Справа № 159/904/15-к Провадження №11-кп/773/450/15 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.121 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 листопада 2015 року місто Луцьк
Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6

потерпілого - ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2015 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , несудимого, неодруженого, інваліда першої групи визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та виправдано за ч.1 ст.366 КК України за недоведеністю вини у скоєнні кримінального правопорушення.

Міру запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання скасовано.

Вирішено долю речових доказів.

ВСТАНОВИВ:
Органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у тому, що він 11 грудня 2014 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в одній з кімнат у власному будинку АДРЕСА_1 під час конфлікту з ОСОБА_7 , який раптово виник на грунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи значення і суспільно небезпечний характер власних дій, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень останньому, умисно повалив ОСОБА_7 на підлогу та наніс декілька ударів кулаком в обличчя і ліктем по тулубу потерпілого. У подальшому ОСОБА_9 , продовжуючи свої злочинні дії, направлені на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , коли останній сидів на стільчику, підповз до потерпілого та наніс удар кулаком по тулубу, після чого повторно повалив його на підлогу і наніс ще декілька ударів кулаком та ліктем правої руки по обличчю та тулубу. В результаті вказаних дій ОСОБА_9 заподіяв ОСОБА_7 тілесні ушкодження у виді синця правого ока, яке за ступенем тяжкості відносно живої особи відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, а також травматичного розриву сечового міхура з гемоперитонеумом і розвитком геморагічного шоку, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, та від яких потерпілий ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В апеляційній скарзі прокурор вказує, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених в ньому, фактичним обставинам справи, істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, неповнотою судового розгляду.

Приймаючи рішення про недоведеність вини ОСОБА_9 в умисному заподіянні ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень суд не вирішив питання в частині наявності вини ОСОБА_9 за обвинуваченням в умисному спричиненні потерпілому синця лівого ока, який за ступенем тяжкості відносно живої особи відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд порушив норми ст.ст.337, 368, 373 КПК України та виправдав ОСОБА_9 і у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Судом не досліджено і залишено поза увагою той факт, що свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та інші, а також сам обвинувачений в судовому засіданні показали, що коли ОСОБА_9 звалив з ніг ОСОБА_7 , останній впав обличчям до стелі, при цьому обвинувачений знаходився в його ногах та ліз до обличчя, наносячи по тілу потерпілого удари. Чи наносив ОСОБА_9 в цей момент удари в живіт свідки не бачили, однак зазначили, що коли обвинувачений підліз до обличчя ОСОБА_7 , останній різко обернувся на правий бік та згорнувся. Дана обставина, як вважає апелянт, свідчить про біль в нижній частині живота та про нанесення ОСОБА_9 ударів саме в живіт.

В судових дебатах ОСОБА_9 вину визнав, пояснивши, що наносив удари потерпілому в нижню частину живота.

Прокурор вказує, що показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та обвинуваченого, викладені у вироку, не відповідають звукозапису судового засідання.

Як одну з підстав виправдання ОСОБА_9 за ч.2 ст.121 КК України суд навів відсутність доказів на підтвердження місця перебування ОСОБА_7 в період з 22 год. 11.12.2014 року до 13.12.2014(часу смерті). Водночас з метою з`ясування даної обставини прокурором в судовому засіданні заявлялося клопотання про виклик і допит свідка ОСОБА_14 , яка могла пояснити, де перебував потерпілий у даний проміжок часу. Однак судом у задоволенні даного клопотання відмовлено, що свідчить про неповноту та передчасність висновків суду. А тому прокурор прохає викликати в судове засідання свідка ОСОБА_14 для допиту і з`ясування вказаних обставин.

В апеляції ставиться питання про скасування вироку, ухвалення нового, визнання ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначення йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням і з встановленням трирічного іспитового терміну.

Заслухавши доповідача, який виклав обставини кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав, обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_7 , які апеляційну скаргу не визнали, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Ковельський міськрайонний суд не вирішив питання в частині наявності вини ОСОБА_9 за обвинуваченням в умисному спричиненні потерпілому легких тілесних ушкоджень колегія суддів до уваги не приймає з таких підстав.

Згідно ст.477 КПК України кримінальне правопорушення, передбачене ст.125 КК України, віднесено до категорії приватного обвинувачення і може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого.

Оскільки така заява відсутня, суд першої інстанції, приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_9 у заподіянні ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, не вправі був визнавати обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі.

Зазначення в апеляційній скарзі про те, що як встановлено судом, після нанесення ОСОБА_9 ударів ОСОБА_7 останній «різко обернувся на правий бік та згорнувся» свідчить про біль в нижній частині живота і про нанесення ОСОБА_9 ударів саме в живіт, на думку колегії суддів, є необгрунтованим і надуманим.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та обвинуваченого, викладені у вироку, не відповідають звукозапису судового засідання є також надуманим і не відповідає дійсності.

Клопотання апелянта про виклик в судове засідання і допит в якості свідка ОСОБА_14 матір виправданого ОСОБА_9 задоволенню не підлягає, оскільки в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції даний свідок, скориставшись своїм правом, передбаченим ст.63 Конституції України, відмовилася від дачі показань щодо свого сина.

Вирок Ковельського міськрайонного суду, яким ОСОБА_9 виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, є законним і обґрунтованим. Підстав для його скасування з наведених в апеляційній скарзі прокурора мотивів немає.

Керуючись ст.404, 407, КПК України, апеляційний суд Волинської області,-

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2015 року відносно ОСОБА_9 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді