Апеляційний суд Кіровоградської області
Провадження № 11-кп/781/776/15 Головуючий у суді І інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 366 КК України Доповідач у суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.11.2015 року. м. Кіровоград
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю прокурора ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого-адвоката

ОСОБА_9 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

виправданого ОСОБА_11 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді кримінальне провадження № 0002399 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 червня 2015 року.

Цим вироком:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Червоний Яр, Кіровоградського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 366 КК України.

В С Т А Н О В И Л А:
Органом досудового слідства ОСОБА_11 обвинувачується у службовому підробленні, внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України за таких обставин.

ОСОБА_11 , згідно наказу №17-к від 28.01.2002 року прийнятий на посаду завідувача диспансерного відділення та діючи відповідно до посадової інструкції завідувача диспансерного відділення, затвердженої 15.08.2011 року головним лікарем КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_12 , а також довідки про відповідність даної посадової інструкції тій, яка діяла станом на червень 2011 року, в межах своєї компетенції був наділений адміністративно-господарськими функціями, зокрема відповідно до п.2.1 здійснював керівництво диспансерним відділенням, як структурним підрозділом лікарні, п.2.3 забезпечував надання спеціалізованої амбулаторно-поліклінічної медичної допомоги населенню закріпленої території в межах виділених бюджетних асигнувань, п.2.4 організовував лікувально-профілактичну та адміністративно-господарську діяльність диспансерного відділення, п.2.5 контролював якість консультування, обстеження, лікування, пацієнтів з подальшим обговоренням результатів на лікарських та оперативних нарадах, тощо. Тобто, в силу займаної посади та на підставі посадової інструкції завідувача диспансерного відділення КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_11 являвся службовою особою на яку було покладено адміністративно-господарські функції.

Згідно до наказу №286 від 30.03.2011 року начальника УОЗКОДА та наказу №59 від 16.05.2011 року головного лікаря КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», завідувача диспансерного відділення КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_11 було відряджено до Дніпропетровської Державної медичної академії (далі - ДДМА) з 23.05.2011 по 22.06.2011 року, з метою підвищення кваліфікації лікарів психіатрів Кіровоградської області. 23.05.2011 року наказом ректора ДДМА №139 ОСОБА_11 було зараховано на кафедру психіатрії ПФО на передатестаційний цикл за фахом «Психіатрія» та згідно до наказу вищезазначеної академії №165 від 22.06.2011 року ОСОБА_11 відраховано з ДДМА.

Однак, відповідно до наказу начальника управління охорони здоров`я Кіровоградської обласної державної адміністрації за №286 від 30.03.2011 року, передатестаційний цикл зі спеціальності «Психіатрія», проводився на базі КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» за адресою: м. Кіровоград, смт.Нове, вул. Металургів, 2-а, тобто ОСОБА_11 у цей час фактично знаходився в місті Кіровограді та в межах робочого часу перебував в приміщенні КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня».

07.06.2011року, завідувач диспансерного відділення КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_11 , в порушення вимог своєї посадової інструкції, перебуваючи на своєму робочому місці, розташованому в КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» за адресою: м. Кіровоград, селище Нове, вул. Металургів, 2, діючи умисно, вніс до медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_13 , 1938 року народження, №1311 датованої 14.03.2011 року, завідомо неправдиві відомості про те, що до нього в цей день на прийом зі скаргами нібито зверталась ОСОБА_13 , про що він вніс відповідні записи до вказаної медичної картки та нібито встановив останній діагноз атеросклеротична деменція.

При цьому, фактично ОСОБА_13 , 07.06.2011року, в день внесення завідувачем диспансерного відділення КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_11 неправдивих відомостей, відносно неї до амбулаторної картки №1311 датованої 14.03.2011року, знаходилась разом із родичами в с. Червоне озеро Долинського району Кіровоградської області та фізично не могла бути на прийомі в останнього.

В подальшому, згідно посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_13 №229 від 26.04.2013року, з врахуванням неправдивих відомостей, внесених завідувачем диспансерного відділення КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_11 до медичної картки ОСОБА_13 , було встановлено, що ОСОБА_13 , 1938 року народження, станом на 15.06.2011 року, тобто після нібито встановлення їй 07.06.2011 року ОСОБА_11 діагнозу атеросклеротична деменція, страждала психічно-поведінковими розладами та не могла розуміти своїх дій та керувати ними на той час.

