В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13.01.2016 Справа №607/1845/15-к

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарях с/з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тернополі матеріали кримінального провадження № 0003053 від 20 листопада 2014 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Підволочиськ, Тернопільської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, приватного підприємця, голови відокремленого підрозділу громадської організації «Всеукраїнський громадський підрозділ по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією», зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 ,в силу ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 146, ч. 2 ст. 171, ч. 1 ст. 182 КК України, за участю сторін кримінального провадження: прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_4 ,-

ВСТАНОВИВ:

Органами досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що 20 листопада 2014 року о 16 год. 10 хв. ОСОБА_4 зустрівся із ОСОБА_7 поблизу радіостанції «Ух радіо», що по вул. Руській, 52 в м. Тернополі та запросив ОСОБА_7 в приміщення офісу відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться по АДРЕСА_2 , на що останній погодився. 20 листопада 2014 року у ОСОБА_4 , який перебував в приміщенні офісу відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації «Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією», що знаходиться по вул. Старий Ринок, 2/2 в м. Тернополі, виник злочинний умисел, спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 20 листопада 2014 року, близько 16 год. 55 хв., перебуваючи в приміщенні офісу відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації «Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією», що знаходиться по вул. Старий Ринок, 2/2 в м. Тернополі, здійснював розмову із ОСОБА_7 , під час якої останній хотів вийти із приміщення офісу, однак ОСОБА_4 , із метою незаконного позбавлення волі ОСОБА_7 став при виході із приміщення офісу та не дозволив ОСОБА_7 залишити вказане приміщення офісу, чим примусив ОСОБА_7 залишитися у приміщенні, позбавивши його можливості вільного пересування, чим обмежив надані йому Конституцією України права на повагу до волі, а також права на свободу в частині вільного пересування особи. Внаслідок протиправної діяльності ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , у період із 16 год. 55 хв. до 17 год. 55 хв. 20 листопада 2014 року незаконно утримувався у місці, в якому він не бажав перебувати, а саме в приміщенні офісу відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться на вул. Старий Ринок, 2/2 в м. Тернополі.

Таким чином, слідчий за погодженням із процесуальним керівником в даному кримінальному провадженні прокурором прокуратури м. Тернополя, дійшли висновку, що ОСОБА_4 своїми умисними діями вчинив злочин, передбачений ч.1 ст. 146 КК України, тобто незаконне позбавлення волі.

Крім цього, у невстановлений слідством час, після опублікування 18 листопада 2014 року журналістом ОСОБА_7 статті під назвою «Міліція, гроші та підроблений підпис. В Тернополі одеська ГО збирає гроші для АТО (документи)», яка містила критику діяльності відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації «Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією» та голови вказаної організації, у ОСОБА_4 винник злочинний умисел, направлений на переслідування журналіста ОСОБА_7 за виконання ним професійних обов`язків журналіста. Реалізовуючи свій злочинний умисел, 20 листопада 2014 року, близько 16 год. 55 хв., ОСОБА_4 , утримуючи ОСОБА_7 шляхом обмеження права на вільне пересування останнього, позбавивши його можливості покинути приміщення офісу відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації «Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією», що знаходиться по вул. Старий Ринок, 2/2 в м. Тернополі, достовірно знаючи, що ОСОБА_7 , є журналістом та маючи на меті переслідувати останнього за виконання ним своїх професійних обов`язків, а саме за публікацію статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 збирає гроші для АТО (документи)» почав висловлювати своє незадоволення щодо публікації вищевказаної статті. Також ОСОБА_4 почав вчиняти психічний вплив на ОСОБА_7 шляхом залякування та висловлення погроз про можливе вчинення фізичної розправи відносно ОСОБА_7 за публікацію вищевказаної статті. В результаті злочинної діяльності ОСОБА_4 було порушено конституційне право ОСОБА_7 на встановлений порядок здійснення законної професійної діяльності журналістів, який забезпечує конституційне право громадян на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Таким чином, слідчий за погодженням із процесуальним керівником в даному кримінальному провадженні прокурором прокуратури м. Тернополя, дійшли висновку, що ОСОБА_4 своїми умисними діями вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 171 КК України, тобто переслідування журналіста за виконання професійних обов`язків.

