УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_4 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000050 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 3 ст. 190, ч.4 ст. 358 КК України та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України, -

в с т а н о в и в :
У провадження суду обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у даному кримінальному провадженні надійшов 01.10.2015 року.

Ухвалою суду від 08.10.2015 року у провадженні було призначено підготовче судове засідання на розгляд у якому винесено питання регламентовані ст.ст. 314-316 КПК України.

Прокурор вважає, що обвинувальний акт складений із дотриманням вимог ст. 291 КПК України, підстав для закриття провадження, внесення подання про визначення підсудності немає, просить призначити справу до судового розгляду.

Представник цивільного позивача у підготовчому судовому засіданні підтримав думку прокурора у повному обсязі, крім того подав клопотання про арешт майна ОСОБА_6 з метою забезпечення виконання цивільного позову ПАТ «ПУМБ» до обвинувачених про відшкодування шкоди завданої злочинами.

Обвинувачений ОСОБА_5 заперечував проти призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, оскільки останній не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства та безпосередньо ст. 291 КПК України, оскільки викладені у ньому відомості є неправдиві, а висунете обвинувачення, зокрема за ст. 358 КК України не коректним, адже в акті стороною обвинувачення не вказано конкретно, які саме ознаки підроблення має довідка про доходи за вих. № 36 від 15.05.2008 року, як саме ця довідка та коли потрапила до банківської установи ПАТ «ПУМБ», враховуючи, що у 2008 році ця установа не існувала, а був ЗАТ «ПУМБ».

Крім того, обвинувачений просив суд надати тимчасовий доступ до документів ПАТ «ПУМБ», а саме кредитної історії (кредитної справи), рішень , які стосуються видачі кредиту обвинуваченим висновків про їх фінансовий стан, статут банку, положення банку про порядок проведення кредитних операцій та методики оцінки фінансового стану позичальника.

ОСОБА_6 зауважила, що обвинувальний акт не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства та безпосередньо ст. 291 КПК України, оскільки викладені у ньому відомості є неправдиві, а висунете обвинувачення, зокрема за ст. 190 КК України не коректним, адже вона усе життя, з самого дитинства була справедливою та відповідальною особою. Закінчила школу, вищий навчальний заклад, з відзнаками, працювала викладачем, вихователем, однак згодом життєві обставини змусили її зайнятися бізнесом. У неї на час отримання кредитів, які начебто були фіктивними з ї сторони, було уже більше 10 кредитів в банківських установах. При отримані цих кредитів вона будь-яких проблем не мала, сплачувала їх тривалий час, а саме фактично протягом 2 років з дня отримання, однак в певний період життя, а саме проблемами в бізнесі та знеціненням національної валюти, не змогла сплачувати взяті кредити своєчасно. В період, коли не мала фінансових проблем, кредити сплачувала, та надавала кошти на будівництво храмів в країні про, що має відповідні подяки від митрополита ОСОБА_7 . З метою належного виконання своїх кредитних зобов`язань продала будинок, тож, зауважила, що вказівка в акті на те, що вона в момент отримання кредитів не мала на меті виконувати взятих на себе кредитних зобов`язань є неправдивою.

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт, пориходить до наступного.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить перелік відомостей, які повинен містити останній та перелік документів, що у обов`язковому порядку повинні бути до нього приєднанні слідчим і прокурором.

Зокрема, обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Однак, як убачається безпосередньо з обвинувального акту складеного 02.03.2015 року старшим слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_8 та затвердженого 06.03.2015 року старшим прокурором прокуратури Шевченківського району м. Києва ОСОБА_9 , він усім імперативним вимогам регламентованим ч. 2 ст. 291 КПК України не відповідає.
Так, в акті вказаноанкетні відомості обвинуваченої ОСОБА_6 івна (а.п. 22), однак згідно паспорту громадянина України НОМЕР_1 виданого 18.08.2000 року Вишнівським МВМ ГУМВС України в Київській області достовірне її ПІБ - ОСОБА_6 іївна.

Більше того, згідно даних, які містяться у акті підозру у провадженні також було пред`явлено не ОСОБА_6 іївні, а ОСОБА_6 івні (а.п. 5-7).