На підставі вищезазначеної судово-психіатричної експертизи суддею Ленінського районного суду м. Кіровограда винесено рішення від 04.06.2013 року про визнання недійсним договору довічного утримання укладеного 15.06.2011 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №232 від 21.08.2013 року встановлено, що рукописні записи якими виконана медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_13 , 1938 року народження №1311 датованої 14.03.2011 року виконані ОСОБА_11 .

На підставі зазначених доказів, слідством робиться висновок про те, що ОСОБА_11 скоїв службове підроблення, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.366 КК України.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_11 визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинувачені. Виправдовуючи Землянського суд першої інстанції у вироку вказав, що в судовому засіданні не було здобуто будь-яких належних та допустимих доказів, які б вказували на наявність складу кримінального правопорушення яке інкримінується останньому. Так, обвинувачений ОСОБА_11 категорично стверджує, що 07.06.2011 року ним було проведено огляд особи, яка назвалася ОСОБА_13 , результати огляду були внесені до амбулаторної картки хворої ОСОБА_13 . Під час огляду хворого лікар не перевіряє паспорт та не встановлює особу хворого. Дана функція покладена на працівників реєстратури. Яким чином вказаними працівниками реєстратури встановлювалася особа хворої ОСОБА_13 07.06.2011 року йому не відомо. Органами досудового розслідування зазначається, що ОСОБА_11 вчинено внесення завідомо неправдивих відомостей, в порушення посадової інструкції завідувача диспансерного відділення КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня». Разом із тим, запис в амбулаторну картку ОСОБА_11 вносив не як завідувач диспансерного відділення, а як дільничний лікар. Згідно посадової інструкції завідувача диспансерного відділення від 15.09.2011 року та довідки в. о. головного лікаря ОСОБА_15 (т. а. с. 186 188-189) на завідувача диспансерного відділення не було покладено обов`язок під час прийому хворого перевіряти паспорт та встановлювати його особу, як і взагалі проводити прийом хворих. Не покладено такий обов`язок, під час прийому хворого перевіряти паспорт та встановлювати його особу, і на дільничного лікаря його посадовою інструкцією від 14.09. 2010 року. Відтак не можливо порушити вимоги посадової інструкції, які даною інструкцією не покладено на посадову особу.