Також, у невстановлений слідством час, після опублікування 18 листопада 2014 року журналістом ОСОБА_7 статті під назвою «Міліція, гроші та підроблений підпис. В Тернополі одеська ГО збирає гроші для АТО (документи)», яка критикувала роботу відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації «Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією» головою якої являється ОСОБА_4 , в останнього виник злочинний умисел, направлений на незаконне збирання конфіденційної інформації про особу ОСОБА_7 , з метою подальшого його переслідування, як журналіста. Реалізовуючи свій злочинний умисел, 20 листопада 2014 року, близько 16 год. 55 хв., перебуваючи в приміщенні офісу відокремленого підрозділу всеукраїнської громадської організації «Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією», що знаходиться по вул. Старий Ринок, 2/2 в м. Тернополі, під час незаконного позбавлення волі ОСОБА_7 , в ході утримування останнього в приміщенні вказаного офісу, ОСОБА_4 , в порушення ст. 32 Конституції України, не будучи уповноваженим суб`єктом на отримання конфіденційної інформації про приватне життя іншої особи, вимагаючи пред`явити документи, що посвідчують особу, з метою подальшого використання отриманої інформації в особистих цілях, шляхом вчинення психологічного тиску на ОСОБА_7 отримав від останнього інформацію, яка відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію» являється конфіденційною, а саме: про повне ім`я, дату народження, адресу місця реєстрації та проживання потерпілого ОСОБА_7 , які він на той час бажав зберегти з таємниці. В результаті злочинної діяльності ОСОБА_4 було порушено суспільні відносини, що забезпечують недоторканність приватного життя особи, а також порушені закріплені законодавством права потерпілого ОСОБА_7 на особисту таємницю.

Таким чином, слідчий за погодженням із процесуальним керівником в даному кримінальному провадженні прокурором прокуратури м. Тернополя, дійшли висновку, що ОСОБА_4 своїми умисними діями вчинив злочин, передбачений ч.1 ст. 182 КК України, тобто незаконне збирання конфіденційної інформації про особу.

