА_7 вчинив вимагання, тобто вимагав передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства, що завдало майнової шкоди у великих розмірах.
Обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146 КК України та ч. 3 ст. 189 КК України визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, погодився з усіма викладеними фактичними обставинами вчинення даних злочинів та показав, що дійсно приблизно на початку 2010 року у нього з ОСОБА_10 виник намір викрасти та позбавити волі ОСОБА_4 з метою примушення його продати належну останньому квартиру. З цією метою, 23.02.2010 приблизно о 15 годині вони за попередньою змовою із ОСОБА_10 , перебуваючи в м. Бориспіль на розі вул. Ватутіна та вул. Горького викрали ОСОБА_4 , який проходив по вулиці. Він заштовхнув потерпілого на заднє сидіння автомобіля «Фольксваген», де в цей час уже перебував ОСОБА_10 . Останній відповідно до розподілу між ними ролей до ОСОБА_4 фізично утримував потерпілого на задньому сидінні автомобіля, не даючи можливості вільно покинути його салон, а він, в свою чергу, сів за кермо автомобіля і вони усі разом поїхали до м. Переяслав-Хмельницького Київської області до будинку АДРЕСА_3 . Приїхавши ввечері до м. Переяслав-Хмельницького, він з ОСОБА_10 , утримуючи потерпілого за руки, не даючи можливості втекти, завели його до будинку, в після цього, він та ОСОБА_10 , застосовуючи до ОСОБА_4 фізичну силу, тримаючи потерпілого за руки, примусово, усупереч його волі утримували останнього в приміщенні зазначеного будинку до ранку 24.02.2010.

Як стверджує обвинувачений, 24.02.2010 у першій половині дня він разом з ОСОБА_10 , застосовуючи фізичну силу примусово посадили ОСОБА_4 до автомобіля, привезли його до готелю « ІНФОРМАЦІЯ_4 », який розташований в м. Березань, Баришівського району Київської області по вул. Київський Шлях, 5 і починаючи з 24.02.2010 по приблизно 03.03.2010 там усі разом проживали в кімнаті АДРЕСА_4 готелю «Ахтамар», утримуючи потерпілого, погрожували йому вбивством у випадку якщо останній захоче втекти або кликатиме на допомогу. Вони не випускали потерпілого з кімнати, а коли дозволяли останньому вийти з кімнати, то потерпілого постійно супроводжував ОСОБА_10 , який слідкував за тим, щоб ОСОБА_4 не втік від них.

Потім, приблизно 03.03.2010 він разом із ОСОБА_10 переселилися до готелю «888», який розташований в м. Березань, Баришівського району Київської області по вул. Київський Шлях, 7, примусово забравши з собою потерпілого. Починаючи приблизно з 03.03.2010 по приблизно 10.03.2010 вони проживали в кімнаті № 4 готелю «888», утримуючи разом із собою потерпілого, погрожуючи йому вбивством у випадку, якщо останній захоче втекти або кликатиме на допомогу. Вони не випускали потерпілого з кімнати, а коли дозволяли останньому вийти з кімнати, то потерпілого постійно супроводжував ОСОБА_10 , який слідкував за тим, щоб ОСОБА_4 не втік від них. За час проживання в готелі «Ахтамар» та «888» він, погрожуючи потерпілому вбивством, вимагав від останнього продати квартиру в м. Бориспіль, а гроші віддати їм.

Приблизно з 10.03.2010 протягом трьох діб він разом із ОСОБА_10 проживали в квартирі АДРЕСА_6 , де також, насильно та всупереч волі ОСОБА_4 утримували його, вимагали продати квартиру в м. Бориспіль під погрозою вбивства, а гроші віддати їм.

12.03.2010 приблизно о 18-19 годині він та ОСОБА_10 привезли потерпілого до приватного нотаріуса ОСОБА_11 в АДРЕСА_7 для укладення договору купівлі-продажу належної останньому квартири. Однак прибувши до нотаріуса, ОСОБА_4 відмовився підписувати договір купівлі-продажу. Після цього, вони привезли потерпілого на цвинтар м. Бориспіль по вул. Суворова, завдали там численних ударів руками й ногами потерпілому, заподіяли йому фізичну біль, вимагаючи при цьому від потерпілого продати належну йому квартиру, а отримані від продажу гроші віддати їм, погрожували ОСОБА_4 вбивством, якщо він не погодиться продати свою квартиру й віддати їм гроші.

Усвідомлюючи загрозу для свого життя, ОСОБА_4 погодився продати свою квартиру та віддати їм гроші, а тому 26.03.2010 у першій половині дня він та ОСОБА_10 , на автомобілі привезли потерпілого ОСОБА_4 до приватного нотаріуса ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_8 для укладення договору купівлі-продажу належної потерпілому квартири АДРЕСА_2 , реальна вартість якої становила 247515 гривень. Прибувши до нотаріуса, потерпілий підписав договір купівлі-продажу квартири, а отримані від продажу квартири кошти в сумі 160000 грн. новий власник - ОСОБА_13 передав йому, оскільки він представився родичем потерпілого. Одержавши кошти, він та ОСОБА_10 розпорядилися ними за власним розсудом.

Обвинувачений погоджується із тією обставиною, що внаслідок продажу належної потерпілому квартири, дійсна вартість якої становить 247515 грн., ОСОБА_4 заподіяно майнову шкоду, яка перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян більше, ніж у 250 разів, тобто, у великих розмірах.

Як зазначив обвинувачений, після продажу квартири та отримання коштів, він, ОСОБА_10 та потерпілий виїхали за межі Київської області й упродовж квітня 2010 року проживали за в містах Лубни, Пирятин та Кременчук Полтавської області, де утримували ОСОБА_4 23.04.2010, вони привезли потерпілого у м. Переяслав-Хмельницький Київської області до місця проживання ОСОБА_14 , якого він попрохав наглядати за потерпілим щоб останній нікуди не втік, пообіцявши за це ОСОБА_14 грошову винагороду у розмірі 500 доларів США. З того часу, потерпілий перебував у ОСОБА_14 за різними адресами в м. Переяслів-Хмельницький, який був постійно поруч з потерпілим, закривав вхідні двері на замок і забирав ключ від замків, не випускав останнього з житла і слідкував за тим, щоб потерпілий не втік від нього. Через деякий час, приблизно у травні 2010 року працівники міліції знайшли у будинку ОСОБА_14 в м. Переслів-Хмельницький потерпілого.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_7 повністю визнав себе винним у вчиненні злочинів, його вина доводиться наступними доказами.

Показаннями допитаного в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_4 підтверджується, що 23.02.2010 року близько 15 год. він повертався до місця свого проживання та проходив по вул. Ватутіна в м. Борисполі Київської області, коли побачив, як біля нього зупинився автомобіль "Фольцваген" з якого вийшов незнайомий йому ОСОБА_7 і почав пропонувати роботу сторожем на автостоянці. У відповідь на таку пропозицію незнайомого йому чоловіка він категорично почав відмовлятися. Тоді, ОСОБА_7 швидко відчинив двері автомобіля і схопивши його за руки кинув на заднє сидіння де його підхопив раніше не знайомий йому ОСОБА_10 , який там перебував. Після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_10 возили його по різним адресам та утримували його в супереч його волі, а також постійно його били та погрожували вбивством, змушуючи продати свою квартиру, а гроші віддати їм. Боячись за своє життя він погодився продати власну квартиру АДРЕСА_2 , але коли його привезли до приватного нотаріуса ОСОБА_11 то залишившись з нею наодинці він їй розповів, що його змушують продавати квартиру та погоджують вбити у разі відмови, вказуючи на чоловіків які його туди привезли. Також просив нотаріуса ОСОБА_11 відпустити його через другий парадний вихід, який знаходився з іншого боку її офісу, з метою втекти від своїх викрадачів , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 осіб які його насильно утримували та змушували продавати власну квартиру. Нотаріус ОСОБА_11 відмовилась посвідчувати договір купівлі продажу та нічого не пояснюючи вивела його в вітальню, оголосивши всім присутнім, що підписання договору не відбудеться. Після цього, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 вивезли його на територію цвинтаря в м. Борисполі де сильно побили. 26.03.2010 року, приблизно о 15-ій годині, ОСОБА_15 та ОСОБА_10 привезли його в м. Бровар и Київської області, до приватного нотаріуса, де він підписав договір купівлі-продажу своєї квартири. Гроші від продажу квартири він не отримував, так як їх забрав ОСОБА_7 . Після продажу квартири, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 вивезли його спочатку в м. Пирятин, а потім м. Кременчук Полтавської області, де примусово утримували за різними адресами, не дозволяючи виходити з приміщень. У квітні 2010 року його примусово перевезли в м. Переяслав - Хмельницький де передали під нагляд ОСОБА_14 , який з ним проживав за різними адресами, остання з яких АДРЕСА_9 , де він проживав на горищі будинку, без ліжка та столу. Свої природні потреби він справляв на горищі. В приміщенні даного будинку він знаходився всупереч своїй волі до 31.05.2010 року, до моменту коли його звільнили працівники міліції;

показаннями свідка ОСОБА_16 підтверджується, що до неї звернувся покупець квартири АДРЕСА_2 з проханням проконсультувати його з приводу придбання даної квартири. Вона зустрілася із ОСОБА_4 якого супроводжували брокери чоловік та жінка. Зовнішній вигляд ОСОБА_4 їй одразу видався підозрілим, тому що він мав не охайний змучений вигляд, очі були червоні та ніби як скляні, він мовчав, дивився в одну точку. У неї склалося враження, що перед нею психічно хвора людина, а тому переглянувши документи на квартиру, вона порадила покупцю не укладати даний договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 ;

показаннями свідка ОСОБА_11 , яка в судовому засіданні підтвердила, що працює приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу і 12.03.2010 року до неї прийшли раніше незнайомі їй ОСОБА_4 та чоловік циганської зовнішності з метою посвідчення договору купівлі-продажу квартири в м. Бориспіль. Спочатку в неї викликали сумнів наданий потерпілим закордонний паспорт, а потім після розмови з ним на одинці останній повідомив їй, що чоловік циганської зовнішності викрав та утримує його проти волі, примушує його продати цю квартиру. Пославшись на те, що з подані документи не відповідають певним нормам, вона не посвідчила ніякий договір;

показаннями свідка ОСОБА_17 , яка пояснила, що в 2010 році вона працювала помічником у нотаріуса ОСОБА_11 , 12.03.2010 року до нотаріуса ОСОБА_11 прийшли покупці та продавець певної квартири у Борисполі, а саме раніше незнайомий їй ОСОБА_4 у супроводі чоловіка циганської зовнішності. Вона в кабінеті нотаріуса не знаходилась і розмову нотаріуса із ОСОБА_4 не чула. В цей момент вона разом із чоловіком циганської зовнішності перебували у приймальні. Лише згодом вона дізналась, що чоловік циганської зовнішності у дійсності викрав ОСОБА_4 , утримував його, примушував продати квартиру;

показаннями свідка ОСОБА_18 , яка в судовому засіданні підтвердила, що працює нотаріусом за адресою: АДРЕСА_8 . Вона показала, що 26.03.2010 року до неї в офіс прийшли ОСОБА_4 з чоловіком на милицях для укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Після того, як вони надали весь пакет необхідних документів, вона запропонувала їм прийти через декілька годин. Після підготовки усіх документів, ОСОБА_4 підписав їх без будь яких зауважень. При цьому він пояснив, що виїжджає в Ізраїль для проживання, а тому йому не потрібна квартира в Борисполі. Після перевірки всіх наданих документів було посвідчено договір купівлі продажу нерухомого майна, а саме : квартири АДРЕСА_2 ;

показаннями свідка ОСОБА_19 , які в порядку п.2 ч.1 ст.. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття даного свідка до суду, з якого вбачається, що він працює брокером з продажу нерухомості та у лютому 2010 року приймав участь в укладенні угоди щодо продажу квартири потерпілого. 12.03.2010 року він приходив до офісу нотаріуса ОСОБА_11 де знаходилися брокери ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , а також покупці квартири. Також, свідок підтвердив, що в офіс прибули ОСОБА_4 разом із чоловіком циганської національності . Після конфіденційної розмови нотаріуса з потерпілим, вона відмовилася посвідчувати договір. Після цього випадку, у березні 2010 року він з брокерами ОСОБА_20 та ОСОБА_22 , а також ОСОБА_4 у супроводі чоловіка циганської національності та покупців прибули до іншого нотаріуса у м. Києві, де також бачив потерпілого разом із чоловіком циганської зовнішності нами лицях. Після перегляду пакету документів нотаріус відмов у посвідченні угоди (т.1 а.с. 108-111);

показаннями свідка ОСОБА_22 , які в порядку п.2 ч.1 ст.. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття даного свідка до суду, з яких вбачається, що у лютому 2010 року до неї, як до брокеру, звернувся чоловік циганської національності, назвався ОСОБА_23 , з приводу допомоги при продажу квартири АДРЕСА_2 . При зустрічі він віддав їй ключі від квартири, потім вона декілька разів водила туди покупців на огляд. Коли знайшлись покупці було домовлено з нотаріусом ОСОБА_11 про посвідчення договору купівлі-продажу квартири. 12.03 2010 року вона приїжджала до нотаріальної контори, де вже були присутні покупці, брокери ОСОБА_24 та ОСОБА_20 . Через деякий час приїхали продавці ОСОБА_4 та чоловік циганської національності, якого називали ОСОБА_25 . Після розмови нотаріуса на одинці з потерпілим, вона відмовилася посвідчувати договір. Також, свідок підтвердив, що після цього випадку, вона бачила ОСОБА_4 у іншого нотаріуса в м. Києві. Після перегляду пакету документів цей нотаріус також відмов у посвідченні угоди, пославшись на відсутність паспорту громадянина України (т. 1 а.с. 114-118);