Суб`єктивна сторона кримінального провадження, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України характеризується тільки прямим умислом, оскільки службова особа завідомо усвідомлює неправомірний характер тих відомостей, які вносить до офіційних документів. Тобто дії обвинуваченого можуть бути визнані протиправними лише у випадку обізнаності та усвідомлення обвинуваченим того, що інформація, яку він вносить до офіційного документа є недостовірною, спотвореною, однак, обвинувачений не відмовляється від вчинення цих дій і вносить недостовірні дані до офіційного документа. Разом із тим, доказів, що обвинувачений умисно, усвідомлюючи неправомірний характер своїх дій, вніс до амбулаторної карти ОСОБА_16 недостовірні відомості суду надано не було. Не зазначено ціль та мета, яку переслідував обвинувачений вносячи неправдиві відомості. На час розгляд справи можливість отримати додаткові доказі та перевірити, хто саме приходив на прийом до обвинуваченого 07.06.2011року втрачена.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просив вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку з не відповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_11 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів громадян з позбавленням права обіймати посади пов`язані із виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій строком на 1 рік. Свої вимоги обґрунтовує тим, що районним судом не зазначено у вироку які ж саме підстави були для визнання особи невинуватою. Крім того, за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі - закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та клопотання обвинуваченого судом не було прийнято рішення про його закриття, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та підставою для скасування судового рішення. Так зазначено, що судом взагалі не надано оцінку доказам винності особи, оскільки судом в ході судового розгляду було досліджено амбулаторну картку хворої ОСОБА_13 , табель робочого часу ОСОБА_11 , витяг із журналу реєстрації амбулаторних карток хворих Кіровоградської обласної психіатричної лікарні, згідно якого амбулаторна картка ОСОБА_13 по даті її заведення не відповідала загальній нумерації. Крім того, судом не взято до уваги, що ОСОБА_11 був дільничним лікарем і по своїм функціональним обов`язкам повинен був контролювати стан хворої, якій поставлено діагноз психічного захворювання, а згідно амбулаторної картки хвора ОСОБА_13 14.03.2011 року була на прийомі у ОСОБА_11 та їй було поставлено інший діагноз також пов`язаний із психічним захворюванням. Таким чином, доводи суду, що ОСОБА_11 приймаючи особу 07.06.2011 року, яка назвалась ОСОБА_13 не міг та не повинен був впевнитись, що це саме ОСОБА_13 не відповідає дійсності, оскільки обвинувачений починаючи із 14.03.2011 року повинен був контролювати її стан. Також вказав, що судом незаконно визнано ОСОБА_11 невинуватим у скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, у зв`язку із чим судом необґрунтовано не застосовано закон, що підлягає застосуванню. Крім того вказав, що судом незаконно не розглянуто клопотання обвинуваченого про закриття кримінального провадження та звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, у зв`язку із чим судом незаконно не застосовано ст.49 КК України.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, посилаючись на те, що ОСОБА_13 , 07.06.2011року, в день внесення завідувачем диспансерного відділення КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_11 неправдивих відомостей, відносно неї до амбулаторної картки №1311 датованої 14.03.2011року, знаходилась разом із родичами в с. Червоне озеро Долинського району Кіровоградської області та фізично не могла бути на прийомі в останнього. Зазначив, що районний суд дійшов помилкового висновку, що на завідувача диспансерного відділення, не було покладено обов`язок під час прийому хворого перевіряти паспорт та встановлювати його особу, як і взагалі, проводити прийом хворих, а також, що на дільничного лікаря - психіатра не було покладено обов`язок під час прийому хворого перевіряти паспорт та встановлювати його особу. Висновок суду першої інстанції спростовується тим, що посадовою інструкцією завідуючого диспансерним відділенням від 15.08.2011 року в якій зазначено, в розділі І «Загальні положення» зазначається, що метою діяльності завідувача диспансерного відділення являється організація надання амбулаторної медичної допомоги - із зазначеного випливає, що ОСОБА_11 являвся службовою особою при наданні амбулаторної медичної допомоги. Крім того, відповідного до вищезазначеного розділу посадової інструкції ОСОБА_11 керується законами, положеннями, наказами інструкціями та іншими документами, що регламентують діяльність психіатричних установ, наказами і розпорядженнями головного лікаря лікарні, та цією інструкцією. Із зазначеного можливо зробити висновок, що ОСОБА_11 повинен знати правила оформлення медичної документації, а саме, що Наказом МОЗ України № 435 від 29.05.2010 року затверджено інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 025-4/0 «Талон на прийом до лікаря», що визначає порядок заповнення форми первинної облікової документації, де п. 11 зазначено: «Правильність заповнення форми 025-4/0 підтверджується підписом лікаря», а значить ОСОБА_11 повинен був встановити особу та перевірити правильність анкетних даних особи. Також, посадовою інструкцією в розділі 5 «Повинен знати» передбачено, що ОСОБА_11 повинен знати порядок ведення облікової та звітної документації. В даній посадовій інструкції в розділі 4 «Відповідальність» передбачено, що ОСОБА_11 повинен надавати якісну та ефективну консультативну допомогу та несе відповідальність за виконання своїх обов`язків в лікувально-діагностичній роботі в поліклінічному відділені відповідно до чинного законодавства України. Обов`язок ОСОБА_11 щодо встановлення особи пацієнта підтверджується показаннями свідка ОСОБА_17 , яка повідомила суду, що в медичну картку вкладається талон, який після огляду залишається у лікаря, а картка повертається до реєстратури. Отже, талон, який являється невід`ємною частиною амбулаторної картки ОСОБА_13 повинен бути перевірений ОСОБА_11 та засвідчена ним належним чином особа, про що свідчив би його підпис. Таким чином, ОСОБА_11 , будучи службовою особою, діючи в рамках посадової інструкції завідувача диспансерним відділенням КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», усвідомлюючи свої неправомірні дії, умисно вніс до медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_13 , №1311 датованої 14.03.2011 року та 07.06.2011 року, та його складової частини «Талону на прийом до лікаря» завідомо неправдиві відомості про те, що до нього в цей день на прийом зі скаргами нібито зверталась ОСОБА_13 , про що він вніс відповідні записи до вказаної медичної картки.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 просив відмовити в апеляційній скарзі прокурора, посилаючись на, що викладаючи свої доводи щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, у апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 , просто цитує положення КПК України. Також вказав, що прокурором зазначено про нібито подання ОСОБА_11 під час розгляду справи у суді першої інстанції клопотання про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а суд, за наявності підстав, не прийняв рішення про таке закриття кримінального провадження і звільнення його від кримінальної відповідальності, що взагалі не відповідає дійсності, є вигадкою прокурора так, як клопотання про яке веде мову прокурор, ним, ОСОБА_11 до суду не подавалося, що підтверджується журналом судового засідання і технічним записом судового процесу, а закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності, в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, є можливим якщо особа проти цього не заперечує, а застосування закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, у зв`язку з закінченням строків давності свідчить про винуватість особи і є нереабілітуючою підставою. Разом із тим він свою вину не визнає і заперечує проти застосування строків давності.

Також вказав, що прокурором належним чином не обґрунтовано жодну з підстав для визнання невідповідності висновків суду, які викладені у вироку фактичним обставинам кримінального провадження. Суд першої інстанції, надав об`єктивну оцінку кожному доказу, які було покладено в основу обвинувачення передбаченого ч.1 ст.366 КК України, та обґрунтовано дійшов висновку, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідача, провівши судове слідство в обсязі допиту обвинуваченого ОСОБА_11 , дослідження амбулаторної картки хворої ОСОБА_13 , табелю робочого часу ОСОБА_11 , витягу із журналу реєстрації амбулаторних карток хворих Кіровоградської обласної психіатричної лікарні, копій медичних карток амбулаторних хворих згідно витягу із журналу реєстрації карток, посадової інструкції дільничного лікаря Кіровоградської обласної психіатричної лікарні, посадової інструкції завідувача диспансерного відділення Кіровоградської обласної психіатричної лікарні, заслухавши прокурора, який підтримав подану апеляцію та підтримав апеляцію потерпілого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_14 та в його інтересах представника-адвоката ОСОБА_18 , які просили задовольнити апеляцію потерпілого та підтримали апеляцію прокурора, обвинуваченого ОСОБА_11 та в його інтересах захисника - адвоката ОСОБА_10 , які просили відмовити в апеляціях прокурора та потерпілого та залишити без зміни вирок суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляції, перевіривши матеріали кримінального провадження дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора та потерпілого задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Оцінивши досліджені у кримінальному провадженні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, пославшись на ст. 373 КПК України, так як дійшов правильного висновку, що зібрані у справі докази не доводять винуватість ОСОБА_19 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, у його діях відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення і вичерпано можливості отримати додаткові докази, а сумніви щодо доведеності обвинувачення усунути неможливо, а тому підлягають тлумаченню на користь обвинуваченого.

Відповідно до ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Стаття 62 Конституції України забезпечує, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Відповідно до положень ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано у своєму вироку правильно зазначив, що ч. 1 ст. 366 КК України передбачає відповідальність за складання, видачу службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів. З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення може полягати у таких формах: 1) внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей; 2) інше підроблення документів; 3) складання завідомо неправдивих документів; 4) видача завідомо неправдивих документів.

Внесення у офіційні документи завідомо неправдивих відомостей передбачає внесення у дійсний офіційний документ даних, що не відповідають дійсності повністю або частково.

Під поняттям «завідомо» недостовірної інформації слід розуміти інформацію, недостовірність якої винна особа усвідомлює, знає, однак, свідомо вносить в офіційний документ.

Так, ОСОБА_11 в обвинуваченні інкримінується службове підроблення і, зокрема, те, що останній в порушення посадової інструкції завідувача диспансерного відділення КЗ "Кіровоградська обласна психіатрична вніс 07.06.2011 року неправдиві відомості, відносно ОСОБА_13 до її картки амбулаторної хворої №1311 датованої 14.03.2011 року стосовно огляду останньої та виставлення їй діагнозу, в той час, коли вона знаходилась в с.Червоне озеро Долинського району Кіровоградської області та фізично не могла бути на прийомі. В подальшому, згідно посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_13 №229 від 26.04.2013року, з врахуванням неправдивих відомостей, внесених завідувачем диспансерного відділення КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_11 до медичної картки ОСОБА_13 , було встановлено, що ОСОБА_13 , 1938 року народження, станом на 15.06.2011 року, тобто після нібито встановлення їй 07.06.2011 року ОСОБА_11 діагнозу атеросклеротична деменція, страждала психічно-поведінковими розладами та не могла розуміти своїх дій та керувати ними на той час. На підставі вищезазначеної судово-психіатричної експертизи суддею Ленінського районного суду м. Кіровограда винесено рішення від 04.06.2013 року про визнання недійсним договору довічного утримання укладеного 15.06.2011 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №232 від 21.08.2013 року встановлено, що рукописні записи якими виконана медична картка амбулаторного хворого ОСОБА_13 , 1938 року народження №1311 датованої 14.03.2011 року виконані ОСОБА_11 .

В судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції ОСОБА_11 свою вину не визнав та показав, що згідно наказу №17-к від 28.01.2002 року був прийнятий на посаду завідувача диспансерного відділення. Крім посади завідувача відділення, працював на 0,25 ставки дільничним лікарем. Був ознайомлений зі своїми функціональними обов`язками. Як завідувач відділення 23.05.2011 по 22.06.2011 року був направлений на курси підвищення кваліфікації, разом із тим курси проходили в Кіровоградській обласній психіатричній лікарні, тобто по місцю його роботи. Крім посади завідувача відділення, працював на 0,25 ставки дільничним лікарем і як дільничний лікар, в цей час був на робочому місці і мав право вести прийом хворих. При цьому також вказав, що будучи на робочому місці, не мав право як лікар відмовляти у прийомі хворих. Так, як записи про огляд та встановлення діагнозу в картці амбулаторного хворого ОСОБА_13 , виконані ним, то це означає, що саме він проводив огляд даної хворої. Про те, чи оглядав він саме ОСОБА_13 чи іншу особу, яка видавала себе за ОСОБА_13 , стверджувати не може. Дану обставину пояснює тим, що під час прийому хворих він, як лікар не перевіряє і не зобов`язаний перевіряти паспорта хворих та встановлювати їх особу, дане не передбачено жодним законом та нормативним актом. Оскільки, в амбулаторній картці правильно зазначено анкетні дані хворої ОСОБА_13 , тому не виключає, що ці дані зазначила саме ОСОБА_13 , чи особа, яка її можливо супроводжувала, або особа яка видавала себе за ОСОБА_13 . Згідно посадових обов`язків амбулаторну картку заводить працівник реєстратури. Лікарі, до заведення карток відношення не мають. Хто із працівників реєстратури чи лікарні заводив картку ОСОБА_13 та встановлював її анкетні дані при цьому звіряв із паспортними даними не знає. Також вказав, що не пам`ятає чи сама хвора прийшла до нього із заведеною карткою, чи хтось із персоналу реєстратури чи лікарні приніс вказану картку при прийомі хворої. Чи був талон на прийом до лікаря у даної хворої стверджувати не може, оскільки пройшло багато часу. Крім того, згідно чинного законодавства України на той час не передбачено було на прийом до лікаря обов`язково брати талон. Не заперечує, що міг помилитися в даті огляду хворої, зазначивши не вірну дату. Однак, за будь-яких умов, не мав на меті, вносити до картки амбулаторного хворого ОСОБА_13 будь-яких неправдивих відомостей. Встановив діагноз хворій та призначив курс лікування на підставі огляду останньої та пояснень щодо її стану, в межах своїх повноважень визначених законодавством України та положеннями, наказами та інструкціями та іншими документами, що регламентують діяльність психіатричних установ.

Органами досудового слідства в основу обвинувачення покладено в якості доказів показання потерпілого та свідків і, зокрема:

Так із показань потерпілого ОСОБА_14 вбачається, що та 07.06.2011 року ОСОБА_13 не могла бути на прийомі у будь-якого лікаря психіатра, оскільки 14.03.2011 року у неї вдома фахівцем встановлювався новий котел опалювання і вона весь час була у себе вдома. 07.06.2011 року ОСОБА_13 була в Долинському районі с. Червоне Озеро, куди приїхала 05.06.2011 року, тому, також не могла піти на прийом до лікаря. Більш того, за своїм станом вона не потребувала психіатричної допомоги, вела достатньо активний спосіб життя, спілкувалася з оточуючими і будь-яких ознак психічного розладу не виявляла.

З показань свідка ОСОБА_20 вбачається, що остання була сусідкою ОСОБА_13 . Потерпілий ОСОБА_14 доглядав за нею, фактично після смерті дочки ОСОБА_13 переїхав до неї жити. ОСОБА_13 була повністю адекватна, здорова, самостійно себе обходила. Знає, що в березні місяці 2011 року ОСОБА_13 ставила в будинку новий котел, а в червні місяці 2011 року їздила в Долинський район на кілька днів.

Аналогічні показання надали свідків ОСОБА_21 ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які стверджують, що померла ОСОБА_13 не виявляла жодних ознак психічного захворювання, розуміла значення своїх дій. Не могла бути і не мала потребу бути на прийомі у лікаря психіатра.

Свідок ОСОБА_24 показав суду, що займається підприємницькою діяльністю. 10.03.2011 року до нього звернулася ОСОБА_13 , яка виявила бажання встановити вдома новий котел. 14.03.2011 року свідок був вдома у ОСОБА_13 , яка виявляла зацікавленість в запропонованих моделях котлів, зазначала, що бажає встановити димохідний котел. В цей день свідок був у ОСОБА_13 до 14-ої години.

Свідок ОСОБА_25 пояснила суду, що працює приватним нотаріусом. До неї звернулася ОСОБА_13 , яка виявила бажання укласти договір довічного утримання. Під час спілкування з ОСОБА_13 , остання не виявляла будь-яких ознак психічного захворювання, орієнтувалася в суті договору, який мала намір укласти, безпосередньо вона виявила бажання змінити сторону договору на ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_26 пояснила суду, що представляла інтереси ОСОБА_13 в суді. Остання видала довіреність на ім`я свідка. При спілкуванні з ОСОБА_13 , будь-яких ознак психічного захворювання не виявляла.

Свідок ОСОБА_17 показала, що працює старшою медичною сестрою КЗ "Кіровоградська психіатрична лікарня". Пояснила, що медична картка вперше заповнюється в реєстратурі. В картку вкладається талон, який після огляду залишається у лікаря, а картка повертається до реєстратури. До лікаря картку заносить реєстратор. Інколи можуть попросити віднести картку будь-кого з медичного персоналу. Лікар не заводить картку, не бере її в реєстратурі і не повертає до реєстратури.

Враховуючи вказані показання свідків в судовому засіданні суду першої інстанції правильно встановлено, що 07.06.2011 року ОСОБА_13 перебувала за межами міста Кіровограда і не могла бути на прийомі у обвинуваченого в цей день. Вказане базується на показах свідків, які хоч і є родичами та знайомими між собою, в той же час, їх покази є узгодженими між собою, послідовними та повними і опосередковано підтверджуються письмовими доказами, як-то довідкою про перебування у відпустці ОСОБА_14 з 01.06.2011 року. (т.п. 3 а.п. 230). Відтак, запис від 07.06.2011 року в амбулаторній картці №1311 хворої ОСОБА_13 про проведення огляду останньої, ОСОБА_11 не відповідає дійсності.

Проте, вказані показання свідків не підтверджують умисне вчинення ОСОБА_11 складання та видачу завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів.

Крім того, виправданий ОСОБА_11 категорично стверджує, що 07.06.2011 року ним як лікарем психіатром було проведено огляд особи, яка назвалася як ОСОБА_13 . Тому результати огляду були внесені до амбулаторної картки хворої ОСОБА_13 . Під час огляду хворого лікар не перевіряє паспорт та не встановлює особу хворого. Дана функція покладена на працівників реєстратури. Яким чином встановлювалася особа хворої ОСОБА_13 07.06.2011 року працівниками реєстратури, йому не відомо, дане не передбачено жодним нормативним актом. Оскільки, в амбулаторній картці правильно зазначено анкетні дані хворої ОСОБА_13 , тому не виключає, що ці дані зазначила саме ОСОБА_13 , чи особа, яка її можливо супроводжувала, або особа яка видавала себе за ОСОБА_13 . Саму амбулаторну картку заводить працівник реєстратури. Лікарі, до заведення карток відношення не мають. Хто із працівників реєстратури чи лікарні заводив картку ОСОБА_13 та встановлював її анкетні дані при цьому звіряв із паспортними даними не знає. Також вказав, що не пам`ятає чи сама хвора прийшла до нього із заведеною карткою, чи хтось із персоналу реєстратури чи лікарні приніс вказану картку при прийомі хворої. Однак, за будь-яких умов, не мав на меті, завідомо вносити до картки амбулаторного хворої завідомо вносити до картки амбулаторного хворого ОСОБА_13 будь-яких неправдивих відомостей. Встановив діагноз хворій та призначив курс лікування на підставі огляду останньої та пояснень щодо її стану, в межах своїх повноважень визначених законодавством України та положеннями, наказами та інструкціями та іншими документами, що регламентують діяльність психіатричних установ.

Пояснення ОСОБА_11 в частині можливої помилки в особі хворої, як і можливої помилки в даті огляду в судовому засіданні суду першої та апеляційної інстанції стороною обвинувачення не спростовані.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що органами досудового розслідування взагалі не перевірено хто із працівників реєстратури заводив картку хворої ОСОБА_13 , вносив записи в журнал реєстрації карток, встановлював анкетні дані вказаної хворої при цьому звіряв із паспортними даними, та не перевірено чи самій хворій була надана вказана картка перед прийомом до лікаря, чи хтось із працівників реєстратури або медичного персоналу приніс картку при прийомі хворої до лікаря.