Однак, суд, після з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження та перевірки їх доказами, приходить до висновку, що обвинуваченого ОСОБА_4 необхідно виправдати з наступних мотивів.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч.1 ст. 146, ч. 2 ст. 171, ч. 1 ст. 182 КК України не визнав та суду показав, що приблизно в 2007 2008 роках була заснована громадська організація «Всеукраїнський громадський підрозділ по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією». Він є керівником відокремленого підрозділу цієї громадської організації. До нього зателефонував ОСОБА_7 та сказав, що він журналіст Інтернет газети і хоче взяти в нього інтерв`ю, на що він погодився. При першій їх зустрічі ОСОБА_7 жодних документів, які б вказували, що він є журналістом йому не показував та не представлявся. У них відбулася бесіда, яку ОСОБА_7 записував на диктофон, і після якої з`явилася стаття «Міліція, гроші та підроблений підпис. В Тернополі одеська ГО збирає гроші для АТО (документи)». Обставини, які були описані в цій статті не співпадали із тією інформацією, яка була отримана ОСОБА_7 під час їхнього спілкування, у зв`язку з чим він ( ОСОБА_4 ) хотів з`ясувати з якою метою потерпілий перекрутив його слова. В мережі Інтернет ОСОБА_9 знайшла сайт Інтернет газети «Доба», на якому був зазначений телефон її редактора ОСОБА_10 і він перетелефонував на вказаний номер та домовився про зустріч на УХ-радіо. Однак на вказану зустріч прийшов ОСОБА_7 і вони почали розмовляти. Вказану розмову він ( ОСОБА_4 ) записував на диктофон. Під час розмови із ОСОБА_7 , яка відбувалася дорогою від УХ-радіо до офісу Комітету, вони обговорювали написану потерпілим статтю та він ( ОСОБА_4 ) запропонував ОСОБА_7 зайти в офіс Комітету, який знаходиться на вул. Руській в м. Тернополі, щоб показати йому документи, які стосуються діяльності громадської організації «Всеукраїнський громадський підрозділ по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією» та з`ясувати адресу, яку необхідно вказати у позовній заяві про захист честі та гідності. В приміщенні офісу Комітету між ним та ОСОБА_7 продовжилася розмова щодо опублікованої ним статті, під час якої він ( ОСОБА_4 ) запитав у потерпілого, чи має він документ, який би підтверджував, що він є дійсно журналістом, на що ОСОБА_7 показав йому посвідчення, яке не містило ні фотографії, ні печатки, ні підпису керівника. У зв`язку з цим, а також для з`ясування адреси його проживання, яка була необхідна для звернення до суду, оскільки ОСОБА_7 постійно наголошував, що позовну заяву слід писати на нього, він ( ОСОБА_4 ) попросив потерпілого пред`явити документ, який посвідчує його особу, однак ОСОБА_7 відмовився, тому він зателефонував працівнику правоохоронних органів ОСОБА_11 , щоб він встановив його особу. Після приходу працівників правоохоронних органів ОСОБА_7 повідомив їм, що його незаконно затримали та залишив приміщення офісу разом з ними. За час перебування ОСОБА_7 в приміщенні офісу Комітету він ( ОСОБА_4 ) жодного примусу до потерпілого не застосовував, а лише намагався з`ясувати адресу, яка необхідна, щоб зазначити її в позовній заяві. Двері в приміщення офісу були незамкнуті і він не перешкоджав потерпілому залишити кабінет, оскільки він (потерпілий) сидів на дивані, який знаходиться біля вхідних дверей в кабінет. Вся розмова із потерпілим записувалася на диктофон та частково, з моменту, коли ОСОБА_7 почав викликати міліцію, на відеокамеру, записи, з яких, ним ( ОСОБА_4 ) одразу ж були надані правоохоронним органам.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого (ч. 1 ст. 92 КПК України).

Згідно ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В якості доказів, якими підтверджується винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, стороною обвинувачення наведено наступне.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 надав суду наступні покази. 20 листопада 2014 року, приблизно о 15 год. 45 хв., до нього зателефонувала головний редактор Інтернет газети «Доба» ОСОБА_10 , з якою у нього є усні домовленості про те, що він виконує обов`язки журналіста вказаної газети та повідомила, що їй на мобільний телефон зателефонувала людина, яка не назвалася, однак вона зрозуміла, що це ОСОБА_4 , та наполегливо хотіла зустрітися з нею з приводу опублікованої 18 листопада 2014 року його статті «Міліція, гроті та підроблений підпис. В Тернополі одеська ГО збирає гроші для АТО (документи)». Враховуючи, що це було його розслідування і він перебував неподалік від УХ-радіо, він вважав, що ОСОБА_4 має з`ясовувати відносини саме з ним і тому він підійшов до УХ-радіо, що знаходиться по вул. Руська в м. Тернополі, куди також підійшов ОСОБА_4 . Спочатку обвинувачений телефонував на домофон, розташований в приміщення УХ-радіо, з метою зустрітися із ОСОБА_10 , однак не називався хто він, і його у вказане приміщення не впустили. Після цього, враховуючи, що йому потрібно було на автобусну зупинку, він вирішив пройтися із ОСОБА_4 та порозмовляти. Під час розмови обвинувачений поводив себе зверхньо, намагався тиснути на нього, щоб він сказав, хто замовив його статтю, однак вказані твердження є невірними. Також ОСОБА_4 намагався психологічно тиснути на нього, щоб з`ясувати хто він такий, його адресу, хто така ОСОБА_10 . На перехресті із вул. Й. Сліпого, він повідомив обвинуваченого, що їм потрібно розійтися, оскільки у нього свої справи, на що ОСОБА_4 , поплескавши його по плечі сказав, що він нікуди не піде, оскільки йому слід повідомити ще деяку інформацію. Знаючи характеристику та минуле обвинуваченого він боявся вчинення з його сторони будь-яких протиправних дій, з метою уникнення будь-якої загрози іншим працівникам Інтернет-газети «Доба», він вирішив піти з ОСОБА_4 . Коли вони зайшли в офіс, який знаходиться в готелі Тернопіль, в якому перебувала ОСОБА_9 , він сів на дивані. Під час розмови, яка відбувалася в приміщенні офісу, ОСОБА_4 запитував його, чи давно його не били, чи не було у нього лице фіолетове. Ці слова та тон, з яким обвинувачений говорив їх, він сприйняв як погрози своєму життю та здоров`ю. Також ОСОБА_4 вимагав показати документи, на що він ( ОСОБА_7 ) показав йому своє посвідчення, з яким ОСОБА_9 його сфотографувала. Під час розмови він один раз піднявся з дивану та сказав, що має намір вийти, однак ОСОБА_4 зробив крок в сторону дверей, давши йому зрозуміти, що він з кабінету не вийде, оскільки може бути застосована фізична сила. Враховуючи це він зателефонував на номер «102» та повідомив, що його незаконно затримав ОСОБА_4 . На його виклик прибули працівники міліції, з якими він покинув приміщення офісу ОСОБА_4 . Він вважає, що через критику ОСОБА_4 , останній намагався дізнатися його персональні дані а саме адресу його проживання, а також контакти працівників Інтернет-газети «Доба». Вказану інформацію він надавати не бажав. Фізичного примусу до нього обвинувачений не застосовував, однак натякав на фізичну розправу та чинив психологічний тиск. При виході із приміщення офісу, недаючи можливості йому вийти, обвинувачений не ставав. Під час перебування в приміщенні офісу до нього (потерпілого) телефонувала ОСОБА_12 , він телефонував до ОСОБА_13 , яким повідомляв про місце свого перебування та обставини, за яких він туди потрапив.

Крім потерпілого ОСОБА_7 , в судовому засіданні були допитані наступні свідки сторони обвинувачення.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду показав, що 20 листопада 2014 року перебував в складі оперативно-чергової групи, та о 17 год. 20 хв. прибув разом із дільничним інспектором за викликом ОСОБА_7 по факту його незаконного утримання за адресою АДРЕСА_2 . Перешкод для входження у вказане приміщення не було, усі двері були відкритими. Слідів боротьби у приміщенні та на потерпілому не було. У момент входу до кабінету, ОСОБА_4 перебував по середині нього, ОСОБА_7 сидів на дивані, ОСОБА_9 працювала за комп`ютером. При розмові із ОСОБА_7 , останній був схвильований і на його думку переляканий. Обвинувачений ОСОБА_4 поводив себе спокійно та говорив, що запросив потерпілого до себе в кабінет та тиску з метою його утримання не застосовував. В подальшому ним було проведено огляд місця події.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 суду показав, що 20 листопада 2014 року до нього зателефонував оперативний черговий і повідомив про виклик ОСОБА_7 і за вказівкою якого прибув за адресою вказаною ним. Прибувши до вказаного приміщення, двері у яке були відкритими побачив сидячого з правої сторони від дверей на дивані потерпілого ОСОБА_7 , навпроти якого сидів ОСОБА_4 та невідома жінка. При розмові із ОСОБА_7 , останній будучи схвильованим, повідомив, що зателефонував на номер «102», оскільки його незаконно утримують у приміщенні та чинять тиск. В свою чергу, обвинувачений ОСОБА_4 був спокійним.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 суду показав, що чергував у складі оперативно-чергової групі і на номер «102» поступило повідомлення. Приїхавши на місце, по вказівці ОСОБА_15 він забезпечував громадський порядок. Першими до приміщення зайшли ОСОБА_15 та ОСОБА_14 . Перебуваючи в приміщенні вказаного офісу, слідів застосування насильства не бачив, ОСОБА_7 був спокійним.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду показав, що 20 листопада 2014 року перебував на роботі, подзвонив телефон особа, представившись ОСОБА_4 , просив надати дільничного інспектора для встановлення особи невідомого чоловіка, однак оперативний черговий чергової частини сказав, що вже поступив виклик на номер «102».