показаннями свідка ОСОБА_20 , які в порядку п.2 ч.1 ст.. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття даного свідка, з яких вбачається, що у лютому 2010 року він звернувся до брокера ОСОБА_26 з проханням допомогти йому в купівлі квартири, на що той відповів, що у брокера ОСОБА_22 є квартира, яка б його зацікавила. 01 березня 2010 року приблизно о 19 годині в офіс, який розташований за адресою: АДРЕСА_10 приїхали покупці, брокери ОСОБА_27 , ОСОБА_22 та через деякий час продавці ОСОБА_4 разом із чоловіком циганської національності. Після досягнення згоди, перевірки документів та отримання завдатку на суму 2 000 долларів США було прийняте рішення, що через декілька днів відбудеться підписання договору купівлі-продажу вище вказаної квартири у нотаріуса. Прибувши до нотаріуса ОСОБА_11 , він зустрів там брокерів ОСОБА_24 , ОСОБА_22 та продавця ОСОБА_4 з чоловіком циганської національності.Після спілкування нотаріуса зі ОСОБА_4 на одинці, в нотаріальному посвідченні договору було відмовлено. Нотаріус це пояснила нотаріальною таємницею. Після відмови посвідчувати договір, вирішили звернутися до іншого нотаріуса в м. Києві. Приїхавши до приватного нотаріуса в м. Київ по вул. Саксаганського до офісу зайшов він, ОСОБА_4 та чоловік циганської національності на милицях, приїхали покупці. Після перегляду документів нотаріус відмовила в посвідченні договору купівлі-продажу квартири, тому що в Ізраїлі потерпілий може бути одружений, від якої не має згоди на продаж ;

показаннями свідка ОСОБА_28 , які в порядку п.2 ч.1 ст.. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття даного свідка, з яких вбачається, що 28.05.2010 року ОСОБА_15 та ОСОБА_10 привезли чоловіка за місцем її проживання в м. Переяслав- Хмельницький, сказали щоб ОСОБА_14 слідкував за даним чоловіком, щоб він не втік. Цей чоловік знаходився на другому поверсі будинку, йому постелили матрац, іноді носили їжу. ОСОБА_14 дійсно за ним спостерігав, щоб він не втік, а 31.05.2010 року працівники міліції виявили та забрали цього чоловіка(т.1, а. с 80-83);

показаннями свідка ОСОБА_14 , які в порядку п.2 ч.1 ст.. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття даного свідка. Так, із вироку ухваленого Бориспільським міськрайонним судом Київської області від 30.11.2011 року (т.1,а.с. 253-258) та по відношенню до якого застосований ЗУ "Про амністію" вбачається, що 23.04.2010 року близько 16 год. йому на мобільний телефон зателефонував його знайомий ОСОБА_29 та попросив поселити у його квартирі, яку він на той час орендував, чоловіка похилого віку з м. Борисполя, поки він оформить його квартиру та пообіцяв за проживання чоловіка заплатить йому гроші, а саме 500 доларів США за два тижні. На той час він проживав по АДРЕСА_11 на п`ятому поверсі. Він розумів, що даного чоловіка необхідно тримати в квартирі та наглядати за ним, щоб той не втік. ОСОБА_7 в той же день привіз на автомобілі "Фольцваген " чорного кольору чоловіка похилого віку, якого звали " ОСОБА_30 " та дав кошти на його утримання, скільки він не пам`ятає. Як утримувати чоловіка "Мішу" ОСОБА_7 не говорив, але з розмови він зрозумів, що за даним дідом необхідно постійно наглядати і щоб він постійно був в полі його зору. Під час спілкування з чоловіком він ходив з ним до магазину купувати продукти харчування за кошти надані ОСОБА_7 та довідався що ОСОБА_7 продає його квартиру, і хоче придбати під м. Кременчук Полтавської області будинок. Пізніше, його сім"я переїхала до квартири на другому поверсі, номера він не пам`ятає, по АДРЕСА_11 , де прожили один день, а потім переїхали на АДРЕСА_9 де він з сім`єю поселився на першому поверсі, а ОСОБА_4 поселив на другому поверсі в кімнаті в якій не було меблів, а лише стояв один стілець. Він дав ОСОБА_4 матрац, подушку та одіяло. Дана кімната не замикалась, а двері закривались в середину кімнати, тому ОСОБА_4 міг вільно пересувався по будинку, він сходив з другого поверху на перший, де їв на кухні, а потім просив книжку і піднімався на другий поверх до себе у кімнату, де постійно знаходився, на вулицю він не виходив. До ОСОБА_4 він та члени його сім"ї ніякого фізичного та психологічного насильства не застосовували. Приблизно в кінці травня 2010 року йому на мобільний телефон зателефонував ОСОБА_7 попросив, щоб він одягнув діда та привіз його до магазину. Біля магазину ОСОБА_4 посаді їли в автомобіль за кермом якого знаходиться ОСОБА_10 , ОСОБА_7 сидів на передньому пасажирському сидінні. Приблизно через три дні йому на мобільний телефон знову зателефонував ОСОБА_7 та повідомив, що він привезе діда, для того щоб він його дальше утримував в будинку ще три дні, а потім все вирішиться і він розрахується. ОСОБА_4 проживав у нього, ще приблизно тиждень, але він за ним вже не наглядав, так як зрозумів, що коштів ОСОБА_7 йому не заплатить бо він не виходив на зв"язок з ним. Крім, членів його сім`ї, а саме дружини та тещі ніхто не знав, що ОСОБА_4 знаходився у нього, так як він нікому не говорив. Зі слів ОСОБА_7 йому відомо, що він хоче продати квартиру належну ОСОБА_31 , а тому останнього необхідно утримувати; (т. 1. а. с. 254 - 255 )

