ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

12 серпня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_3

суддів: ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 травня 2015 року щодо ОСОБА_1,

в с т а н о в и в:

За вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції, визнано винуватим та засуджено:

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Донецька, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2-4 ст. 76 КК України.

Вирішено питання про долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він 29 грудня 2014 року приблизно о 21:15 год., перебуваючи в салоні «Фреш Манікюр», який розташований за адресою: вул. Декабристів, 112-А, м. Київ, відкрито викрав майно ОСОБА_2 на загальну суму 4180 грн. Із викраденим майном ОСОБА_1 вибіг на вулицю та пробігши приблизно 5 метрів від салону був затриманий громадянами.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. На обґрунтування своєї позиції зазначає про те, що ОСОБА_1 не мав реальної можливості розпорядитися викраденим майном, оскільки відбігши лише 5 метрів від місця вчинення злочину, був затриманий пересічними громадянами, з огляду на що його дій необхідно кваліфікувати як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна. Також указує про те, що суд неправильно кваліфікувавши дії ОСОБА_1, призначив останньому покарання без урахування вимог ст. 68 КК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що немає підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній.

За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями щодо оцінки доказів, і перевіряє виключно правильність правової оцінки обставин кримінального провадження, що були встановлені судами першої та апеляційної інстанцій.

Із судових рішень та встановлених судом обставин провадження убачається, що доводи про неправильну кваліфікацію дій засудженого за ч. 1 ст. 186 КК України та необхідність їх перекваліфікації на ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 186 КК України є безпідставними.

Так, відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Якщо особа, котра заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину.

При цьому, як видно із вироку, ОСОБА_1 відкрито заволодівши майном потерпілої та вибігши з ним із салону, мав реальну можливість розпорядитися викраденим незалежно від розміру відстані, через яку він був затриманий та часу з моменту заволодіння майном, оскільки майно було фактично вилучено і винний мав реальну, хоча б початкову можливість розпорядитись ним як власним, зокрема, винести, сховати, передати, викинути.

Також, зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що доводи касаційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_1 скоїв закінчений замах на вчинення грабежу, аналогічні тим, які висловлювались стороною обвинувачення в суді апеляційної інстанції та були перевірені, а висновки суду про безпідставність цих доводів належним чином обґрунтовані.

Зокрема, суд апеляційної інстанції правильно зазначив про те, що сторони кримінального провадження, погодившись на розгляд даного провадження в суді першої інстанції у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнали правильність встановлення фактичних обставин вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та кваліфікацію дій ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 186 КПК України.

При перевірці наданих судових рішень установлено, що за встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 186 КК України кваліфіковано правильно.

Додаткових доводів, які б свідчили про неправильність висновків судів з цього приводу, у касаційній скарзі не зазначено.

Окрім того, враховуючи наведене, твердження прокурора про необхідність застосування положень ст. 68 КК України при призначенні ОСОБА_1 покарання є неспроможними.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційній скарзі, наданих до неї судових рішень убачається, що підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України підстав для відкриття провадження немає.

З огляду на викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 травня 2015 року щодо ОСОБА_1

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5