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 суду показала, що із ОСОБА_4 перебуває в робочих відносинах, їхні офіси знаходяться по сусідству. По обставинах провадження повідомити нічого не може, оскільки нічого не бачила, однак на наступний день, 21 листопада 2014 року, до неї приходив слідчий та опитав її, однак жодних протоколів вона не підписувала.

Спираючись на показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , суд приходить до висновку, що такими показами, стороною обвинувачення не здобуто та не надано суду доказів, які б підтверджували винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, які йому інкримінуються, оскільки ці свідки не були очевидцями подій, які відбувалися у приміщенні офісу по вул. Ст. Ринок, 2/2 в м. Тернополі та по дорозі до нього та не повідомили суду відомостей, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню під час даного кримінального провадження, а їх думка, щодо внутрішнього стану потерпілого є суб`єктивною.

Також, як докази вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 146, ч.2 ст. 171, ч.1 ст. 182 КК України, прокурор під час судового розгляду зазначає дані картки первинного обліку інформації, яка надійшла по телефону від 20 листопада 2014 року, протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20 листопада 2014 року, протоколу огляду місця події від 20 листопада 2014 року та протоколу огляду предметів від 25 листопада 2014 року, а саме диску із відеозаписом з камери, на якому наявна інформація спілкування ОСОБА_4 із ОСОБА_7 , наданих на підставі заяви ОСОБА_4 від 20 листопада 2014 року.

Однак, вказані документи не можуть слугувати доказами винуватості ОСОБА_4 , оскільки вони не вказують на доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні злочинів за ч.1 ст. 146, ч.2 ст. 171, ч.1 ст. 182 КК України, через те, що не містять жодних даних, які б вказували на незаконне позбавлення волі ОСОБА_7 , переслідування журналіста за виконання професійних обов`язків, незаконне збирання конфіденційної інформації про особу та не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для даного кримінального провадження. А в протоколі огляду предметів від 25 листопада 2014 року наданих на підставі заяви ОСОБА_4 від 20 листопада 2014 року, а саме відеозаписів з камери, на якому наявна інформація спілкування ОСОБА_4 із ОСОБА_7 , навпаки містяться дані, що підтверджують покази сторони захисту, щодо невинуватості ОСОБА_4 .

Крім цього, докази, що долучені прокурором, а саме лист-відповідь начальника СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_18 №23814 від 27 листопада 2014 року, копія листа начальника Управління реєстрації громадських формувань, друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств ОСОБА_19 №1544/19-14-10 від 14 жовтня 2014 року, копія наказу голови державної реєстраційної служби України №604 від 06 жовтня 2014 року, копія правового висновку щодо відповідності ЗУ «Про громадські об`єднання» документів, поданих для підтвердження всеукраїнського статусу ГО «Всеукраїнський громадський підрозділ по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією» від 03 жовтня 2014 року, рішення правління №2 від 03 червня 2014 року ГО «Всеукраїнський громадський підрозділ по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією», копія статуту ГО «Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією», копія статуту ГО «Всеукраїнський громадський підрозділ по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією», копія угоди про партнерство та співробітництво від 18 червня 2014 року, копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, копія положення про відокремлений підрозділ громадської організації (комітет по боротьбі з організованою злочинністю і корупцією), скрін-шот із публікації статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 , гроші та підроблений підпис. В Тернополі одеська ГО збирає гроші для АТО (документи)», копія листа командира військової частини НОМЕР_1 №154 від 05 вересня 2014 року, копія звернення №67 від 02 вересня 2014 року координатора Західного регіону Голови Тернопільського підрозділу ОСОБА_4 , копія листа №2/5783 від 06 листопада 2014 року ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_20 , копія акту про відкриття боксу (ящика) для зібрання внесків та вилучення коштів від 01 вересня 2014 року та розписка до нього, копія розписки від 01 вересня 2014 року, копія розписки від 06 вересня 2014 року, копія листа УМВС України в Тернопільській області №11/3-2584 від 31 жовтня 2014 року, копія відповіді №12/01-10/04 від 11 листопада 2014 року Тернопільського міського управління юстиції, копія звернень від 03 листопада 2014 року не можуть слугувати доказами винуватості ОСОБА_4 , оскільки вони не вказують на доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні злочинів за ч.1 ст. 146, ч.2 ст. 171, ч.1 ст. 182 КК України, не містять відомостей, щодо встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а тому судом до уваги не беруться.

Натомість, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 суду показав, що із обвинуваченим ОСОБА_4 перебуває в дружніх відносинах та являється його помічником, як голови відокремленого підрозділу громадської організації «Всеукраїнський громадський підрозділ по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією». По суті вказав, що був присутнім під час того, як ОСОБА_4 надавав інтерв`ю ОСОБА_7 , після якого була опублікована стаття образливого змісту, щодо діяльності ОСОБА_4 . В подальшому він був очевидцем їхньої бесіди на рахунок вказаної статті, яка проходила без будь якого тиску зі сторони ОСОБА_4 на потерпілого ОСОБА_7 . Крім нього, очевидцями цієї бесіди були ОСОБА_9 та волонтер, анкетні дані якого йому не відомі. Потерпілий ОСОБА_7 , перебуваючи у кабінеті ОСОБА_4 , сидів на дивані біля вхідних дверей та вільно міг покинути приміщення без будь-яких перешкод, а інші учасники знаходилися у дальньому куті кабінету. Те, що не було тиску на ОСОБА_7 зі сторони ОСОБА_4 свідчила атмосфера, що панувала в приміщенні. Через декілька хвилин до вказаного приміщення прибули працівники міліції.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду показала, що в листопаді 2014 року вона перебувала в приміщенні офісу громадської організації «Комітет по боротьбі з організованою злочинністю та корупцією», де працює на добровільних засадах. Приблизно о 16 год. 30 хв., цього ж дня до кабінету зайшли ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , які спілкувалися на рахунок опублікованої статті інтернет-виданням «Доба», до бесіди яких вона також час від часу приєднувалась. ОСОБА_7 сів на диван, а ОСОБА_4 присів за стіл, який стояв поряд із її столом. Під час розмови, ОСОБА_4 взявши із сейфу документи, що підтверджували законність здійснення комітетом своєї діяльності, показав їх ОСОБА_7 , продовжуючи бесіду на розмовних тонах. Потім, потерпілий зателефонував в міліцію та повідомив їм, що його незаконно утримують. В свою чергу ОСОБА_4 також зателефонував у міліцію. Крім цього, запевнила, що ОСОБА_7 перебуваючи у приміщенні офісу добровільно надав своє посвідчення («бейджик») та повідомив адресу свого місця проживання, оскільки ОСОБА_4 мав намір позиватися на інтернет-видання «Доба» до суду, а тому уточняв адресу видавництва для надсилання позовної заяви. ОСОБА_7 повідомив адресу інтернет-видання «Доба», на що ОСОБА_4 повідомив, що вказану адресу він перевіряв і такої не існує, після чого потерпілий самостійно повідомив свою особисту адресу. Під час спілкування, ОСОБА_7 не повідомляв, що хоче залишити приміщення офісу. ОСОБА_4 викликав міліцію для встановлення особи ОСОБА_7 , оскільки у нього були сумніви щодо достовірності посвідчення, яке не містило усіх реквізитів: відсутні підпис особи, що видала таке посвідчення та гербова печатка установи. Він мав намір встановити дані ОСОБА_7 , з метою пересвідчення, що він ( ОСОБА_7 ) дійсно є тією особою, що опублікував статтю, а не використовує псевдонім та відображення таких відомостей в подальшому виключно у позовній заяві.

Зазначені покази свідків сторони обвинувачення ОСОБА_21 та ОСОБА_9 повністю узгоджуються із показами обвинуваченого ОСОБА_4 та не містять відомостей, які б вказували на наявність в діях ОСОБА_4 ознак злочинів, які йому інкримінують, а навпаки, підтверджують покази останнього, щодо відсутності в його діях ознак злочинів, передбачених ч.1 ст. 146, ч. 2 ст. 171, ч. 1 ст. 182 КК України.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показала, що конфлікт у ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розпочався із часу публікації статті, щодо діяльності першого. Написання статті було ініційоване ОСОБА_7 . Після чого, до їх видання зателефонувала невідома жінка, яка не представилась та розпитували інформацію про місце проживання їхніх працівників. Потім, зателефонував чоловік, який також не представився та повідомив, що зараз до них прийде. З приводу чого вона зателефонувала до ОСОБА_7 , та останній повідомив їй, що зараз прийде. Через декілька хвилин у домофон подзвонив чоловічий голос, який не представився, однак його у приміщення не впустили.

Покази свідка ОСОБА_10 в цій частині узгоджуються з показами як обвинуваченого так і потерпілого.

Також, під час судового розгляду було прослухано диск із аудіозаписом з диктофону ОСОБА_4 , який, згідно його заяви від 20 листопада 2014 року, був наданий обвинуваченим правоохоронним органам. На вказаному аудіозаписі зафіксована розмова між обвинуваченим ОСОБА_4 та потерпілим ОСОБА_7 , яку вони вели по дорозі із приміщення УХ-радіо, що знаходиться по вул. Руська, 52 в м. Тернополі до приміщення офісу, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та в самому приміщенні цього офісу. Із вказаного аудіозапису суд не вбачає у висловах обвинуваченого погроз чи психологічного насильства, спрямованого у бік потерпілого ОСОБА_7 .

Крім цього, відповідно до ч. 5 ст. 95 КПК України, особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 97 КПК України, суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів. При прийнятті цього рішення суд зобов`язаний враховувати : значення пояснень і показань, у випадку їх правдивості, для з`ясування певної обставини і їх важливість для розуміння інших відомостей; інші докази щодо питань, передбачених пунктом 1 цієї частини, які подавалися або можуть бути подані; обставини надання первинних пояснень, які викликають довіру щодо їх достовірності; переконливість відомостей щодо факту надання первинних пояснень; складність спростування пояснень, показань з чужих слів для сторони, проти якої вони спрямовані; співвідношення показань з чужих слів з інтересами особи, яка надала ці показання; можливість допиту особи, яка надала первинні пояснення, або причини неможливості такого допиту.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 КПК України, висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, лише якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань (їх частини) і ґрунтуються на спеціальних знаннях в розумінні статті 101 цього Кодексу.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст.146 КК України у формі незаконного позбавлення волі, передбачає прямий умисел. Позбавлення волі може полягати у триманні особи в місці, де вона взагалі не бажає або більше не бажає перебувати, або в поміщенні її в місце, яке вона не має змоги вільно залишити, хоча бажає цього.

У своїх показах потерпілий ОСОБА_22 зазначає, що під час його спілкування із обвинуваченим у приміщенні офісу, що знаходиться по АДРЕСА_2 , слова та дії ОСОБА_4 він сприймав, як психологічний тиск та погрози фізичною розправою, з врахуванням характеризуючих даних та минулого обвинуваченого, тому вважав, що вказані слова та дії були спрямовані на його незаконне, в супереч його волі утримання в приміщенні вищезгаданого офісу, його переслідування та збирання конфіденційного інформації, однак наведені думки не підтверджуються дослідженими під час судового розгляду належними та допустимими доказами, не свідчать про наявність прямого умислу в діях обвинуваченого, на його незаконне позбавлення волі, тому, у відповідності до ч. 5 ст. 95 КПК України, суд вважає, що вказані думки потерпілого не можуть бути визнані доказом винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

