Справа № 183/6323/15
№ 1-кп/183/750/15
В И Р О К
іменем України
26 жовтня 2015 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадженні № 0000745 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Орджонікідзе Дніпропетровської області, солдата військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), середньо - спеціальна освіта, одруженого, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:

З 30 серпня 2013 року солдат ОСОБА_4 проходить військову службу за контрактом на посаді механіка - водія розвідувального взводу 3 парашутно - десантного батальйону у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_3 .
За наведених обставин, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.
Відповідно до Закону України про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» ст. 1 Закону України «Про Оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
19 серпня 2015 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , самовільно залишив розташування військової частини без поважних причин в умовах особливого періоду, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_1 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.
16 вересня 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до розташування військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби.
Таким чином, 19 серпня 2015 року солдат ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 без поважних причин та незаконно перебував поза розташуванням військової частини, в умовах особливого періоду до 16 вересня 2015 року.
Дії солдата ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 показав, що обставини викладені в обвинувальному акті не оспорює та повністю визнає себе винним у тому, що 19.08.2015 року самовільно без відповідного дозволу залишив військову частину через те, що його сестрі, яка є інвалідом дитинства, необхідна була матеріальна допомога. До розташування військової частини НОМЕР_1 повернувся добровільно 19.08.2015 року. У скоєному щиро кається.
Суд вважає встановленою вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчинені ним самовільного залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, за ч. 4 ст. 407 КК України, на підставі наступних доказів, досліджених в судовому засіданні:
- заяви про явку з повинною, в якій ОСОБА_4 пояснив, що у нього є неповнолітня сестра ОСОБА_5 , 2002 року народження, яка тяжко хворіє (ревматоїдний артрит), є інвалідом і потребує щорічного обстеження, яке дуже дорого коштує. В його матері мінімальна заробітна плата, сестра отримує низьку пенсію по інвалідності, у зв`язку з чим ОСОБА_4 хотів допомогти сестрі коштами. З цією метою в серпні 2015 року він вирішив покинути розташування військової частини НОМЕР_1 з метою терміново заробити гроші, не пов`язані із заробітною платою у Збройних Силах України, які були необхідними на лікування сестри. В період часу з 19.08.2015 року по 16.09.2015 року він займався короткочасними підробітками. Також ОСОБА_4 пояснив, що якби не збіг тяжких обставин із браком коштів на лікування молодшої сестри, він би ніколи не вчинив даний проступок, оскільки прагне проходити служби у ЗСУ у зв`язку з чим і з`явився до органів прокуратури добровільно;
- доповідної записки начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 . Військовому прокурору Дніпропетровського гарнізону про те, що 19.08.2015 року самовільно залишив військову частину без зброї військовослужбовець військової служби за контрактом солдат ОСОБА_4 . На телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідає, місце знаходження не відоме;
- довідки № 1331/оч про самовільне залишення військової частини, обліковане у період з 00.00 20.08.2015 до 00.00 21.08.2015 оперативного чергового ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 про те, що 19.08.2015 року самовільно залишив військову частину без зброї військовослужбовець військової служби за контрактом солдат ОСОБА_4 ;
- доповідної ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 . Військовому прокурору Дніпропетровського гарнізону про те, що 15.09.2015 року до розташування військової частини самовільно прибув солдат ОСОБА_4 , який був відсутній на службі з 19.08.2015 року.
Суд, дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, яке прокурор підтримав в судовому засіданні, приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 є встановленою та доведеною, його дії належить кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, сукупність усіх обставин у справі.
Обставинами, які пом`якшують покарання суд, визнає з`явлення із зізнанням, щире каяття, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_4 своєї протиправної поведінки, визнання вини та готовністю підлягати кримінальній відповідальності.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Тому, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, враховуючи особу винного, а саме те, що ОСОБА_4 вину визнав повністю, за місцем проживання і служби характеризується позитивно, є учасником антитерористичної операції по забезпеченню її проведення, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, має три подяки і державні нагороди за «Зразкову службу», «Воїнську доблесть», «За взірцевість у військовій службі», що дає суду підстави для призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст.69 КК України, у виді двох років позбавлення волі, а також, виходячи з того, що суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, суд підставі ст. 75 КК України вважає за можливе звільнити його від відбування покарання з випробуванням, тривалістю один рік.

Призначаючи покарання як кару суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України, враховує, що призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України, з позбавленням волі на вказаний строк з випробуванням буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого і запобігання ним нових злочинів.
З цих же підстав суд не вбачає необхідності призначення ОСОБА_4 покарання в межах найбільшої санкції ч. 4 ст. 407 КК України.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 69 КК України та призначити йому покарання два роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на один рік.
Копію вироку вручити засудженому негайно.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області, через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 в той же строк з моменту вручення копії вироку.
Суддя ОСОБА_1