АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11КП/790/163/16 Доповідач апел. інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст.286ч.2 КК України
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5

за участю:прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

адвоката - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові кримінальне провадження № 640/11934/15-к по обвинуваченню ОСОБА_7 за ст.286 ч.2 КК України
за апеляційними скаргами прокурора відділу 04/2/4 прокуратури Харківської області та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду міста Харкова від 28 вересня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м.Харкова від 28 вересня 2015 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця сел. Мяунджа Сусуманського району Магаданської області, громадянина України, з середньою освітою, працюючого водієм КП «Тролейбусне депо №3», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1рік. Стягнуто з КП «Тролейбусне депо №3» на користь ОСОБА_9 спричинену матеріальну шкоду у сумі 55358 грн. 35 коп. і моральну шкоду у сумі 100000 грн., а також стягнуто з КП «Тролейбусне депо № 3» судові витрати у сумі 6222 грн. 00 коп. на користь держави.

На вирок суду подані апеляційні скарги: прокурора відділу 04/2/4 прокуратури Харківської області та потерпілою ОСОБА_9 .
Прокурор, не оспорюючи фактичних обставин події та правової кваліфікації дій обвинуваченого, порушує питання про скасування вироку стосовно ОСОБА_7 у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та порушення вимог кримінального процесуального закону. Просить ухвалити апеляційним судом новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, а також стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, у сумі 6222 грн., вважає, що ця сума необґрунтовано була стягнута з КП «Тролейбусне депо № 3».

Потерпіла просить скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання в межах санкції ст.286 ч.2 КК України у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Просить також змінити цей вирок в частині розв`язання цивільного позову, збільшити суму компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню з Комунального підприємства «Тролейбусне депо №3» на її користь, зі 100000грн. до 500000грн.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, потерпілу, її представника, обвинуваченого, його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга потерпілої повному задоволенню, виходячи з наступного:

Згідно оскаржуваного вироку суду 13 листопада 2014 року о 15 год. 30 хв. ОСОБА_7 , водій КП «Тролейбусне депо № 3», керував технічно справним тролейбусом «ЛАЗ 301» з бортовим номером 3203 та рухався по вулиці Блюхера у м.Харкові, зі сторони вул. Ак. Павлова в напрямку вул. Ак. Барабашова зі швидкістю 46 км/год. На шляху прямування, в районі будинку №13 по вул.Блюхера у м.Харкові, ОСОБА_7 грубо порушив вимоги пп.12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно яких, відповідно «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»; «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи, не зменшив швидкість руху, аж до повного зупинення транспортного засобу, не дав дорогу вищевказаним пішоходам та скоїв наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_11 2003 року народження, яка перетинала проїжджу частину з права наліво по напрямку руху тролейбусу, внаслідок чого останній були спричинені тілесні ушкодження, від яких остання померла у ХМКЛШНМД ім. Мещанінова.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, ґрунтуються на матеріалах справи і ніким в апеляційному порядку не оспорені.

Відповідно до вимог ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог чч.1 та 2 ст.65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; 2)відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначених вимог кримінального закону не дотримавсь.

Так, у вироку суд першої інстанції послався на врахування ним тяжкості злочину і даних про особу обвинуваченого, його щире каяття у скоєному та відсутність обставин, що обтяжують покарання, позитивні його характеристики.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції недостатньо врахував сам характер порушення Правил дорожнього руху України ненадання пріоритету пішоходам на нерегульованому пішохідному переході, і тяжкість наслідків, які це порушення викликало позбавлення життя малолітньої дитини, яка перетинала проїжджу частину на такому переході, тобто діяла, незважаючи на свій вік, в межах цих Правил і була вправі розраховувати на дотримання відповідних вимог іншими учасниками дорожнього руху. Суд не врахував ту обставину, що, на під`їзді до переходу і маючи об`єктивну можливість спостерігати дитину на пішоходному переході, обвинувачений мав не просто виконувати вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України, а взагалі завчасно зупинити керований ним тролейбус і дочекатися завершення перетинання дороги пішоходами. Суд не врахував як обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину щодо малолітньої, що передбачена п.6 ч.1 ст.67 КК України і ніяким чином не мотивував таке неврахування.

В контексті наведеного колегія суддів вважає, що призначене основне покарання у розмірі, ближчому до найнижчої межі санкції ч.2 ст.286 КК України і додаткового покарання на найменший строк, зазначений у цій нормі, є явно несправедливим через свою м`якість. Що стосується додаткового покарання, колегія суддів враховує, що злочин скоєно у транспортній сфері, обвинувачений, керуючи тролейбусом, тобто транспортним засобом загального користування, поставився недбало до своїх обов`язків водія щодо забезпечення безпеки руху, що спричинило смерть малолітньої дитини. Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає за необхідне додаткове покарання призначити у максимальному розмірі, що передбачений зазначеною нормою.

Що стосується вимог потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши тільки скрутний економічний стан відповідача і відповідні заперечення представника відповідача, порушив основні принципи такого відшкодування. Зокрема, не було враховано роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.9 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно яких розмір такої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Суд першої інстанції взагалі не навів мотивів, за яких у 5 разів зменшив суму відшкодування моральної шкоди відносно заявлених потерпілою вимог, і не врахував, що потерпіла втратила єдину дитину, яка в подальшому могла стати для неї опорою в житті, і це завдало і продовжує завдавати їй значних душевних страждань. Стягнувши на користь потерпілої 100000грн., суд взагалі не вирішив питання щодо її інших вимог і не зазначив, чи відмовляє він у позові щодо стягнення інших 400000грн., чи залишає ці вимоги без розгляду, чи закриває провадження у цій частині.

Колегія суддів вважає, що сума позовних вимог, заявлена потерпілою, відповідає характеру і обсягу душевних страждань потерпілої, характеру немайнової втрати її тривалості і неможливості відновлення.

Що стосується посилань на економічний стан відповідача, колегія суддів зазначає, що згідно вимог ст.1191 ЦК України відповідач не позбавлений права зворотньої вимоги (регресу).

Колегія суддів також погоджується з апеляційною вимогою прокурора щодо необхідності стягнення судових витрат з обвинуваченого, а не з КП «Тролейбусне депо № 3», оскільки таке стягнення із зазначеного відповідача мало місце без урахування вимог ч.2 ст.124 КПК України.

В решті вирок суду є законним і обґрунтованим, а тому вимога прокурора щодо скасування його в цілому задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 407,409,420 КПК України, колегія суддів,-

ПРИСУДИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора відділу 04/2/4 прокуратури Харківської області задовольнити частково.
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задовольнити.
Вирок Київського районного суду міста Харкова від 28 вересня 2015 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання та у частині стягнення судових витрат скасувати.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 6 /ШЕСТИ/ років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 /ТРИ/ роки.
Стягнути з засудженого ОСОБА_7 судові витрати у розмірі 6222гривень на користь держави.

Цей же вирок у частині відшкодування потерпілій ОСОБА_9 моральної шкоди змінити. Збільшити розмір стягнення на її користь з КП «Тролейбусне депо № 3» м.Харкова відшкодування моральної шкоди зі 100000гривень до 500000гривень.

В решті вирок суду від 28 вересня 2015 року залишити без змін.

Копію вироку апеляційного суду негайно вручити засудженому і прокурору.

Вирок апеляційного суду, відповідно до ч.4 ст.532 КПК України, набирає законної сили з моменту його проголошення.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим у той самий строк з моменту отримання копії вироку.

Подача касаційної скарги не зупиняє виконання вироку.

Головуючий-суддя суддя суддя
_________________ __________________ _________________

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14