У зв`язку з цим, суд вважає недопустимими доказами вини обвинуваченого покази свідка ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_10 , в частині того, що ОСОБА_7 повідомив їй, що його незаконно затримав ОСОБА_4 , враховуючи, що ці покази з чужих слів та відомості, які в них містяться, свідки отримали безпосередньо від потерпілого, який допитувався в судовому засіданні, та які ґрунтуються лише на внутрішньому сприйняті та думках ОСОБА_7 подій, що відбувалися навколо нього і вказані думки потерпілого визнані судом недопустимим доказом.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Частиною 1 ст. 373 КПК України визначено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Крім того ч. 3 ст. 373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, конституційними принципами закладеними у ст. 62 Конституції України та загальних засадах кримінального провадження визначених ст. 7 КПК України гарантовано, що кожна людина має право на справедливий розгляд справи, не може бути піддана кримінальному покаранню поки не буде визнана винною в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина обвинуваченого у скоєні конкретного злочину повністю доведена належними, допустимими доказами, які безпосередньо досліджені у судовому засіданні із застосуванням принципу змагальності сторін у поданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Частина 5 ст. 9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення Європейського Суду з прав людини від 20 вересня 2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»). Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п. 86 рішення Європейського Суду з прав людини від 11 липня 2013 року у справі «Вєренцов проти України»).

Крім того, у п. 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Капо проти Бельгії» від 13 січня 2005 року значиться, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

У справі «Барбера, Meссeгу и Хабардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний скоїв злочин, який ставиться йому в провину; обов`язок доведення лежить на обвинуваченні, і всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що за змістом пункту 2 статті 6 Конвенції, докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, повинні відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Органами досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у переслідуванні журналіста за виконання професійних обов`язків, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 171 КК України.

Переслідування може полягати у фізичному чи психічному впливі на журналіста, його рідних чи близьких, знищенні або пошкодженні його майна, обмеженні або позбавленні його прав чи законних інтересів. Необхідною ознакою таких дій для кваліфікації їх за ч. 2 ст. 171 КК України є причинна обумовленість такого переслідування виконанням журналістом професійних обов`язків або його критикою фізичних чи юридичних осіб. Крім цього, обов`язковою умовою кваліфікації переслідування журналіста за виконання професійних обов`язків чи критику за ч. 2 ст. 171 КК України є вчинення таких дій службовою особою або групою осіб за попередньою змовою, однак в обвинувальному акті взагалі відсутнє посилання сторони обвинувачення на одну із кваліфікуючих ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 171 КК України.

З об`єктивної сторони порушення приватного життя полягає у неправомірному втручанні в особисте чи сімейне життя особи, порушенні таємниці особистого чи сімейного життя, які можуть проявитись у таких формах, як, зокрема незаконне збирання конфіденційної інформації про особу. Ці дії утворюють склад злочину, передбаченого ст. 182 КК України, лише у випадку, якщо вони здійснюються без згоди особи, якої вони стосуються та передбачає отримання такої інформації у будь-який спосіб.

Як встановлено в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_4 запитував у потерпілого його адресу проживання, яку останній добровільно повідомив обвинуваченому, для звернення із позовною заявою до суду.

Клопотань про доповнення судового розгляду, сторони кримінального провадження, зокрема прокурор чи потерпілий не заявляли.

З урахуванням викладеного, оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_4 відсутній склад злочинів, передбачених ч.1 ст. 146, ч. 2 ст. 171, ч. 1 ст. 182 КК України, які йому інкримінуються органами досудового розслідування, а тому він підлягає виправданню за цими статями.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати невинуватим та виправдати через відсутність в його діях складів злочинів, передбачених ч.1 ст. 146, ч. 2 ст. 171, ч. 1 ст. 182 КК України.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1