показаннями ОСОБА_10 , із вироку ухваленого Бориспільським міськрайонним судом Київської області від 30.11.2011 року,(т.1, а.с. 253-258) вбачається, що "23.01.2010 року до нього подзвонив ОСОБА_7 і запропонував доглянуть діда, після чого він приїхав до нього додому із ОСОБА_4 де вони і познайомились. В цей же день вони разом з ОСОБА_4 поїхали в м. Переяслав-Хмельницький до знайомих ОСОБА_7 де переночували в будинку, адресу якого не знає. Із ОСОБА_4 він спілкувався та ходили разом в кафе їсти. Переночувавши, ОСОБА_7 завіз його та ОСОБА_4 в готель "Ахтамар", а потім вони переїхали до готелю "888" в м. Березані. За проживання в готелях платив ОСОБА_7 він же і давав кошти на їжу. Через неділю чи дві переїхали в Полтавську область де проживали у квартирі без хазяїна. Потім, в м. Переяслав-Хмельницькому. Після чого, ОСОБА_7 віддав йому 3000 грн. і він поїхав додому. ОСОБА_4 міг вільно пересуватись під час спільних з ним поїздок у м. Переяслав - Хмельницький, Березань, Пирятин, Лубни та Кременчук та він із ОСОБА_7 не наносив побоїв ОСОБА_4 та не примушував продавати його квартиру у м. Бориспіль";

показаннями свідка ОСОБА_32 , які в порядку п.2 ч.1 ст.. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття даного свідка, з яких вбачається, що він проживає за адресою: АДРЕСА_9 і на території даного подвір`я він ніколи ОСОБА_4 не бачив.(т.1, а.с. 146-148);

показаннями свідка ОСОБА_33 , які в порядку п.2 ч.1 ст.. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття даного свідка, з яких вбачається, що вона була присутня під час проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_9 , під час якого було оглянуто кімнату, в якій проживав ОСОБА_4 та було виявлено рештки їжі, посуд, крихти хліба, а також сліди рідких випорожнень людини, від яких був неприємний запах в кімнаті. (а.с. 141-145 );

показаннями свідка ОСОБА_34 , які в порядку п.2 ч.1 ст.. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття даного свідка , вбачається, що він був присутній під час проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_9 , під час якого було оглянуто кімнату, в якій проживав ОСОБА_4 було виявлено рештки їжі, посуд, крихти хліба, а також сліди рідких випорожнень людини, від яких був неприємний запах в кімнаті. Також ОСОБА_35 зазначив, що проживає по сусідству будинку АДРЕСА_9 та ОСОБА_4 на території подвір`ї він ніколи не бачив.( т.1, а.с. 136-140 );

показаннями свідка ОСОБА_36 , які в порядку п.2 ч.1 ст.. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття даного свідка, з яких вбачається, що ОСОБА_4 привіз ОСОБА_7 , але з якою метою не відомо, а ОСОБА_4 також нічого про це не говорив. (т.1 а.с. 87-88)

показаннями свідків ОСОБА_37 та ОСОБА_38 , які в порядку п.2 ч.1 ст.. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття свідків, з яких вбачається, що вони бачили, що в будинку ОСОБА_14 по АДРЕСА_9 проживає чоловік на ім`я ОСОБА_39 , але хто був цей чоловік їм відомо не було і вони цим не цікавилися; (т.1 ах. 89-90, 91-92 );

показаннями свідка ОСОБА_40 , які в порядку п.2 ч.1 ст.. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття свідка, з яких вбачається, що вона разом з сином ОСОБА_41 та ОСОБА_42 мали намір придбати квартиру АДРЕСА_2 , належну ОСОБА_4 . Однак нотаріус Дудка після перегляду документів ОСОБА_4 відмовилася посвідчувати даний договір. Після цього вони вирішили звернутися до іншого нотаріуса в м. Київ, але цей нотаріус також відмовилася проводити вищевказану угоду;(т.1, а.с.103 -105);

показаннями свідка ОСОБА_43 , які в порядку п.2 ч.1 ст.. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття свідка, з яких вбачається, що в березні 2010 року в кафе-готелі "888" на 74 км. а/д "Київ-Харків", де він працює охоронником, поселилися два цигани одного з них звали ОСОБА_25 . З ними був ще чоловік похилого віку. Під час спілкування зі ним він дізнався, що вони вирішують питання за будинок чи квартиру (т.1 а.с. 106-107);

