Справа № 128/2320/15-к
ВИРОК
Іменем України
01 грудня 2015 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області, в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі: ОСОБА_2 ,
з участю прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинуваченого: ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця АРКрим, українця, громадянина України, зсередньою спеціальною освітою, непрацюючого, не одруженого, зареєстрованого:Черкаська область, смт. Лисянка,проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 23.02.2004 року Лисянським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від покарання з іспитовим строком на 1 рік;
- 19.12.2006 Солом`янським районним судом м. Київ за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від покарання з іспитовим строком на 1 рік;
- 23.04.2007 Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років З місяців позбавлення волі; звільнений умовно-достроково;
- 08.02.2011 Солом`янським районним судом м. Київ за ч. 2 ст. 289, ст. 71 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі із конфіскацією майна; на даний час відбуває покарання у Стрижавській виправній колонії №81
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.391 КК України,-
За період відбування покарання в ВК №81 смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області засуджений ОСОБА_4 заохочень не мав, а мав дисциплінарні стягнення, з яких 1 (один) раз був переведений до приміщення камерного типу строком на 3 (три) місяці в період часу з 28.11.2014 року по 28.02.2015 року, та згідно постанови від 28.03.2015 року був поміщений в камеру №10 ДІЗО.
Так, 02.04.2015 року о 13:20 год., засуджений ОСОБА_4 відбуваючи покарання в камері № 10 у приміщені ДІЗО/ПКТ, відкрито в категоричній формі в присутності робітників адміністрації, а саме: чергового помічника начальника установи старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_6 , начальника відділення СПС № 1 майора внутрішньої служби ОСОБА_7 , оперуповноваженого оперативного відділу старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_8 , відмовився виконувати законну вимогу начальника відділення СПС № 2 відділу СВПР старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_9 , приступити до прибирання в камері № 10 ДІЗО у приміщенні ДІЗО/ПКТ, в якій він утримувався, чим порушив вимоги ст. 9 КВК України, згідно якої засудженні зобов`язані виконувати законні вимоги адміністрації органів та установ виконання покарань, ч. 3 ст. 107 КВК України, п. 29 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань(далі -Правила), згідно яких засудженні зобов`язані виконувати всі законні вимоги персоналу колонії. При цьому засуджений був забезпечений необхідним робочим інвентарем, пройшов інструктаж з техніки безпеки та за станом здоров`я засуджений ОСОБА_4 міг залучатися до праці. В подальшому засудженому ОСОБА_4 було повторно вусній формі роз`яснено його права та обов`язки, доведено вимоги режиму відбування покарань, які передбачені ст. 9 КВК України, ч. 3 ст. 107 КВК України, п. 29 Правил, а також попереджено про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 391 КК України. Після цього засудженому ОСОБА_4 було повторно запропоновано приступити до прибирання в камері № 10 ДІЗО, приміщення ДІЗО/ПКТ, однак, засуджений ОСОБА_4 знову відкрито, в категоричній формі, в присутності зазначених вище працівників установи відмовився виконувати законну вимогу начальника відділення СПС № 2 ОСОБА_9 .
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 за пред`явленим йому обвинуваченням вину не визнав. Пояснив, що відбуває покарання в СВК №81 по вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 08.02.2011 року, по якому строк відбування покарання закінчується на початку грудня 2015 року. Десь років 2, 5 він відбував покарання і було все нормально. Раніше в нього був штраф за те, що він зірвав горіхи. Першому заму Лисаку до нього претензій не було. Пізніше інший працівник установи почав до нього мати претензії мабуть через заздрість, що він купив собі мобільний телефон, який працівник колонії хотів у нього забрати, на що він відповів, що телефон він не віддасть та взяв і розбив його. Після цього на зоні він не міг бути, бо над ним знущались засуджені. Його постійно возили по лікарнях, по ДІЗО та ПКТ. До першого ДІЗО усі стягнення у нього були погашені.
Також пояснив, що він був поміщений до приміщення камерного типу строком на 3 (три) місяці де був з 28.11.2014 року по 28.02.2015 року, і 28.03.2015 року був поміщений в камеру №10 ДІЗО.
02.04.2015 року в 13.20 год. він підписав документи, що відмовляється прибирати в камері на вимогу начальника СПС №2 ОСОБА_9 . При цьому ОСОБА_8 говорив, що якщо він не підпише документи, то він його виволоче в зону. З 03.07.2012 року по 03.04.2014 рік у нього порушень не було. Тоді був замом ОСОБА_10 і він вирішував питання ззасудженими. Він писав скаргу у генеральну прокуратуру, яка зареєстрована в журналі вихідних скарг №295 (приблизно в червні 2015 року).
Не дивлячись на невизнання обвинуваченим своєї вини у вчинені кримінального правопорушення за ст.391 КК України, вина його у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні обставинами, а саме показами свідків.
