Справа № 576/576/13-к
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.13 Глухівський міськрайонний

суд Сумської області в складі: головуючого судді САПОНА О.В..

при секретарі Самойленко О.В.

з участю прокурора Матвієнка О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Глухові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, військовослужбовця відділу прикордонної служби «Сопич» Сумського прикордонного загону, одруженого, раніше не судимого, проживаючого: ІНФОРМАЦІЯ_4,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.419 КК України

ВСТАНОВИВ:

Органами досудового слідства ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що 20 липня 2012 року о 3 год. 56 хв., виконуючи обов'язки з охорони державного кордону в пункті пропуску «Бачівськ» в прикордонному наряді «Перевірка документів», тобто будучи особою яка входила до складу з охорони Державного кордону України, всупереч вимогам ст.ст.2,19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», ст.ст.2,9 Закону України «Про Державний кордон України», ст.2 Закону України «Про прикордонний контроль», та п.п.518-521 «Інструкції з організації оперативно-службової діяльності відділу прикордонної служби Державної прикордонної служби України» затв. наказом адміністрації ДПС України від 29.12.2009 року, при здійсненні перевірки документів у громадянина ОСОБА_2 не відреагував належним чином на наявність в базі даних ПТК АПК «Гарт 1-П» тимчасового обмеження вищеназваному громадянину у праві виїзду за кордон та необхідності вилучення у нього паспорту, що призвело до невиконання основних функцій, обов'язків та мети діяльності Державної прикордонної служби України та спричинило тяжкі наслідки у вигляді невиконання рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 11.05.2011 року та порушення Державного кордону України, чим було підірвано авторитет судової гілки влади та авторитет Державної прикордонної служби України.

Вказані дії ОСОБА_1 органом досудового слідства були кваліфіковані за ст.419 КК України, як порушення правил несення прикордонної служби особою, яка входить до складу наряду з охорони Державного кордону України, що спричинило тяжкі наслідки.

26 лютого 2013 року між підозрюваним ОСОБА_1 та старшим прокурором Сумської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_3, який затвердив обвинувальний акт по даному кримінальному провадженню, було укладено угоду про визнання винуватості. За умовами даної угоди сторони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинувачуваного ОСОБА_1 за ст.419 КК України, беззастережного визнання обвинувачуваним своєї винуватості у вчиненні цього правопорушення та щодо покарання, яке повинен понести обвинувачуваний за вчинений злочин. Так, згідно умов даної угоди сторони дійшли згоди, щоб обвинувачуваному ОСОБА_1 було призначене покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді 1 року службового обмеження для військовослужбовців з утриманням 10% заробітку на користь держави.

В судовому засіданні обвинувачуваний ОСОБА_1 та прокурор просять затвердити вищевказану угоду.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості суд виходить із наступного:

Відповідно до п.2 ч.1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні між прокурором та підозрюваним чи обвинувачуваним може бути укладена угода про визнання винуватості, а згідно з п.1 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд може затвердити таку угоду або відмовити в її затвердженні.

При цьому відповідно до ч.1 ст.474 КПК України суд повинен перевірити на відповідність її вимогам цього Кодексу та закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо:

1)умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та /або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація правопорушення;

2)умови угоди не відповідають інтересам суспільства;

3)умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;

4)існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не помирилися;

5)очевидна неможливість виконання обвинувачуваним взятих на себе за угодою зобовязань;

6)відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Суд вважає, що укладена угода не може бути затверджена, оскільки вона не відповідає вимогам КПК України та закону з наступних підстав:

Так, згідно обвинувального акта ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, який пов'язаний з неналежним виконанням останнім своїх службових обов'язків, що спричинило тяжкі наслідки. В той же час, за узгодженою між сторонами мірою покарання, обвинувачуваному ОСОБА_1 пропонується призначити покарання у вигляді службового обмеження тобто призначити покарання, яке за своїм характером означатиме, що обвинувачуваний залишатиметься на попередньому місці роботи, при своїй посаді, що за своєю суттю не відповідає вимогам закону та суспільному інтересу. Тобто при укладенні цієї угоди прокурором не враховані положення п.4 ч.1 ст.470 КПК України. Крім того, суд вважає, що при розслідуванні даного кримінального правопорушення також були порушені вимоги ст.471 КПК України, оскільки в кримінальному провадженні не зазначено ряд істотних обставин зокрема, сторони узгодили призначення обвинувачуваному покарання із застосуванням ст.69 КК України тобто призначити покарання більш м'яке ніж передбачено санкцією ст.419 КК України. Однак відповідно до вимог цієї ж статті, більш мяке покарання ніж передбачено законом, може бути призначене судом тільки за наявності кількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого. Але в угоді про визнання винуватості не вказано сукупність яких пом'якшуючих обставин дозволяє призначити ОСОБА_1 більш м'яке покарання.

Крім того, обвинувачуючи ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ст..419 КК України органами досудового слідства зазначено, що своїми діями ОСОБА_1 спричинив тяжкі наслідки у вигляді невиконання рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 11.05.2011 року та порушення Державного кордону України, чим було підірвано авторитет судової гілки влади та авторитет Державної прикордонної служби України. Однак в обвинувальному акті жодним чином не розкрито чим саме було підірвано авторитет судової гілки влади та авторитет ДПС України.

Та обставина, що внаслідок дій ОСОБА_1 за кордон виїхала особа, якій тимчасово було обмежено у праві такого виїзду, сама по собі ще жодним чином не свідчить про те, що від цього настали тяжкі наслідки. Так само, невиконання рішення суду, само по собі ще жодним чином не свідчить про те, що такими діями якось було принижено чи підірвано авторитет судової гілки влади, тим більше, якщо це трапилось через допущену недбалість тобто мало місце необережна форма вини.

Суд вважає, що при таких обставинах правова кваліфікація дій обвинувачуваного ОСОБА_1 за ст..419 КК України є вкрай сумнівною.

За таких обставин угода про визнання винуватості, яка була укладена 26 лютого 2012 року між підозрюваним ОСОБА_1 та прокурором не може бути затверджена, оскільки вона не відповідає вимогам КПК України та суперечить закону.

Керуючись ст.370-372, п.1 ч.3 ст.314 КПК України суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості яка була укладена 26 лютого 2013 року між обвинувачуваним ОСОБА_1 та старшим прокурором Сумської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_3 по кримінальному провадженню про обвинувачення ОСОБА_1 за ст.. 419 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя