ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді - доповідача ОСОБА_22,
суддів: секретарів : за участю: захисника ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_13, прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_35, ОСОБА_15,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявами засуджених ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

вироком Личаківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2011 року

ОСОБА_18,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що

не має судимості,

засуджено: за частиною третьою статті 27, частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років із застосуванням частини другої статті 69 КК без конфіскації майна; частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік; частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК до покарання у виді обмеження волі на строк один рік.

На підставі статті 70 КК за сукупністю злочинів йому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років.

Відповідно до статті 75 КК ОСОБА_18 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки та покладено обов'язки, передбачені пунктами 3, 4 статті 76 КК;

ОСОБА_17,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянина України, такого, що

не має судимості,

засуджено: за частиною четвертою статті 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років із застосуванням частини другої статті 69 КК без конфіскації майна; частиною другою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік; частиною другою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК до покарання у виді обмеження волі на строк один рік.

На підставі статті 70 КК за сукупністю злочинів йому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років.

Відповідно до статті 75 КК ОСОБА_17 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки та покладено обов'язки, передбачені пунктами 3, 4 статті 76 КК;

ОСОБА_16,

ІНФОРМАЦІЯ_3,

громадянку України, таку, що

не має судимості,

засуджено: за частиною четвертою статті 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років із застосуванням частини другої статті 69 КК без конфіскації майна; частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік; частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК до покарання у виді обмеження волі на строк один рік; частиною другою статті 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.

На підставі статті 70 КК за сукупністю злочинів їй визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років.

Відповідно до статті 75 КК ОСОБА_16 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки та покладено обов'язки, передбачені пунктами 3, 4 статті 76 КК.

Постановлено стягнути з ОСОБА_16 на відшкодування матеріальної шкоди на користь: АТ «Індустріально-експортний банк» - 47 333,27 грн; ВАТ «СКБ Дністер» - 23 014,24 грн; ПАТ «Альфа-банк» - 59 424,60 грн.

Цим вироком також засуджено ОСОБА_19, який ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 лютого 2013 року щодо нього скасовано, а справу направлено на додаткове розслідування.

Суд визнав, що навесні 2007 року ОСОБА_18 створив у м. Львові організовану групу, яка відзначалась тісними зв'язками та чітким розподілом функцій між її учасниками під час вчинення злочинів, внутрішньою дисципліною та діяла за спеціально розробленими і заздалегідь відомими всім учасникам групи планами злочинної діяльності. Учасниками цього об'єднання були ОСОБА_17, ОСОБА_16 і невстановлені особи. У червні - серпні 2007 року ОСОБА_18, ОСОБА_17, ОСОБА_16 та невстановлені особи у складі організованої групи у шахрайський спосіб заволоділи грошовими коштами банківських установ на загальну суму 204 295 грн, а також вчинили підроблення довідок про доходи та використали ці документи.

Крім того, у травні та влітку 2006 року ОСОБА_16 у шахрайський спосіб заволоділа грошовими коштами потерпілого ОСОБА_20 у сумі 5 000 грн і 2 000 доларів США та потерпілої ОСОБА_21 у сумі 2 500 євро.

Вироком Апеляційного суду Львівської області від 24 вересня 2014 року вирок Личаківського районного суду м. Львова від 07 листопада 2011 року скасовано в частині засудження:

- ОСОБА_18 за частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК; за частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК; за частиною третьою статті 27, частиною четвертою статті 190 КК;

- ОСОБА_17 за частиною другою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК; за частиною другою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК; за частиною четвертою статті 190 КК;

- ОСОБА_16 за частиною другою статті 190 КК; за частиною четвертою статті 190 КК; за частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК; за частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК.

Визнано винними:

- ОСОБА_18 за частиною третьою статті 27, частиною четвертою статті 190 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- ОСОБА_17 за частиною третьою статті 27, частиною четвертою статті 190 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- ОСОБА_16 за частиною четвертою статті 190 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років з конфіскацією всього майна, яке є її власністю.

