У Х В А Л А

25 січня 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2., розглянувши заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2015 року щодо нього Верховним Судом України,

в с т а н о в и л а:

Ржищівський міський суд Київської області вироком від 5 листопада 2014 року засудив ОСОБА_1 за частиною четвертою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади на строк три роки та з конфіскацією майна, яке є його власністю, без спеціальної конфіскації.

Відповідно до статті 54 КК позбавлено ОСОБА_1 13 рангу державного службовця.

Апеляційний суд Київської області ухвалою від 28 січня 2015 року зазначений вирок залишив без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 вересня 2015 року вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_1 залишив без зміни.

У заяві засуджений ОСОБА_1 порушує питання про перегляд ухвали суду касаційної інстанції щодо нього, просить її скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Як на підставу для перегляду посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. При цьому на обґрунтування зазначеної підстави наводить доводи щодо неоднакового правозастосування норм статті 86 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) стосовно допустимості доказів. Для порівняння додає до заяви ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2014 року, 4 листопада 2014 року, 16 грудня 2014 року, 15 січня 2015 року, 24 березня 2015 року та 9 квітня 2015 року. Також у заяві засуджений ОСОБА_1 стверджує, що судове слідство у кримінальній справі щодо нього проведено неповно і однобічно, ряд доказів, на яких ґрунтується висновок суду про його винуватість, отримано з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а дії кваліфіковано неправильно. Крім того, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, заявник зазначає про недотримання щодо нього принципу презумпції невинуватості та порушення його права на справедливий суд, що призвели до його незаконного засудження за злочин, якого він не вчиняв.

Разом із заявою про перегляд судового рішення Верховним Судом України засуджений ОСОБА_1 надіслав клопотання про поновлення строку для її подання. На обґрунтування поважності причин пропуску строку зазначає, що, перебуваючи під вартою та будучи юридично необізнаним, пізно отримав копію оскаржуваної ухвали касаційного суду та можливість ознайомитися з матеріалами кримінальної справи, через що не встиг своєчасно підготувати заяву та подати її у визначений законом строк.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 21 січня 2016 року засудженому ОСОБА_1 поновлено строк для подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 вересня 2015 року щодо нього Верховним Судом України.

Однак, заяву подано без додержання ряду вимог статей 448 і 449 КПК.

Так, відповідно до вимог статті 448 КПК у заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України серед іншого зазначаються обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, передбачених статтею 445 цього Кодексу, та вимоги особи, яка подає заяву. До заяви додаються копії відповідних судових рішень на підтвердження указаних підстав (стаття 449 КПК).

Як убачається зі змісту заяви засудженого ОСОБА_1, як на підставу для перегляду судового рішення суду касаційної інстанції щодо нього він посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 3 КПК закон України про кримінальну відповідальність - законодавчі акти України, які встановлюють кримінальну відповідальність (Кримінальний кодекс України та закон України про кримінальні проступки).

У своїй заяві засуджений ОСОБА_1 не зазначає конкретної норми або норм права, передбачених відповідними статтями закону України про кримінальну відповідальність, які, на його думку, неоднаково застосовані судом касаційної інстанції при розгляді кримінальної справи щодо нього та інших кримінальних справ, не наводить доводів на користь подібності правовідносин, не конкретизує, у чому полягає неоднакове правозастосування касаційного суду, не долучає до заяви відповідні судові рішення касаційного суду для порівняння. Доводи заявника у цій частини зводяться до неповноти і неправильності встановлення фактичних обставин справи, необґрунтованості засудження та незгоди з кримінально-правовою оцінкою його дій судом за частиною четвертою статті 368 КК. Проте сама по собі перевірка Верховним Судом України доводів такого змісту поза межами його законодавчо визначених повноважень щодо перегляду судових рішень у кримінальних справах у порядку, передбаченому главою 33 КПК, є недопустимою.

У той же час ОСОБА_1 вказує на неоднакове застосування судом касаційної інстанції статті 86 КПК щодо оцінки доказів з точки зору їх допустимості. Норма про допустимість доказів, передбачена частиною першою статті 86 КПК, пов'язує визнання доказів допустимими з порядком їх отримання (законність джерела, законність способу отримання, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих (розшукових) і негласних (розшукових) дій, наявність відповідних повноважень у суб'єкта проведення процесуальної дії з отримання доказів). У заяві не наведено належного обґрунтування неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, з точки зору порядку отримання доказів. До того ж, на підтвердження зазначеної підстави заявником додано до заяви копії судових рішень суду касаційної інстанції, які не містять вказівки на джерело їх походження, тоді як такі копії мають бути отримані з офіційного джерела.

Долучені до заяви копії вироку місцевого суду, ухвали апеляційного суду та ухвали суду касаційної інстанції щодо ОСОБА_1 не завірені належним чином як це передбачено пунктом 13.7 Інструкції з діловодства в місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 17 грудня 2013 року № 173.

Висловлені у заяві вимоги мають суперечливий зміст. Так, порушуючи питання про направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_1 не вимагає скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду щодо нього, а просить скасувати лише ухвалу суду касаційної інстанції.

Зазначені недоліки, встановлені при перевірці відповідності заяви вимогам КПК, перешкоджають вирішенню питання про допуск справи до провадження.

На підставі наведеного, керуючись статтею 450 Кримінального процесуального кодексу України,

у х в а л и л а:

про недоліки заяви повідомити засудженого ОСОБА_1 та надати йому строк для їх усунення до 26 лютого 2016 року.

Роз'яснити, що у разі, якщо зазначені в ухвалі недоліки заяви не буде усунуто в установлений строк, заяву буде повернуто заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2