На переконання колегії суддів суд першої інстанції дійшов до правильно висновку, що висунуте обвинувачення ОСОБА_11 спростовується тим, що згідно посадової інструкції завідувача диспансерного відділення від 15.09.2011 року та довідки в. о. головного лікаря ОСОБА_15 (т. п. 1 а.п.186, 188-189) на завідувача диспансерного відділення не було покладено обов`язок під час прийому хворого перевіряти паспорт та встановлювати його особу, як і взагалі, проводити прийом хворих. Не покладено обов`язок під час прийому хворого перевіряти паспорт та встановлювати його особу і на дільничного лікаря його посадовою інструкцією від 14.09.2010 року. Відтак, неможливо порушити вимоги посадової інструкції, які даною інструкцією не покладено на посадову особу.

Також, колегія суддів, звертає увагу на довідку №3255/10 від 17.09.2014 року головного лікаря КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» згідно якої ОСОБА_11 в 2011 році мав сумісництво лікаря психіатра дільничного і згідно посадової інструкції лікаря-психіатра дільничного здійснював прийом громадян 14.03.2011 року та 07.06.2011 року, як і в інші робочі дні, якою також спростовується обвинувачення в частині того, що лікар ОСОБА_11 не мав право здійснювати прийом хворих 14.03.2011 року та 07.06.2011 року (Т.2 а.с.60).

Згідно диспозиції ч.1 ст. 366 КК України, суб`єктивна сторона службового підроблення, передбаченого характеризується тільки прямим умислом, оскільки службова особа завідомо усвідомлює неправдивий характер тих відомостей, які вносяться нею до офіційних документів. Тобто, дії обвинуваченого можуть бути визнані протиправними лише у випадку обізнаності та усвідомлення обвинуваченим того, що інформація, яку він вносить до офіційного документа є недостовірною, спотвореною, однак, обвинувачений не відмовляється від вчинення цих дій і вносить недостовірні дані до офіційного документа.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що пояснення ОСОБА_11 в частині можливої помилки в особі хворої, як і можливої помилки в даті огляду, в судовому засіданні не спростовані обвинуваченням. Доказів того, що ОСОБА_11 умисно, усвідомлюючи неправомірний характер своїх дій, вніс до амбулаторної картки ОСОБА_13 недостовірні відомості, суду надано не було. Не зазначено ціль та мета, яку переслідував ОСОБА_11 вносячи неправдиві відомості. На даний час, можливість отримати додаткові докази та перевірити, хто саме приходив на прийом до ОСОБА_11 07.06.2011 року втрачена.

Більше того, на переконання колегії суддів обвинуваченням не доведено в судовому засіданні причино - наслідковий зв`язок між діями, які інкримінуються лікарю ОСОБА_11 , та наслідками - висновком судово-психіатричної експертизи №229 від 26.04.2013року на підставі якого винесено рішення Ленінським районним м. Кіровограда від 04.06.2013 року про визнання недійсним правочину - договору довічного утримання.

А тому, районний суд дійшов правильного висновку, що в діях ОСОБА_11 відсутній склад кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.366 КК

Доводи прокурора викладені в апеляції стосовно того, що суд першої інстанції при розгляді кримінального правопорушення допустив істотні порушення кримінального процесуального закону, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, суд неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, виправдовуючи ОСОБА_11 не вказав підставу виправдання є необґрунтованими та безпідставними. Районний суд при розгляді кримінального провадження повністю дотримав вимог кримінального процесуального закону, повно всебічно та об`єктивно дослідив у судовому засіданні зібрані докази по кримінального провадження та надав їм належну оцінку, та обґрунтовано дійшов висновку про виправдання ОСОБА_11 за ч.1 ст.366 КК України за відсутністю складу кримінального правопорушення, тобто суд вказав у мотивувальній частині вироку підстави виправдання та належним чином мотивував своє рішення.

Також, доводи прокурора з приводу того, що суд допустив істотні порушення кримінального процесуального закону та за наявності підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та клопотання обвинуваченого не прийняв рішення про її закриття є безпідставними, оскільки ОСОБА_11 під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнавав, наполягав на виправданні, із клопотанням про закриття справи у зв`язку із закінченням строків давності до суду не звертався, що підтверджується аудіо записом та журналом судового засідання.