На підставі пунктів 2 і 3 частини першої статті 49 КК звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності:

− ОСОБА_18 за частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК; за частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК;

− ОСОБА_17 за частиною другою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК; за частиною другою статті 27, частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК;

− ОСОБА_16 за частиною другою статті 190 КК; за частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК; за частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК, а провадження у справі в цій частині закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2015 року вирок Апеляційного суду Львівської області від 24 вересня 2014 року щодо ОСОБА_18, ОСОБА_17 та ОСОБА_16 змінено та виключено з кваліфікації дій:

- ОСОБА_18 за частиною четвертою статті 190 КК; за частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК; за частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року - застосування частини третьої статті 27 КК.

- ОСОБА_17 за частиною четвертою статті 190 КК; за частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК; за частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року - застосування частини другої статті 27 КК.

Постановлено вважати засудженими:

- ОСОБА_18 за частиною четвертою статті 190 КК; за частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК; за частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року;

- ОСОБА_17 за частиною четвертою статті 190 КК; за частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК; за частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року;

- ОСОБА_16 за частиною другою статті 190 КК; за частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК; за частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року.

ОСОБА_18 за частиною четвертою статті 190 КК пом'якшено основне покарання до позбавлення волі на строк п'ять років.

Постановлено звільнити від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК:

- ОСОБА_18 за частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358; частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року;

- ОСОБА_17 за частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК; за частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року;

- ОСОБА_16 за частиною другою статті 190 КК; за частиною третьою статті 28, частиною другою статті 358 КК; за частиною третьою статті 28, частиною третьою статті 358 КК в редакції Закону України від 5 квітня 2001 року.

У решті вирок апеляційного суду залишено без зміни.

У своїх заявах, які за своїм змістом є аналогічними, засуджені ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18 порушують питання про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2015 року на підставі пунктів 1, 2 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність у подібних правовідносинах та неоднаковим застосуванням судом однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Засуджені стверджують, що суд касаційної інстанції в зазначеній ухвалі застосував норму частини третьої статті 28 КК про кримінальну відповідальність за вчинення шахрайських дій у складі організованої групи не так само, як було застосовано цю саму норму права про кримінальну відповідальність за вчинення групового злочину у рішеннях за подібних правовідносин. Наголошують, що касаційний суд неправильно оцінив інкриміновані їм суспільно небезпечні діяння та помилково витлумачив матеріальний закон. На думку засуджених, висновки суду про наявність у їхніх діяннях зазначеної кваліфікуючої ознаки ґрунтуються на припущеннях, жодного доказу на підтвердження цього в судових рішеннях не наведено. Вважають, що поза увагою судів залишилося те, що сама по собі неодноразовість вчинення злочинних діянь, розподіл ролей не можуть свідчити про складну форму співучасті, якою є організована група. Твердять, що суд допустив змішування понять «вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб» і «вчинення злочину організованою групою».

Також у своїх заявах засуджені ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18, посилаючись на пункт 2 частини першої статті 445 КПК, зазначають про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норми права, передбаченої КПК, а саме надання цим судом різних правових висновків у частині недотримання судами нижчої ланки форми складання судових рішень при вирішенні питання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності (в одній справі - вироком, у іншій - ухвалою).

Крім того, заявники стверджують, що суди при призначенні їм покарання не повною мірою врахували ступінь тяжкості вчинених ними злочинів, дані про їхні особи, а також усі обставини, що пом'якшують покарання, що стало наслідком призначення їм покарання, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим через його суворість.

Просять скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2015 року та вирок Апеляційного суду Львівської області від 24 вересня 2014 року, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

На обґрунтування неоднаковості у правозастосуванні касаційним судом ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18 долучили одні і ті ж копії судових рішень, а саме копії ухвал колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня, 21 серпня, 25 вересня та 18 листопада 2014 року.

