Провадження № 1-кс/487/298/13
Справа № 487/2559/13-к
У Х В А Л А

02.04.2013 року Заводський районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого-судді Кузьменко В.В.

при секретарі Каламурза О.В.

за участю прокурора Стоянова І.В.

заявника ОСОБА_1

розглянувши скаргу представника потерпілої ОСОБА_2 ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого та прокурора в ході досудового розслідування кримінального провадження №000559, -

ВСТАНОВИВ:

18.02.13 до Заводського районного суду міста Миколаєва надійшла заява представника потерпілої ОСОБА_1 в якої останній посилається на те, що 21.03.2013 року він звернувся до слідчого з клопотанням про зняття арешту з квартири, 25.03.2013 року він отримав листа від слідчого, в якому слідчий повідомив, що квартира є речовим доказом по справі а процедури звільнення квартири з під арешту як речового доказу не передбачено законодавством. Враховуючи, що відповідно норм КПК слідчий за результатами розгляду клопотання повинний був скласти мотивовану постанову, що ним зроблено не було, просить визнати його бездіяльність незаконною та зобовязати винести постанову про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 та надати її державному реєстратору.

Вислухавши думку заявника, прокурора, який вважав скаргу такою, що підлягає задоволенню частині визнання бездіяльності слідчого незаконною та зобовязання його винести обґрунтовану постанову, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

В провадженні слідчого СВ Заводського РВ УМВС України в Миколаївської області знаходиться кримінальне провадження №000559, зареєстроване за фактом заволодіння невстановленими особами, в період часу з 2000 р. по 2008 р., шляхом обману, квартирою №31 буд. 28 по вул.. Леніна у м. Миколаєві.

24.03.2011 року слідчим по справі були винесена постанова про визнання квартири речовим доказом по справі, при цьому слідчий послався, що квартира є обєктом злочину та має доказове значення по справі. В той же день постановою слідчого, з метою не можливості операцій направлених на відчуження та інших дій, а також з метою забезпечення цивільного позову на квартиру був накладений арешт.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.11.2011 року, яке було перевірено в апеляційному порядку було встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26.03.1993 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.08.1999 року ОСОБА_3 належала квартира №31 по пр.. Леніна буд.28 в м. Миколаєві. В подальшому ОСОБА_3 переїхала жити до своєї донки ОСОБА_2 13.09.2003 року ОСОБА_3 померла. Судом встановлено, що ОСОБА_2 є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_3

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що згідно рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.06.2008 року по цивільній справі №2-5311/2008, визнано дійсним договір купівлі-продажу від 12.02.2008 року на квартиру №31 по пр.. Леніна буд.28 в м. Миколаєві, укладений в простій письмовій формі між ОСОБА_4 покупцем та ОСОБА_3 продавцем та визнано за ОСОБА_4 право власності на зазначену квартиру.

В подальшому, 18.11.2010 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири.

01.12.2010 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири.

Проте, як встановлено в судовому засіданні, цивільна справа №2-5311/2008 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна

та визнання права власності, Заводським районним судом м. Миколаєва не розглядалась, за №2-5311/2008 зареєстрована інша справа.

Враховуючи той факт, що спірна квартира була продана відповідачем ОСОБА_4 на підставі не існуючого рішення суду та договір купівлі продажу даної квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не укладався, оскільки остання померла значно раніше, суд вважав доведеним той факт, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_3, а відповідно і з володіння ОСОБА_2. оскільки спадщина належить спадкоємцеві з моменту її відкриття, не з її волі, а шляхом шахрайських дій невстановлених осіб.

На підставі викладеного судом визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру 31 по пр.. Леніна буд.28 в м. Миколаєві в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, яка померла 13.09.2003 року.

21.03.2013 року посилаючись на вище вказане рішення та на те що потерпілій по справі повернуто у власність її майно представник потерпілої ОСОБА_2 звернувся до слідчого з клопотанням про зняття арешту з квартири.

Відповідно вимог ст..220 КПК України клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника про виконання будь-яких процесуальних дій слідчий, прокурор зобовязані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав. Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з обєктивних причин - надсилається їй.

Частиною 9 Перехідних положень КПК передбачено, що арешт майна застосований під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржена бездіяльність слідчого у нездійсненні процесуальних дій, які він зобовязаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження слідчим, в передбачений законом строк, вмотивована постанова за результатами розгляду клопотання не виносилась, а тому клопотання є не розглянутим, а скарга обґрунтованою.

Замість цього, слідчий надіслав скаржнику листа в якому повідомив, що квартира є речовим доказом по справі, а процедури звільнення квартири з під арешту як речового доказу не передбачено законодавством.

Відповідно до вимог ст.. 126 КПК України (1960 р) арешт майна підозрюваного, обвинуваченого допускається для забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна.

В даному випадку підозрюваного та обвинуваченого в справі не має, а арешт накладено на майно потерпілого, що є незаконним.

Питання власності на спірну квартиру вже вирішено судовим рішенням, в якому в тому числі дана оцінка неправомірному заволодінню даною квартирою при вище викладених обставинах.

Посилання слідчого в своєму листі на не можливість зняти арешт з квартири, оскільки вона є речовим доказом є юридично нікчемним, оскільки арешт речових доказів КПК України (1960 р.) взагалі не передбачався.

Відповідно до п. 3 ч.2 ст.307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги може зобовязати слідчого вчинити певну дію.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 303 - 307 КПК України,-

УХВАЛИВ:

Скаргу представника потерпілої ОСОБА_2 ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого та прокурора в ході досудового розслідування кримінального провадження №000559 задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність слідчого СВ Заводського РВ УМВС України в Миколаївської області ОСОБА_8 при розгляді клопотання представника потерпілого про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1.

Зобовязати слідчого в провадженні якого перебуває справа зняти арешт з квартири АДРЕСА_1.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: В.В. Кузьменко