За таких умов, даний обвинувальний акт не відповідає імперативним вимогам п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки не містить достовірних анкетних відомостей обвинуваченої (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).

При цьому, суд враховує, що КПК України не наділяє сторону обвинувачення правом виправлення викладених у обвинувальному акті відомостей, зокрема шляхом виправлення описок та те, що прокурор у ході судового розгляду не зможе змінити обвинувачення в цій частині, оскільки, згідно з ст. 338 КПК України прокурор має таке право, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, але у цьому випадку питання не стосуватиметься нових фактичних даних про спосіб, час та місце вчинення злочину, а фактично стосуватиметься зміни одного обвинуваченого на іншого, що КПК України, за аналогією з ЦПК про заміну не належного відповідача на належного, не передбачено.

Більше того, залишається не зрозумілим з яких саме підстав ОСОБА_10 іївна ОСОБА_11 має відповідати за дії іншої не ідентифікованої слідством ОСОБА_12 івни ОСОБА_11 , якщо це прямо суперечить нормам Кримінального Кодексу України, Кримінального процесуального Кодексу України, Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), які в тій чи іншій ступені зводяться до того, що кожний особисто має відповідати лише за свої дії і в міру своєї своєї вини, а не іншої особи.
При цьому, суд виходить з того, що різні дані по батькові не можуть бути оцінені судом, як помилка, чи технічна описка, оскільки, у даному випадку, порушуються усі можливі права обвинуваченого, зокрема регламентовані Конвенцією про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; б) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту, однак, апріорі, є не можливим, підготувати свій захист від обвинувачення, або ж бути проінформованим про нього, якщо воно саме тобі конкретно взагалі не висувалося, тобто прямо порушує визначене Конституцією України, КПК та Конвенцією право саме ОСОБА_13 права на свій особистий захист.
Крім того, суд враховує, що КПК України зобов`язує сторону обвинувачення викладати в обвинувальну акті анкеті дані стосовно обвинувачених не вигадані, а достовірні.

Однак, слідчий у провадженні даних вимог не дотримався та вказав у акті завідомо не правдиві дані про місце реєстрації обвинуваченого ОСОБА_5 , а саме зазначив: АДРЕСА_1 (а.п. 15), однак згідно паспорту громадянина України НОМЕР_2 останній ще з 12.05.2009 року, в той час, як обвинувального акту складеного 02.03.2015 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , тож залишається не зрозумілим з якою саме метою слідчий вказав недостовірні дані в цій частині, адже їх перевірка особливих зусиль, знань та конкретних слідчих дій не потребує, достатньо було б просто належним чином встановити особу обвинуваченого, лише, за допомогою паспорту громадянина України.

Тож, на думку суду, обвинувальний акт, в цій частині, не відповідає нормам КПК України, Конституції України та Конвенції, оскільки містить завідомо неправдиві дані про обвинуваченого, тобто порушує загальні засади кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться законність, яка передбачає, що слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, а не вказувати в процесуальному документі, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, завідомо недостовірні дані.

Аналізуючи доводи обвинувачених про невідповідність обвинувального акту п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України щодо формулювання обвинувачення, суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Європейський суд з прав людини у справі "Абрамян проти Росії" від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі "Камасінскі проти Австрії" № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п.52).

За таких умов, враховуючи різні ПІБ вказані у акті та у паспорті ОСОБА_11 , суд приходить до однозначного висновку, що даний акт не відповідає п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки не містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, які б стосувалися саме ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, суд, проаналізувавши цей акт на відповідність п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України зауважує наступне.

Статтею 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Однак, у даному випадку, обвинувальний акт містить низку сумнівів, припущень та неузгодженостей при викладені цих самих ключових деталей вчинення злочинів.

Так, обвинувальний акт містить дані про те, що в червні місяці 2008 року ОСОБА_5 ввійшов в злочинну змову зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_6 та розробив злочинну схему спрямовану на шахрайське заволодіння майном ПАТ «ПУМБ» (абз. 3 а.п. 16), однак уже в абз. 1 а.п. 24 сторона обвинувачення вказує, що в червні місяці 2008 року ОСОБА_6 ввійшла в злочинну змову зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_5 та розробила злочинну схему спрямовану на шахрайське заволодіння майном ПАТ «ПУМБ», тож залишається не зрозумілим хто ж все таки, на думку сторони обвинувачення, з цієї групи осіб розробив злочинну схему.