Зі змісту ухвали від 17 квітня 2014 року вбачається, що касаційний суд погодився з рішенням апеляційного суду про виключення з обвинувачення засуджених за частиною четвертою статті 190 КК кваліфікуючої ознаки вчинення злочину організованою групою, з підстав недостатнього вмотивування її наявності у вироку суду першої інстанції.

У рішенні від 18 листопада 2014 року касаційний суд залишив без зміни рішення судів першої і апеляційної інстанцій про перекваліфікацію місцевим судом діянь засуджених з частини четвертої на частину третю статті 190 КК, у зв'язку з виключенням кваліфікуючої ознаки вчинення злочину організованою групою.

Іншою ухвалою від 25 вересня 2014 року касаційний суд погодився з правильністю висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо кваліфікації діянь винних осіб за частиною четвертою статті 190 КК - вчинення злочину організованою групою.

На підтвердження своїх вимог заявники послалися також на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2014 року, якою вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині засудження ОСОБА_1 за частиною першою статті 365 КК і звільнення її від покарання на підставі статті 49 КК у зв'язку із закінченням строків давності скасовано, а провадження у справі закрито за пунктом 2 статті 6 КПК 1960 року. Ці ж судові рішення щодо ОСОБА_2, в частині його звільнення від призначеного покарання за злочин, передбачений частиною першою статті 367 КК, на підставі статті 49 КК у зв'язку з закінченням строків давності залишено без зміни.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) заслухала суддю - доповідача, пояснення захисника ОСОБА_15 про необхідність задоволення заяв ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18 з наведених у них мотивів, прокурора про відсутність підстав для задоволення заяв, дослідила матеріали кримінальної справи і матеріали, додані до заяв, вивчила наукові висновки членів Науково-консультативної ради при Верховному Суді України та дійшла висновку про таке.

1. Заявники ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18 посилаються на пункти 1, 2 частини першої статті 445 КПК і стверджують, що подібність правовідносин в оспореному і порівнюваних рішеннях потребувала однакового застосування судом касаційної інстанції норми частини третьої статті 28 КК. Проте подібність правовідносин, на думку заявників, не спонукала касаційний суд ухвалити оспорене рішення, яке було б однаковим за змістом у частині визнання (кваліфікації) злочину, вчинюваного організованою групою.

2. Суд наголошує, що відповідь на питання про те, чи застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права у рішенні, яке оспорюється, і в рішеннях, наданих для порівняння, було однаковим, повинна даватись виключно з дотриманням вимог статті 444 КПК, безумовним урахуванням специфічних правил пунктів 1, 2 частини першої статті 445 цього Кодексу та в комплексі з правовими позиціями практики Суду про перегляд рішень касаційної інстанції.

3. Верховний Суд України раніше неодноразово висловлював свою правову позицію щодо предмета і умов перегляду рішень суду касаційної інстанції із зазначених у законі підстав, зокрема у постановах від 21 червня 2012 року в справі № 5-4кс12, від 17 жовтня 2013 року в справі № 5-31кс13, від 06 лютого 2014 року в справі № 5-50кс13, від 29 травня 2014 року в справі № 5-15кс14, від 23 квітня 2015 року в справі № 5-6кс15. Вона полягає у тому, що перегляд рішення касаційного суду можливий, а втручання (невтручання) в таке рішення є необхідним (непотрібним), коли є неоднаковість у правозастосуванні, що зумовлює суд висловити свою правову позицію щодо правильного застосування норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність. Ключовою умовою такого перегляду є наявність різних незалежно від форми і змісту правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких перебуває застосування однієї і тієї самої норми права про кримінальну відповідальність у не менш ніж у двох кримінальних провадженнях, і хоча б в одному з яких сторона кримінального провадження ставила під сумнів (оспорювала) у будь-який спосіб правильність застосування такої норми.

Інакше перегляд судових рішень за межами позначених його предмета та умов призведе до повторного касаційного перегляду, що не відповідає положенням пункту 1 частини першої статті 445 КПК і суперечитиме принципу правової визначеності.