показаннями свідка ОСОБА_44 які в порядку п.2 ч.1 ст.. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття свідка, з яких вбачається, що в березні 2010 року в один з номерів готелю "888" ним було заселено двох чоловіків циганського типу зовнішності та одного чоловіка слов`янського типу зовнішності. Свідок не бачив, щоб цей чоловік вільно пересувався по території готелю, тому що він завжди залишався в готельному номері, навіть тоді коли особи циганської зовнішності від`їжджали на автомобілі (т.1 а.с. 123-127);

показаннями свідка ОСОБА_45 , які в порядку п. 2 ч.1 ст. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття свідка, з яких вбачається, що у березні 2010 року в один з номерів готелю "888»"було заселено двох чоловіків циганського типу зовнішності та одного чоловіка похилого віку слов`янського типу зовнішності. Свідок не бачив, щоб похилий чоловік вільно пересувався по території готелю, він завжди залишався в готельному номері, а коли він заходив до готельного номеру, то його завжди супроводжував чоловік циганського типу зовнішності;(т.1 а.с. 128-133 );

показаннями свідка ОСОБА_41 які в порядку п.2 ч.1 ст. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття свідка, з яких вбачається, що приїхавши до нотаріуса він, ОСОБА_46 та ОСОБА_47 зайшли до приміщення нотаріальної кантори м. Бориспіль, де вже були присутні брокери ОСОБА_20 , ОСОБА_24 ОСОБА_48 . Згодом приїхали раніше незнайомі йому ОСОБА_4 та чоловік циганської зовнішності. Після спілкування нотаріуса зі ОСОБА_4 наодинці посвідчення договору не відбулося. Наступна зустріч відбулася в нотаріуса за адресою м Київ, вул. Саксаганського до якого прибув ОСОБА_4 з іншим чоловіком, який був на милицях, але цей нотаріус також відмовився посвідчити договір купівлі-продажу, посилаючись на нотаріальну таємницю. (т.1,а.с. 149-150 );

показаннями свідка ОСОБА_49 , які в порядку п.2 ч.1 ст. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття свідка, вбачається, що він разом з ОСОБА_41 , ОСОБА_50 , та брокером ОСОБА_20 прибули до нотаріуса. Через деякий час прибули раніше не знайомі йому ОСОБА_4 та чоловік циганського типу зовнішності. Після спілкування нотаріуса на одинці зі Зборовським ОСОБА_51 нотаріус в посвідченні угоди відмовила. Після цього, він прибув до нотаріуса ОСОБА_16 за адресою м. Київ, вул. Саксаганського. ОСОБА_4 також прибув до цього нотаріуса разом з чоловіком на милицях, але цей нотаріус в нотаріальному посвідченні угоди також відмовив (т.1 ас. 151-155 )

показаннями свідка ОСОБА_52 , які в порядку п.2 ч.1 ст. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття свідка, з яких вбачається, що у лютому 2010 року до місця його проживання по АДРЕСА_3 ОСОБА_7 привіз чоловіка похилого віку, там вони провели в будинку ніч, а коли вранці проснувся їх уже не було ( т.1. а.с. 159-160);

показаннями свідка ОСОБА_13 , які в порядку п.2 ч.1 ст. 306 КПК 1960 року оголошені за згодою усіх учасників судового розгляду через неможливість прибуття свідка, з яких вбачається, що до нього звернувся брокер ОСОБА_53 з проханням позичити його знайомому грошові кошти під заставу квартири, на що він погодився. Під час укладання угоди купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 у нотаріуса ОСОБА_54 , чоловіка циганської зовнішності ОСОБА_4 представив як свого дядька. Після укладання даної угоди, ОСОБА_13 передав грошові кошти чоловіку циганської зовнішності ( т.1 а. с. 161-164 );

Що стосується достовірності показань ОСОБА_10 , з приводу того, що 23.01.2010 року до нього подзвонив ОСОБА_7 і запропонував доглянуть діда, після чого він приїхав до нього додому із ОСОБА_4 де вони і познайомились. В цей же день вони разом з ОСОБА_4 поїхали в м. Переяслав-Хмельницький до знайомих ОСОБА_7 де переночували в будинку, адресу якого не знає. Із ОСОБА_4 він спілкувався та ходили разом в кафе їсти. Переночувавши, ОСОБА_7 завіз його та ОСОБА_4 в готель "Ахтамар", а потім вони переїхали до готелю "888" в м. Березані. За проживання в готелях платив ОСОБА_7 він же і давав кошти на їжу. Через неділю чи дві переїхали в Полтавську область де проживали у квартирі без хазяїна. Потім, в м. Переяслав-Хмельницькому. Після чого, ОСОБА_7 віддав йому 3000 грн. і він поїхав додому. ОСОБА_4 міг вільно пересуватись під час спільних з ним поїздок у м. Переяслав - Хмельницький, Березань, Пирятин, Лубни та Кременчук та він із ОСОБА_7 не наносив побоїв ОСОБА_4 та не примушував продавати його квартиру у м. Бориспіль. Зазначені показання судом відкидаються, тому що вони спростовуються доказами долученими до справи, зокрема показаннями обвинуваченого, потерпілого.

