Справа № 183/4637/15
№ 1-кп/183/590/15
В И Р О К
іменем України
08 жовтня 2015 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4

в присутності обвинуваченого ОСОБА_5 ,

провівши в залі Новомосковського міськрайонного судовий розгляд у кримінальному провадженні № 0000575 відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Севастополь, громадянина України, розлученого, що має на утриманні неповнолітню дитину, в силу ст.89 КК України не судимого, солдата військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,-

в с т а н о в и в:
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_6 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду водія-електрика телефонного відділення 3 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, а у відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 20.01.2015 року, в Україні діє особливий період.

Солдат ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

Однак, 25 травня 2015 року солдат ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, умисно самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

16 червня 2015 року солдат ОСОБА_6 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України визнав у повному обсязі та показав, що в лютому 2015 року він був призваний на військову службу добровольцем, на початку березня він був направлений до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується на території АДРЕСА_2 та призначений на посаду водія-електрика телефонного відділення. То того, як він був мобілізований на військову службу, його неповнолітній дочці, яка після розірвання шлюбу з дружиною залишилася проживати з ним, було пред`явлене обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 296 КК України, в зв`язку з чим він був визнаний законним представником неповнолітньої обвинуваченої. Судовий розгляд зазначеного кримінального провадження проводився у Володарсько-Волинському районному суді Житомирської області, однак в зв`язку з його мобілізацією він не міг виконувати свої обов`язки, пов`язані з представництвом інтересів неповнолітньої обвинуваченої, тому в березні 2015 року судом в якості законного представника неповнолітньої судом було залучено його матір ОСОБА_7 . 25 травня 2015 року йому та ще декільком солдатам військової частини НОМЕР_1 було надано звільнення для того, щоб придбати всі необхідні речі і бути готовим для відправлення в зону антитерористичної операції на території Донецької області, тому він поїхав в м.Дніпропетровськ, де придбав за власні кошти все необхідне обмундирування. Перебуваючи в м.Дніпропетровську, 25 травня 2015 року йому зателефонувала дочка та повідомила, що в цей день знову не відбулося судове засідання в Володарсько-Волинському суді Житомирської області, оскільки його матір ОСОБА_7 потрапила в лікарню з діагнозом атеросклеротична хвороба серця. Почувши таку звістку від дочки, яка сама залишилася в такій ситуації, він взяв квитки до Житомиру та терміново від`їхав додому, не повідомивши командування військової частини про вказані обставини. В період з 27 травня 2015 року по 16 червня 2015 року він здійснював догляд за своєю матір`ю, яка була прикута до ліжка, в цей же час було закрите кримінальне провадження відносно його неповнолітньої дочки. Одразу після завершення всіх цих подій він повернувся до військової частини, повідомив про обставини, при яких ним було залишено військову частину. Таким чином, обвинувачений визнав себе винним в тому, що самовільно залишив військову частину в умовах особливого періоду, однак в той час він змушений був стати перед тяжким для себе вибором.

На підтвердження встановлених в судовому засіданні обставин, судом були досліджені наступні докази:

-показання в судовому засіданні свідка ОСОБА_8 , який працює психологом у військовій частині НОМЕР_1 , та який проводив службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_6 . Останній надав показання про те, що йому було доручено проводити зазначене службове розслідування, після завершення якого командування військової частини прийняло рішення передати матеріали службового розслідування для вирішення питання про притягнення до кримінальної відповідальності солдата ОСОБА_6 . При цьому свідок надав позитивну характеристику солдату ОСОБА_5 , і пояснив, що на момент порушення кримінального провадження про цього солдата ще не були відомі всі відомості, які б об`єктивно його характеризували;

а також матеріали кримінального провадження, а саме:

-наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 25.06.2015 року № 1835 (а.к.п. 30-31), у відповідності до якого матеріали службового розслідування було направлено до військового прокурора Дніпропетровського гарнізону для прийняття відповідного правового рішення;

-акт службового розслідування від 22.06.2015 року (а.к.п 32-33), яке було проведено відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 1601 від 04.06.2015 року (а.к.п. 34);

-акт про повернення військовослужбовця до військової частини (а.к.п. 40);

-а також матеріали, що підтверджують статус військовослужбовця: витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.03.2015 року № 65 про зарахування солдата ОСОБА_6 до списків особового складу частини (а.к.п. 35); копія військового квитка на ім`я ОСОБА_6 (а.к.п. 35-38).

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

При призначенні покарання ОСОБА_6 суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, у відповідності до ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості, на утриманні має неповнолітню дитину. При цьому суду надана негативна характеристика безпосереднім начальником солдата ОСОБА_6 (а.с. 39), однак суд бере до уваги показання свідка ОСОБА_8 про те, що така характеристика була надана в той час, коли обвинувачений не тривалий час проходив військову службу, тому на даний момент його ставлення до служби та до виконання службових обов`язків дають суду підстави взяти до уваги позитивну характеристику свідка, який безпосередньо приймав участь у проведенні службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини військовослужбовцем.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання визнаються щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин. До таких обставин суд відносить тяжку хворобу матері обвинуваченого - ОСОБА_7 , яка, будучи визнаною законним представником неповнолітньої обвинуваченої дочки ОСОБА_6 , за станом здоров`я не змогла виконати всі необхідні дії, пов`язані з наданням необхідної допомоги дитині, яка фактично на той момент залишилася без батьківського піклування.

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини з самого початку досудового розслідування, добровільним та самостійним поверненням до військової частини, бажанням виправити ситуацію та продовжувати військову службу, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

У відповідності до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, реальне позбавлення волі обвинуваченого на певний термін буде достатнім для його виправлення, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.4 ст. 407 КК України.

Між тим, з урахуванням характеру скоєного злочину та його наслідків, з урахуванням обставин, при яких сталося самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, який проходить військову службу в особливий період, що діє на території України, з урахуванням особи винного, його ставлення до скоєного та реального усвідомлення про наслідки скоєного кримінального правопорушення, суд дійшов до переконання, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання у виді позбавленні волі, ОСОБА_6 , у відповідності до вимог ст. 75 КК України, може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_6 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_6 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

У відповідності до ч.2 ст. 76 КК України контроль за поведінкою засудженого військовослужбовця ОСОБА_6 покласти на командира військової частини НОМЕР_1 .

Копію вироку вручити засудженому негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1