Доводи прокурора з приводу того, що судом не надано оцінку доказам винності ОСОБА_11 і, зокрема, того, що останній, як завідувач відділення, не мав право приймати хворих так, як був у відрядженні та того, що судом не надано оцінку доказам винності останнього, і зокрема: не надано оцінку тому, що амбулаторна картка хворої ОСОБА_13 по даті її заведення не відповідала загальній нумерації в журналі реєстрації амбулаторних карток хворих є необґрунтованими та безпідставними. Вказані доводи спростовуються довідкою №3255/10 від 17.09.2014 року головного лікаря КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» згідно якої ОСОБА_11 в 2011 році мав сумісництво лікаря психіатра дільничного і згідно посадової інструкції лікаря - психіатра дільничного здійснював прийом громадян 14.03.2011 року та 07.06.2011 року, як і інші робочі дні.( Т.2 а. с. 60). Крім того, реєстрація та внесення записів до журналу амбулаторних карток відноситься до повноважень працівників реєстратури, а не лікаря.

Доводи потерпілого ОСОБА_8 викладені в апеляції з приводу того, що ОСОБА_11 приймав хвору саме як завідувач відділення, а не як дільничний лікар, порушив вимоги посадової інструкції не встановив особу хворої та не перевірив її анкетні дані, порушив правила оформлення медичної документації, а саме Наказ МОЗ №435 від 29.05.2010 року, яким затверджено інструкцію щодо заповнення первинної облікової документації №025-4/0 «Талон на прийом до лікаря», приймав хворих без талону, спростовуються дійсними вищевказаними встановленими у судовому засіданні фактичними обставинами справи, і зокрема, тим, що ОСОБА_11 , як завідувач відділення, перебував у відрядженні на курсах підвищення кваліфікації. Проте, оскільки курси проходили в Кіровоградській психіатричній лікарні, тобто по місцю його роботи, а він мав сумісництво дільничного лікаря - психіатра, тому мав право і здійснював прийом хворих в цей період саме як дільничний лікар - психіатр. Згідно посадової інструкції завідувача диспансерного відділення від 15.09.2011 року та довідки в. о. головного лікаря ОСОБА_15 (т. п. 1 а.п.186, 188-189) на завідувача диспансерного відділення не було покладено обов`язок під час прийому хворого перевіряти паспорт та встановлювати його особу, як і взагалі, проводити прийом хворих. Не покладено обов`язок під час прийому хворого перевіряти паспорт та встановлювати його особу і на дільничного лікаря його посадовою інструкцією від 14.09.2010 року. А тому, неможливо порушити вимоги посадової інструкції, які даною інструкцією не покладено на посадову особу. Крім того, ОСОБА_11 не міг порушити Наказ МОЗ №435 яким затверджено інструкцію щодо заповнення первинної облікової документації №025-4/0 «Талон на прийом до лікаря», оскільки вказаний наказ був винесений не 29.05.2010 року, а 29.05.2013 року, тобто після інкримінованих ОСОБА_11 в обвинуваченні дій. Крім того колегія суддів бере до уваги те, що на час розгляду справи встановити чи приймав ОСОБА_27 хвору без талону чи з ним не можливо, оскільки згідно довідки головного лікаря КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» №3255/10 від 17.09.2014 року, термін зберігання первинної облікової документації складає 1 рік (т.2 а.с.60).

Враховуючи викладене колегія суддів доходить висновку, що докази, які покладені в основу обвинувачення не підтверджують наявність складу кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.366 КК України в діях ОСОБА_11 , а обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку та виправдав останнього.

З огляду на викладене, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку, а тому апеляції прокурора та потерпілого залишає без задоволення, так як зібрані у кримінальному провадженні докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів, вичерпано.

Разом із тим, суд виправдовуючи Землянського за ч.1 ст.366 КК України в мотивувальній частині вироку правильно зазначив, підставу виправдання - за відсутністю складу кримінального правопорушення, проте в порушення вимог ст.ст.374, 373 КПК України в резолютивній частині підставу виправданні не зазначив, тому на підставі ч.2 ст.404 КК України апеляційний суд вправі вийти за межі апеляційних скарг, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого та розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

У зв`язку із цим колегія суддів вважає, що резолютивну частину вироку слід змінити, в іншій частині вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст.ст. 370, 373, 374, 376, 404, 405, 407,419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 червня 2015 року стосовно ОСОБА_11 - змінити.

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.1 ст.366 КК України визнати невинуватим та виправдати за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4