Так,свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що він працює в установі начальником відділу №2 соціально-психологічних робіт із засудженими. 02.04.2015 року десь біля обіду він був в установі, де на його законну вимогу ОСОБА_4 відмовився прибирати у своїй камері. Перед цим, ним ОСОБА_4 також буда поставлена вимога прибирати в камері в якій він був поміщений. Також працівники установи неодноразово робили зауваження ОСОБА_4 пронеобхідність прибирати, але він відмовлявся. Три рази в один день 02.04.2015 року вони вимагали прибирати в камері, де був один обвинувачений, нащо ОСОБА_4 категорично та демонстративно говорив, що прибирати не буде, бо не хоче.
Свідок ОСОБА_8 пояснив, що 02.04.2015 року він чергував в установі. В ранці черговий попередив ОСОБА_4 , що необхідно прибирати в камері, але він відмовився. Також аналогічна подія сталась і вдень. У ОСОБА_4 в камері дійсно була брудна підлога, папір і вата валялись на підлозі.
Свідок ОСОБА_11 показав, що йому повідомив ОСОБА_12 , що ОСОБА_4 відмовився прибирати в камері. Він вдень разом з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 всі вони пішли в камеру до ОСОБА_4 , де ОСОБА_13 поставив законну вимогу ОСОБА_4 про необхідність прибрати в камері, на що ОСОБА_4 в категоричній формі відмовився виконувати вимогу начальника СПС №2 ОСОБА_9 .
Свідок ОСОБА_12 пояснив, що вранці при відчинені камер у ОСОБА_4 не було порядку в камері. На пропозицію прибрати у своїй камері він відмовився , тому свідок написав рапорт. В камері у обвинуваченого було сміття, залишки їжі на підлозі.
Свідок ОСОБА_7 пояснив, що він працює в установі начальником відділу соціально-психологічної служби. Він був в іншій камері із засудженими. Начальник СПС №2 ОСОБА_9 , в присутності і інших працівників колонії поставив обвинуваченому ОСОБА_4 законну вимогу про необхідність поприбирати в камері, в якій він був один, але ОСОБА_4 категорично та демонстративно відмовлявся прибирати, висловлювався нецензурно. В його камері були залишки їжі, на підлозі валялись куски бумаги, вилка валялась.
Також вина обвинуваченого ОСОБА_4 за ст.391 КК України підтверджується іншими доказами по кримінальному провадженню, наданими стороною обвинувачення та дослідженими в судовому засіданні, а саме:
-постановою від 28.11.2014 року про переведення засудженого ОСОБА_4 в приміщення камерного типу строком на 3 місяці;
-постановою від 28.03.2015 року про поміщення ОСОБА_4 до дисциплінарного ізолятора строком на 15 діб;
-рапортом молодшого інспектора ОСОБА_12 від 02.04.2015 року про виявлення незадовільного санітарного стану в камері утримання ОСОБА_4 та який на його пропозицію в грубій формі відмовився прибирати в камері;
-рапортом начальника СПС №2 Стрижавської СВК №81 ОСОБА_9 від 02.04.2015 року про незаконну відмову ОСОБА_4 виконувати його вимоги про прибирання приміщення камери №10 в якій він утримується;
-власноручно написаною заявою ОСОБА_4 , який в категоричній формі відмовився виконати прибирання в камері та здати особисті речі з камери ДІЗО, де він утримується, так як це суперечить його життєвим поглядам, зі ст. 391 КК України ознайомлений та попереджений про кримінальну відповідальність;
-посадовою інструкцією начальника відділення соціально-психологічної служби , затвердженої начальником Стрижавської СВК №81 ОСОБА_14 ;
-наказом від 19.07.2012 року №61о/с відповідно до якого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_9 прийнято на посаду начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Стрижавської СВК №81 з 19.07.2012 року;
-розпорядком дня для засуджених, які тримаються в приміщеннях ДІЗО, ПКТ Стрижавської виправної колонії №81, який затверджений старшим інспектором відділу нагляду і безпеки;
-наказом від 23.12.2014 року №127 о/с, яким призначено ОСОБА_7 начальником відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Стрижавської СВК №81 з 23.12.2014 року;
-наказом від 30.09.2014 року №96 о/с від 30.09.2014 року яким було призначено майора внутрішньої служби ОСОБА_15 начальником оперативного відділу Стрижавської СВК №81 з 30.09.2014 року; капітана внутрішньої служби ОСОБА_16 черговим помічником начальника установи відділу нагляду і безпеки Стрижавської СВК №81 з 30.09.2014 року; капітана внутрішньої служби ОСОБА_17 старшим оперуповноваженим відділу Стрижавської СВК №81 з 30.09.2014 року; старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_8 оперуповноваженим оперативного відділу Стрижавської СВК №81 з 30.09.2014 року;
-наказом від 31.07.2012 року №54 о/с, яким сержанта внутрішньої служби ОСОБА_12 призначено на посаду молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Стрижавської СВК №81 з 01.08.2012 року;
-довідкою про наявність дисциплінарних стягнень та заохочень по особовій справі засудженого ОСОБА_4 від 02.04.2015 року;
-медичною довідкою від 27.05.2015 року, згідно якої ОСОБА_4 за медичною допомогою 02.04.2015 року не звертався, звільнення від виконання робіт не отримував;
-довідкою та розпискою ОСОБА_4 про роз`яснення йому правил внутрішнього трудового розпорядку установи та статей КК України та КВК України, що попереджено про кримінальну відповідальність за вчинення злочинів в місцях позбавлення волі;
-контрольним листом №389 про інструктаж ОСОБА_4 з охорони праці;
Частиною першою статті 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст.85 КПК України).
Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ст.86 КПК України).
Згідно ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких наданих Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Враховуючи наведене, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що винність обвинуваченого ОСОБА_4 за ст. 391КК України була доведена під час досудового слідства та знайшла своє підтвердження в судовому засіданні.
Суд вважає, що невизнання вини обвинуваченим являється методом його захисту з метою уникнення покарання за вчинене кримінальне правопорушення.
На думку суду доведеним є умисне вчинення ОСОБА_4 даного кримінального правопорушення та суб`єктивна сторона злочину, оскільки він відбуваючи покарання у виді позбавлення волі був підданий протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу і 02.04.2015 року категорично, демонстративно, грубо відмовився виконувати законну, наполегливу, неодноразову вимогу представника адміністрації колонії - начальника СПС ОСОБА_9 про необхідність прибрати в камері в якій він утримувався один.
Відповідно до посадової інструкції начальник СПС ОСОБА_9 являється представником адміністрації Стрижавської ВК №81, який на підставі свого службового становища мав право ставити вимогу ОСОБА_4 про необхідність здійснити прибирання в камері, а засуджений зобов`язаний і мав можливість її виконати, тому суд вважає ОСОБА_4 вчинено злісну непокору (бездіяльність) законній вимозі представника адміністрації, що проявилося в неодноразовій відмові засудженого ОСОБА_4 від прибирання в камері де він утримувався один, без поважних причин.
Не визнання вини ОСОБА_4 за ст. 391 КК України і непричетність його до вчинення даного злочину спростовується частково поясненнями самого ОСОБА_4 в судовому засіданні, а саме тим, що він в судовому засіданні пояснив, що йому ставилась представником адміністрації вимога про необхідність прибрати в камері, але він відмовився і власноручно написав заяву про відмову у виконанні вимоги представника адміністрації, що він знав, що за це передбачена кримінальна відповідальність за ст. 391 КК України. Що раніше він був згоден з вказаною статтею КК України відносно нього, так як не міг покарання між засудженими Стрижавської колонії.
Варте уваги й те, що не дивлячись на невизнання обвинуваченим своєї вини за зазначеною статтею, стороною захисту - захисником та обвинуваченим не надано суду письмові докази в підтвердження непричетності ОСОБА_4 до вчинення ним кримінального правопорушення передбаченого ст. 391 КК України.
Суд вважає, що дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ст.391 КК України, як злісна непокора законним вимогам адміністрації установи виконання покарань, або інша протидія адміністрації у законному здійсненні її функцій особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери).
Згідно з п.3 ч.1 ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Тому при призначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до середньої тяжкості злочину; обставини його вчинення обвинуваченим; особу винного що він за місцем відбування покарання характеризується негативно; його стан здоров`я; сімейний та матеріальний стан.
Обставини, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого судом не встановлено.
Обставин, що відповідно до ст.67 КК Україниобтяжували б покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
При цьому суд також враховує, що відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на відсутність пом`якшуючих і обтяжуючих вину обвинуваченого обставин,обставини вчинення кримінального правопорушення, всі даних про особу обвинуваченого, позицію державного обвинувачення відносно міри покарання та можливості виправлен ня ОСОБА_4 , суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе виключно за умови ізоляції від суспільства, тому йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення. При цьому, остаточне покарання слід призначити за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України.
Визначене покарання обвинуваченому на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.
При розгляді даного кримінального провадження суд керувався принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно статті 6 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом; кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Зважаючи на те, що обвинувачений з його слів не має постійного місця проживання, його матеріальний стан, всі дані про його особу, та оскільки суд вважає ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення за ст. 391 КК України, то клопотання прокурора про обрання ОСОБА_4 виду запобіжного заходу у виді тримання під вартою, підлягає до задоволення, а саме ОСОБА_4 необхідно обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою до вступу даного вироку в законну силу.
Керуючись ст.ст.128, 129, 331, 369-371, 373, 374 КПК України, суд
Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні злочину, що передбаченого ст. 391 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_4 до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 08.02.2011 року та остаточне покарання призначити йому у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 7 (сім) місяців.
В строк відбування покарання ОСОБА_4 зарахувати термін утримання його під вартою з 06.06.2010 року.
Обрати ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою до вступу даного вироку в законну силу.
Вирок суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому прокурору.
Суддя: