УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2015 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , розглянувши в приміщенні суду в м. Києві клопотання слідчого першого відділу кримінальних розслідувань СУ ФР ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_3 про тимчасовий доступ до речей і документів в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000100 від 24.11.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України, -

в с т а н о в и в:
До слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва надійшло вище зазначене клопотання слідчого, яке погоджене з прокурором прокуратури Дніпровського району м. Києва на підставі того, що у провадженні слідчого перебувають матеріали досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

В судовому засіданні слідчий заявлене клопотання підтримав, просив задовольнити та надати дозвіл на тимчасовий доступ з можливістю вилучення до документів стосовно клієнта ОСОБА_4 , що знаходяться в банківській установі ПАТ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », враховуючи, що отримана інформація дасть змогу встановити обставини кримінального правопорушення регламентовані ст. 91 КПК України.

В свою чергу, ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 371 та ч. 2 ст. 372 КПК України, на підставі положень ч. 4 та ч. 2 ст. 163 КПК України, визнано за можливе провести судовий розгляд клопотання без участі прокурора та представник особи у володінні, якої знаходяться речі і документи.

Зокрема, слідчий суддя, дослідивши надані матеріали, заслухавши думку слідчого, приходить до наступного.

Як убачається з матеріалів клопотання, досудовим розслідуванням здійснюється розслідування кримінального провадження за матеріалами правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень від 24.11.2015 року за фактом порушення вимог податкового законодавства ФОП ОСОБА_4 враховуючи, що останній отримав дохід за ознакою «126 - додаткове благо», однак не сплатив з нього податок до бюджету.

Частина 1 статті 159 КПК України регламентує, що тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії.

Згідно із ч. 5 ст. 163 КПК України, слідчий суддя постановляє ухвалу про надання доступу до речей і документів за умови, що сторона кримінального провадження доведе наявність достатніх підстав вважати, що вони можуть перебувати, а бо ж перебували у володінні відповідної фізичної або юридичної особи, мають суттєве значення для встановлення важливих обставин.

Відповідно до ч. 6 ст. 163 КПК України, слідчий суддя постановляє ухвалу про тимчасовий доступу до речей і документів, якщо сторона кримінального провадження, крім обставин, передбачених частиною п`ятою цієї статті, доведе можливість використання як доказів відомостей, що містять в цих речах і документах, та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів.

Так, органом досудового розслідування надано на підтвердження своєї позиції надано копія акту перевірки, вивчивши який слідчий суддя вважає за необхідне зазначити про таке.

Згідно п. 56.22 ст. 56 Податкового кодексу, якщо платник податків оскаржує рішення податкового органу у суді, обвинувачення платника не може базуватися на такому рішенні до остаточного вирішення спору судом.

Адже, доки рішення суду не набрало чинності, податкове зобов`язання не погоджене, і законом прямо заборонено висувати проти особи обвинувачення в ухилянні від сплати податків (п. 56.22 ст. 56 ПК).

В судовому засіданні слідчим не було надано жодних доказів, які б свідчили проте, що, на момент розгляду даного клопотання, податкове повідомлення (зобов`язання) є погодженим.

Більше того, з копії акту слідує, що останній навіть не отриманий ОСОБА_4 .

Також, відповідно до ст. 86 Податкового кодексу України та вищезазначеного Порядку результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка. У разі незгоди платника податків з висновками акта такий платник зобов`язаний підписати такий акт перевірки із зауваженнями, які він має право надати разом з підписаним примірником акта або окремо у строки, передбачені цим Кодексом.

Тобто, дії щодо складання акта перевірки є частиною процесу реалізації податковим органом повноважень, наданих йому чинним законодавством.

Обставини, викладені в акті перевірки, є лише відображенням фактичних дій посадових осіб контролюючого органу, вчинених в процесі перевірки, щодо співставлення даних первинного бухгалтерського обліку та інших документів.

Результатом реалізації таких повноважень є винесення у відповідній формі рішення, яке породжує юридичні наслідки для платників податків.

Отже, саме результат реалізації повноважень податкового органу (тобто, рішення контролюючого органу), а не процес реалізації його повноважень (як то складання акту перевірки, включення до акту перевірки певних висновків).

Зі змісту п. 2 Розділу І загальні положення Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 20.08.2015 № 727 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2015 р. за № 1300/27745, чинного на час розгляду справи, випливає, що під актом перевірки розуміється службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки, відображає її результати і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Аналогічні положення містив і чинний на час проведення перевірки Порядок оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства затверджений наказом Державної податкової адміністрації України 22.12.2010 N 984 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12 січня 2011 р. за N 34/18772.

Отже, акт перевірки та викладені у ньому факти і висновки не можна розглядати як рішення суб`єкта владних повноважень, що породжує для платника податків певні правові наслідки, регулює ті чи інші відносини і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Акт перевірки є виключно носієм доказової інформації про виявлені податковим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, обов`язковим документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Контролюючий орган не позбавлений права викладати в акті перевірки власні суб`єктивні висновки щодо зафіксованих обставин та в подальшому, у разі виникнення спору щодо рішень про визначення податкових зобов`язань, обґрунтовувати ними власну позицію щодо наявності певних допущених платником податків порушень.

Таким чином, надання копії акту перевірки, враховуючи вищезазначені правові норми, однозначно не може слугувати належним та допустимим доказом для підтвердження обставин викладених у клопотанні без їх підтвердження іншими доказами в своїй сукупності.

При цьому слідчий суддя в черговий раз наголошує на тому, що на час розгляду клопотання дані про те, що ОСОБА_4 отримав копію акту та мав можливість здійснити захист своїх конституційних прав у суді відсутні та слідчим не підтвердженні.

Договори прощення боргу жодним чином не підвереджують факту не сплати ФОП до бюджету податку на доходи фізичних осіб та проведення донарахувань, а лише підтверджують факт того, що така ФОП та ПАТ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » дійсно існують і у них склаллися певні договірні правовідносини, однак дані обставини взагалі ні ким не оспоряться та не є предметом даного кримінального провадження.
Більше того, є не зрозумілим зі змісту клопотання, з яких підстав слідча просить надати доступ до договорів прощення боргу з підстав не можливості іншим способом встановити наявні у них обставини, враховуючи, що остання сама ж долучає копії цих договорів у якості додатків до клопотання, тобто фактично просить доступ до документів, які і так має у своєму розпорядженні, що не кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 159 КПК України.
Службова записка взагалі відноситься до внутрішніх документів, тобто сама по собі, без підтвердження вказаної інформації іншими доказами, у розумінні ст. 84 КПК України, не може слугувати взагалі належним та допустимим доказом на підтвердження тієї чи іншої інформації.

Шодо довідки з центральної бази даних реєстру, то вона тільки підтверджує факт того, що ФОП дійсно існує та здійснює певні транзакції в своїй діяльності і все.
Одна, цей НПА жодним чином не підверджує обставини ухилинення від сплати податку з додаткового блага, а саме проведення певних транзакцій є конституційним правом особи, а не злочином.
При цьому, долучені до клопотання копії матеріалів не завірено належним чином, а саме у відповідності до положень КПК України та пункту 5.27 Національного стандарту України ДСТУ 4163-2003 "Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації" (затв. Наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 № 55), враховуючи, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "згідно з оригіналом", назви, посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціали та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту підпис, засвідчуватись повинна кожна сторінка документу з відтиском печатки.

Будь-яких інших доказів слідчому судді органом досудового розслідування взагалі не надано, як і певних НПА (довідок тощо) з ДПІ за місцем обліку ОСОБА_4 , які б містили дані про суми сплачених ним податків у звітному розі в якому підлягаав сплаті податок з отриманого додаткового благо.

Згідно положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Слідчим суддею зберігаючи об`єктивність та неупередженість, було створено необхідні умови для реалізації органом досудового розслідування його процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, крім того останній будучи вільним у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, не надав жодного належного та допустимого доказу, у розумінні ст. 84 КПК України, на підтвердження викладених у клопотанні обставин, а тому приходжу до висновку, що дане клопотання являється за своєю суттю сумнівним, однак наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування поза розумним сумнівом (рішення від 18 січня 1978 року у справі Ірландія проти Сполученого Королівства (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України).

За таких обставин, слідчий суддя дослідивши, матеріали клопотання, долучені до нього документи, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що наявні у провадженні докази, передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України (показання, речові докази і документи та інші) не дають змогу прийти до висновку про неможливість іншим способом довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів (ч. 6 ст. 163 КПК України), забезпечити повноту, всебічність та неупередженість розслідування вищезазначеного кримінального правопорушення, отримати відомості, що є необхідними для з`ясування всіх важливих обставин у їх сукупності, тобто не кореспондуються з вимогами ст. 132 КПК України, а тому воно не підлягає задоволенню.

Також, щодо питання надання доступу до банківської таємниці стосовно операцій по рахунку, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити про таке.

Згідно ст. 62 Закону України Про банки і банківську діяльність, інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками у тому числі: за рішенням суду; органам прокуратури України - на їх письмову вимогу стосовно операцій за рахунками конкретної юридичної особи або фізичної особи - суб`єкта підприємницької діяльності за конкретний проміжок часу.

З правової позиції Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в витязі з Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідує, що збирання доказів, відбувається через інститут слідчих дій. У таких випадках неправильне розуміння органами досудового розслідування, положень кримінального процесуального закону фактично зумовлює підміну слідчих дій заходом забезпечення кримінального провадження. Слідчим суддям необхідно враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя зобов`язаний врахувати можливість без застосовуваного заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні. У цьому контексті потрібно враховувати, що речі і документи могли би бути отримані шляхом проведення слідчих дій, тобто без застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК саме слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

У судовому засіданні слідчий, будучи наділеним процесуальними правами та реалізуючи їх у відповідності до норм ст.ст. 22, 26 КПК України, не довів суду що органом досудового розслідування бути проведені процесуальні/слідчі дії спрямовані на отримання відомостей стосовно операцій за рахунками юридичної особи у межах способів передбачених ст. 62 Закону України Про банки і банківську діяльність, окрім як за судовим рішенням, а тому у даній частині останнє є необґрунтованим та передчасним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-2, 7-29, 131-132, 159-166, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -

у х в а л и в:
У задоволенні клопотання слідчого першого відділу кримінальних розслідувань СУ ФР ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_3 про тимчасовий доступ до речей і документів в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000100 від 24.11.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 212 КК України, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, однак заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Слідчий суддя: ОСОБА_1