Показання ОСОБА_14 в частині того, що він дозволяв ОСОБА_4 пересуватись у найманих ним квартирах та у дворі найманого ним домоволодіння по АДРЕСА_9 " спростовуються показаннями самого потерпілого ОСОБА_4 , підстав для сумніву у яких суд не вбачає, а також показаннями обвинуваченого.

Крім того, показання ОСОБА_10 спростовуються показаннями свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_37 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 про обставини утримування ОСОБА_4 у будинку по АДРЕСА_9 ; показаннями свідка ОСОБА_11 , ОСОБА_17 про обставини укладання договору купівлі-продажу квартири потерпілого АДРЕСА_2 у нотаріальній конторі в м. Бориспіль; показаннями свідків ОСОБА_44 , ОСОБА_58 , ОСОБА_43 про обставини утримування потерпілого -у готелі "888", протоколом огляду місця події, який проводився 01.06.2010 року за адресою: АДРЕСА_9 відповідно до якого проводився огляд будинку в якому знаходиться кімната, де утримувався ОСОБА_4 . В ході огляду зафіксовано сліди людських випорожнень на підлозі кімнати, бруд та відсутність меблів, наявність фрагменту мотузки на зовнішній стороні дверей, інша частина якої прикріплена до перил сходів; показаннями свідків ОСОБА_34 та ОСОБА_59 , які підтвердили обставини, встановлені під час огляду місця події 01.06.2010 р. в АДРЕСА_9 .

Крім показань підсудного та свідків вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину підтверджується такими документами:
протоколом пред`явлення фотознімків для впізнання в ході якого потерпілий ОСОБА_4 впізнав ОСОБА_7 , як особу яка разом з ОСОБА_10 його викрала та вимагала щоб пін продав власну квартиру; (т.1, а.с. 170-171 );

протоколом очної ставки між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 під час якого ОСОБА_4 підтвердив, що саме ОСОБА_7 та ОСОБА_10 викрали його та насильно змушували продати належну йому квартиру і гроші віддати їм. (т.1, а.с. 172-174 );

протоколом огляду місця події, який проводився 01.06.2010 року за адресою: АДРЕСА_9 відповідно до якого проводився огляд будинку в якому знаходиться кімната, де утримувався ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 29-35);

витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 31.03.2010 року;

договором про участь у фонді фінансування будівництва від 14 травня 2009 року

Висновком експерта за результатами проведеної судово будівельно-технічної експертизи від 04.10.2015 року №20-15 підтверджується, що дійсна вартість квартири АДРЕСА_2 станом на 24.02.2010 року становила 247515 грн.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що вина ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочинах доведена повністю. Дії підсудного кваліфіковані за ч.2 ст.146 КК України та за ч.3 ст.189 КК України. Таку кваліфікацію дій ОСОБА_7 суд вважає правильною.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд виходить з того, що він вчинив два злочини, один з яких відноситься до злочинів середньої тяжкості (ч. 2 ст. 146 КК), а інший до тяжких злочинів (ч. 3 ст. 189 КК ). При цьому, обставиною, яка обтяжує його покарання є вчинення злочину щодо особи похилого віку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 раніше не судимий, за місцем проживання зарекомендував себе позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Відповідно до медичного висновку начальника медичної частини БВК №119 від 13.02.2015 року ОСОБА_7 страждає на гіпертонічну хворобу І-ІІ ст., кризовий перебіг, неодноразово перебував на диспансерному обліку, отримував симптоматичне-спазмолітичне лікування. Згідно довідки від 17.04.2015 року Київського слідчого ізолятору ОСОБА_7 знаходиться під динамічним наглядом лікарів з діагнозом вегетоендокринна дисфункція на фоні віддалених наслідків закритої черепно-мозкової травми (від ДТП у 2010 році), а також ішемічна хвороба серця, гастрит, тощо.

ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненні злочинів та повністю відшкодував завдану потерпілому шкоду. Також, встановлено, що обвинувачений проживає однією сім`єю з ОСОБА_60 без реєстрації шлюбу і згідно рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 25 лютого 2013 року (т.2 а.с.231-233) на його утриманні перебувають двоє неповнолітніх синів: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . (т.2, а.с.231-233, а.с.263-264). Вказані обставини суд визнає такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів.
Крім того, на виконання вказівок суду касаційної інстанції, при призначенні покарання судом враховується думка потерпілого. Так, в судовому засіданні потерпілий вказав про те, що квартира АДРЕСА_2 повернута йому у власність, а майнова шкода в повному обсязі відшкодована обвинуваченим, у зв`язку із чим, він відмовився від пред`явленого цивільного позову. Посилаючись на те, що обвинувачений, перебуваючи чотири роки під вартою з моменту затримання фактично вже відбув покарання за вчинені злочини, з огляду на відшкодовану у повному обсязі майнову шкоду, потерпілий просив суд не позбавляти ОСОБА_7 волі та звільнити його з-під варти в залі судового засідання у зв`язку із відбутим покаранням. Правові позиції щодо застосування судами ст.. 69 КК України при призначенні покарання за тяжкі злочини та урахування при цьому думки потерпілого, викладені в Ухвалах ВССУ від 21.10.2015 року, від 17.03.2015 року.

Таким чином, у зв`язку із наявністю кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, з урахуванням особи винного, стану його здоров`я, ставлення обвинуваченого до наслідків вчиненого, приймаючи до уваги позицію потерпілого, на підставі ст. 69 КК України суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в ч. 3 ст. 189 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі з конфіскацією майна. За ч. 2 ст. 146 КК України слід призначити ОСОБА_7 покарання у виді трьох років позбавлення волі.

При призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів судом враховується наступне.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що ОСОБА_7 був затриманий у встановленому законом порядку 17.11.2011 року, а тому строк його попереднього ув`язнення станом на 26.11.2015 року становить чотири роки дев`ять днів.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.
Згідно ст. 73 КК України при заміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення строків покарання у днях.
В Постанові від 01.10.2015 року № 5-118кс15 Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого обчислення строків покарання у днях допускається при: 1) заміні покарання іншим; 2) складанні остаточного покарання за сукупністю злочинів і сукупністю вироків); 3) зарахуванні попереднього ув`язнення у порядку застосування частини п`ятої статті 72 КК. Як вказав Верховний Суд України, попереднє ув`язнення, відповідно до статті 1 Закону України від 30 червня 1993 року № 3352-XII «Про попереднє ув`язнення», є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. Зазначене дає підстави зробити висновок, що попереднє ув`язнення не є покаранням, оскільки особа перебуває в місцях ув`язнення ще до постановлення вироку в справі. Водночас зрозуміло, що фактично воно означає перебування особи в умовах ізоляції від суспільства і за характером обмежень, покладених на особу, фактично прирівнюється до позбавлення волі як виду покарання. Тому, відповідно до норм кримінального права, суди повинні обов`язково зараховувати попереднє ув`язнення у строк покарання, що призначається судом, а не враховувати цей строк, призначаючи покарання.

Отже, Верховний Суд України дійшов висновку, що суди повинні спершу призначити одне із видів основного покарання за нормою, яка передбачає відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, керуючись зальними засадами призначення покарання, а потім зарахувати строк попереднього ув`язнення. І лише зарахування строку попереднього ув`язнення у фактично призначене покарання для визначення його остаточного розміру може бути обчислено у днях.

Таким чином, з огляду на приписи ч. 5 ст. 72, 73 КК України, правовий висновок Верховного Суду України, приймаючи до уваги особу винного, стан його здоров`я, ступінь тяжкості вчинених злочинів, позицію потерпілого, попереднє ув`язнення обвинуваченого, на підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань суд вважає за необхідне остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки дев`ять днів з конфіскацією всього особистого майна.

Початок строку відбування покарання рахувати з 17.11.2011 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді взяття під варту - скасувати.

Зарахувати строк перебування ОСОБА_7 під вартою з 17.11.2011 року по 26.11.2015 року в строк відбуття покарання.

Звільнити ОСОБА_7 з- під варти в залі судового засідання у зв`язку із відбуттям покарання у виді позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_4 слід залишити без розгляду .

Речові докази та судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ч. 2 ст. 146 КК України та ч. 3 ст. 189 КК України, ст.. 321- 338 КПК 1960 року, суд:

у х в а л и в :
ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146 КК України, ч. 3 ст. 189 КК України та призначити йому покарання:

за ч. 2 ст. 146 КК України у виді трьох років позбавлення волі;

на підставі ст. 69 КК України призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією за ч. 3 ст. 189 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки дев`ять днів з конфіскацією всього особистого майна.

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі рахувати з 17.11.2011 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 у виді взяття під варту - скасувати.

Зарахувати строк перебування ОСОБА_7 під вартою з 17.11.2011 року по 26.11.2015 року в строк відбуття покарання у виді позбавлення волі.

Звільнити ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 з- під варти в залі судового засідання у зв`язку із відбуттям покарання у виді позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_4 - залишити без розгляду.

На вирок суду може бути подана апеляція до Апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом 15 діб з моменту проголошення вироку.

Суддя: ОСОБА_1