При цьому, обвинувальний акт містить в собі наступні зазначення «цивільна дружина» (а.п. 15, 23), «цивільний чоловік» (а.п. 23), «цивільний шлюб» (а.п. 20, 23, 27, 28), однак останні (цивільний шлюб, цивільний чоловік, цивільна дружина) в Україні не узаконені - це лише словесні висловлювання, таких понять в Сімейному кодексі не існує, не містить таких даних і Кримінальний Кодекс, Кримінальний процесуальний Кодекс.

Законодавство України, зокрема Сімейний Кодекс України, містить лише поняття «особи, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі».

Тож, залишається не зрозумілим, як саме у світлі ст.ст. 28-30 КК України, суд має кваліфікувати дії кожного з обвинувачених, з огляду на те, що КК не містить кваліфікуючої ознаки та особливостей кримінальної відповідальності для особи, яка вчиняє злочин будучи «цивільною дружиною» чи «цивільним чоловіком», а містить такі відомості щодо організатора, підбурювача, пособника.

Більше того, суд вкотре наголошує, що сторона обвинувачення не повинна вживати в обвинувальному акті дані, які наперед є не належними.

Зокрема, стороною обвинувачення в акті пред`явлено обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 358 КК України та вказано, що 15.05.2008 року він з метою отримання кредиту отримав заздалегідь підроблену довідку про доходи (а.п. 15), але вказане обвинувачення в цій частині не містить даних про те звідки та від кого було отриману таку довідку, враховуючи, що пред`являючи обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 366 КК України сторона обвинувачення уже знає ці дані та вказує, що начебто саме нею було виготовлено дану довідку, завірено печаткою ТОВ та передано обвинуваченому (а.п. 23).

Окрім того, в обвинувальному акті при формулюванні обвинувачення відносно ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 190 КК України вказано, що зокрема 23.05.2009 року вона видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_14 діяти від свого імені та таким чином реалізувала заставне майно (а.п. 27).

В свою чергу, довіреність це письмове повноваження, яке видає одна особа (довіритель) іншій (довіреному) для представництва перед третіми особами.

Довіреність - це односторонній правочин, що фіксує межі повноважень представника, який, діючи на підставі довіреності, створює права та обов`язки безпосередньо для довірителя.

Однак, залишається не зрозумілим, як саме видача довіреності на представництво вплинула реалізацію заставного майна, враховуючи, що, на думку сторони обвинувачення, довіреність стосувалася права діяти довіреного від імені довірителя і все, тож обвинувачення в цій частині, враховуючи положення ЦК України, є безглуздим за своєю суттю та не конкретним, адже не містить даних про суть повноважень довіреного, його прав, а головне того, як сам по собі факт укладання даного правочину, без будь-яких активних дій з боку довіреного (укладання іншого правочину, договору купівлі-продажу, дарування в інтересах 3 осіб тощо) міг одразу ж призвести до реалізації транспортного засобу, як заставного майна, оскільки знову ж таки підписання такої довіреності лише свідчить, що з цього часу в довіреного з`являється можливість вчиняти певні дії у рамках наданих повноважень і все, однак це ще не свідчить про те, що останній (довірений) їх вчинить (-ив), у даному випадку (принаймні обвинувальний акт таких відомостей не містить).

Також, формулювання обвинувачення в частині ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 190 КК України (шляхом обману), вказує на те, що 09.07.2008 року між ПАТ «ПУМБ» та нею було укладено кредитний договір.

Того ж дня між ними укладено договір застави та тільки 23.05.2009 року ОСОБА_6 видано довіреність на дії Безкоровайого від її імені, а не на відчуження майна.

У період між 09.07.2008 року та 23.05.2009 року сторонами виконувалися усі умови договору, як і після 23.05.2009 року, враховуючи надані у підготовчому судовому засіданні пояснення сторін, тож, є не зрозумілим, як таке обвинувачення може узгоджуватися з нормами ст. 190 КК України враховуючи позицію ВСУ з цього питання викладену у постанові Пленуму Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про злочини проти власності" від 06.11.2009 N 10, яка вказує на те, що шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього. Отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, не виконуючи зобов`язання (п.п. 17-19 ППВСУ).

Обвинувальний акт не містить відомостей проте, в чому саме полягав обману з боку обвинувачених, як-то повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин.

При цьому, обвинувачення вказує на те, що 09.07.2008 року обвинуваченими укладалися кредитні договори з Публічним акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк», однак, знову ж таки такі дані є наперед недостовірні, оскільки у 2008 році існувало Закрите акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк», про що власне і вказує в своїй позовній заяві цивільний позивач (а.п. абз. 1 а.п. 49).

За таких умов, враховуючи низку вищезазначених суперечностей в частині даних, які сторона обвинувачення найменувала, як начебто сформульоване обвинувачення, на думку суду, цей обвинувальний акт, у даному конкретному випадку, не відповідає п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України в світлі позиціє ЄСПЛ з цього питання, зокрема у справі "Камасінскі проти Австрії" № 9783/82, п. 79, оскільки містить в собі суперечливі та наперед недостовірні дані про так звані деталі вчинення злочину та прямо порушує п. 3 ст. 6 Конвенції, що є неприпустимим.

Тож, оцінюючи доводи сторони обвинувачення про відповідність обвинувального акту вимогам КПК України, суд вважає останні такими, що ґрунтується на припущеннях та сумнівах, враховуючи зокрема дані, які викладені, як начебто «формулювання обвинувачення» та повідомлення про підозру не ідентифікованій особі, однак наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення ЄСПЛ від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (ч. 5 ст. 9 КПК України).

За таких умов, вищевикладене свідчить про порушення вимог КПК України та безпосередньо статті 291 КПК України при складанні обвинувального акту, у рамках даного кримінального провадження, а тому обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, підлягають поверненню прокурору, як такі, що не відповідають вимогам закону для виконання вимог закону та з`ясування того кому ж саме все таки було повідомлено про підозру у даному провадженні, окрім ОСОБА_5 .

Щодо наявного у провадженні цивільного позову ПАТ «ПУМБ», клопотання про арешт майна, то суд позбавлений змоги перевірити їх на відповідність нормам ЦК України та КПК України та висловити свою позицію виходячи з того, що суд прийшов до висновку про невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України, зокрема з підстав відсутності достовірних даних про особу обвинуваченої ОСОБА_6 , а тому є необхідним з першу з`ясувати кому ж все таки слідство висунуло обвинувачення та повідомило про підозру, а вже потім вирішувати питання про цивільну відповідальність таких осіб, або ж арешт їх майна ,враховуючи, що в своїх заявах ПАТ вказує особу не ідентифікованої судом обвинуваченої.

В частині клопотання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про тимчасовий доступ до документів ПАТ «ПУМБ», виходячи з того, що суд прийшов до висновку про невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України, зокрема з підстав відсутності достовірних даних про особу обвинуваченої ОСОБА_6 , на цей час позбавлений змоги вирішити останнє по суті, оскільки є не зрозумілим, враховуючи відсутність висунутого обвинувачення відносно ОСОБА_6 , питання того чи має вона право заявляти таке клопотання взагалі, а тому є необхідним з першу з`ясувати кому ж все таки слідство висунуло обвинувачення та повідомило про підозру, а вже потім вирішувати дане клопотання по суті.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1-2, 7-29, 128, 314-318, 369-372 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000050 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 3 ст. 190, ч.4 ст. 358 КК України та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України повернути старшому прокурору прокуратури Шевченківського району м. Києва ОСОБА_15 для усунення виявлених судом недоліків та виконання вимог Кримінального процесуального Кодексу України.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 7-ми днів з дня її оголошення.
Визначити час проголошення повного тексту о 15 год. 35 хв. 16 жовтня 2015 року в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, за адресою: м. Київ, вул. І. Сергієнка, 3.

С у д д я : ОСОБА_16 Бірса