4. Суд зазначає, що з набранням чинності Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) зазнали змін підстави для перегляду Судом рішень касаційної інстанції. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 445 КПК на сьогодні до таких підстав віднесено «неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень (крім питань неоднакового застосування санкцій кримінально-правових норм, звільнення від кримінальної відповідальності чи покарання)». Попередня редакція цього положення передбачала, що Суд може здійснювати перегляд судових рішень з підстави «неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм закону України про кримінальну відповідальність щодо подібних суспільно небезпечних діянь (крім питань призначення покарання, звільнення від покарання та від кримінальної відповідальності), що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень».

Отже, простежуються три законодавчі зміни: 1) слова «норма закону України про кримінальну відповідальність» замінені на «норма права, передбачена законом України про кримінальну відповідальність»; 2) слова «призначення покарання» замінені словами «санкції кримінально-правових норм» у межах характеристики застереження щодо питань, на які не поширюється пункт 1 частини першої статті 445 КПК; 3) слова «щодо подібних суспільно небезпечних діянь» замінені словами «у подібних правовідносинах».

Суд зауважує, що внесення зазначених процесуальних змін до положень статті 445 КПК були покликані удосконалити процедуру перегляду рішень касаційної інстанції, насамперед для цілей пункту 1 частини першої статті 445 цього Кодексу. Отже, - повноваження Суду щодо перегляду судових рішень з підстав, передбачених вказаним положенням кримінального процесуального закону, реально не зазнали змін після набрання чинності Законом № 192-VIII.

5. Суд звертає увагу, що у цій справі у заявників був прямий доступ до судів апеляційної і касаційної інстанцій з їхніми кримінально-правовими скаргами щодо питань застосування норм права.

Цих відомостей Суду достатньо, аби дійти висновку, що на час касаційного оскарження заявниками рішення апеляційного суду правове регулювання було достатньо чітким, аби надати їм відповідні підстави вважати, що оскарження до касаційної інстанції рішення апеляційного суду в частині кваліфікації інкримінованих діянь, а так само правильність/неправильність застосування норми частини третьої статті 28 КК (вчинення злочину організованою групою) не буде абсолютно марним. Отже, Суд вважає, що заявники не використали можливих засобів юридичного захисту, які могли небезпідставно вважатися ефективними у цій ситуації.

6. Принцип верховенства права охоплює не тільки змістовний аспект (правового відношення між людиною і державою на засадах визнання людини вищою соціальною цінністю), але й процедурний аспект, який базується на вимогах відповідності правотворчої та правозастосовної практики певним стандартам, як-от: вимога щодо однакового застосування закону.

7. Право на справедливий судовий розгляд, гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, належить розуміти в контексті преамбули цієї Конвенції, яка проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення справи судами, їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду і жодна сторона не має права вимагати перегляду цього рішення лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення помилок і недоліків, а не для нового розгляду справи. Тому контрольну функцію Суду не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета оскарження не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі обставини.

8. Як убачається зі змісту заяв, ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18 посилаються на різне тлумачення судом касаційної інстанції частини третьої статті 28 КК (вчинення злочину організованою групою). Заявники мотивують свою позицію тим, що касаційний суд погодився з висновками нижчих судів про їх винуватість у вчиненні шахрайських дій у складній формі співучасті, тоді як у судових рішеннях, наданих ними для порівняння, за подібних правовідносин касаційний суд навів інше тлумачення зазначеної норми права, яке, на їх думку, є правильним.

Однак оскаржуване рішення ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2015 року та судові рішення касаційного суду, які, на думку заявників, мають визнаватись порівнюваними, як акти правозастосування, різняться між собою за правовим змістом і юридичним значенням (правові висновки щодо різних норм права), що виключає можливість їх зіставлення.

Правозастосування це здійснювана в процедурно-процесуальному порядку діяльність суду, яка полягає в індивідуалізації юридичних норм стосовно конкретних суб'єктів і конкретних життєвих випадків в акті застосування норм права. Так, правозастосування має місце лише тоді, коли норма права реально втілена у певному судовому рішенні, а конкретні життєві обставини оцінені з погляду саме цієї норми.

Реального відображення в оспореному судовому рішенні норма права, передбачена частиною третьою статті 28 КК, не знайшла.

У кримінальній справі щодо ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18 з часу пред'явлення обвинувачення й до завершення судового провадження суспільно небезпечні діяння (шахрайство), поставлені їм у провину, отримали незмінну кримінально-правову оцінку і були кваліфіковані за частиною четвертою статті 190 КК. Від цього обвинувачення заявники захищалися в суді першої інстанції. Ні сторона захисту, ні сторона обвинувачення не оспорювали кримінальну правову кваліфікацію за цією нормою права, ні в суді апеляційної інстанції ні в касаційному суді.

Отже, в оспореному рішенні суд касаційної інстанції не висловив безпосередньо свою правову позицію щодо правильності або неправильності застосування норми права, передбаченої частиною третьою статті 28 КК вчинення злочину організованою групою і це питання під час касаційного розгляду справи взагалі не досліджувалося.

9. Суд стверджує, що з матеріалів справи не видно, що існують будь-які «вагомі та непереборні обставини», які можуть служити обгрунтованим поясненням того, чому ухвалу касаційної інстанції щодо ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18 від 31 березня 2015 року необхідно піддавати ревізії, переглядати її з огляду на те, що в ній нібито норму частини третьої статті 28 КК у правовідносинах, подібних до правовідносин у рішеннях касаційного суду, наданих Суду для порівняння, застосовано інакше (неоднаково) і зумовило різний зміст цих рішень. Видається, що єдиною причиною, яка спонукала заявників звернутися до Суду, була необхідність перегляду справи у світлі іншого закону, а це означає, що такий перегляд (запропонований заявниками) може бути замаскованим оскарженням.

У порівнюваних рішеннях від 17 квітня 2014 року і 18 листопада 2014 року суд касаційної інстанції, погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про виключення з діянь винних осіб зазначеної норми, які зроблені ними на підставі дослідження фактичних обставин справи, не надав свого правового висновку щодо застосування або незастосування цієї норми.

Посилання у заявах на рішення касаційного суду від 25 вересня 2014 року також не може бути визнано як приклад для порівняння, оскільки у ньому суд погодився з правовою оцінкою діянь засуджених за частиною четвертою статті 190 КК, наданою судами нижчого рівня, і учасники кримінального провадження у касаційних скаргах не заперечували правильність або неправильність застосування вказаної норми права.

Висновки суду касаційної інстанції, висловлені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2014 року Суд не може визнати підставою для порівняння правильності застосування норми процесуального права, яка передбачає звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності, на підставі статті 49 КК, оскільки у цьому рішенні суд дійшов висновку про обґрунтованість звільнення ОСОБА_2 від призначеного йому покарання, а не про звільнення від кримінальної відповідальності, як про це заявники порушували питання у своїх заявах.

Зауваження у заявах засуджених ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18 на порушення судом апеляційної інстанції положень кримінального процесуального закону, зокрема щодо оцінки доказів, та вимог кримінального закону, що стало наслідком призначення їм покарання, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим через його суворість, перебуває за межами законодавчо визначених повноважень Суду.

За таких обставин заяви засуджених ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18 в аспекті положень пунктів 1, 2 частини першої статті 445 КПК не можуть бути предметом перегляду Суду і тому в їх задоволенні належить відмовити.

Керуючись статтями 453, 454, 456 КПК України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

відмовити у задоволенні заяв засуджених ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_18 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2015 року.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена, тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_22

Судді:

ОСОБА_23 ОСОБА_24 ОСОБА_25 ОСОБА_26 ОСОБА_27 ОСОБА_28 ОСОБА_29 ОСОБА_30 ОСОБА_31 ОСОБА_32 ОСОБА_33