Ухвала іменем україни 04 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

судді доповідача ОСОБА_4,

суддів: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 04 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року щодо нього,

в с т а н о в и л а:

Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 04 березня 2015 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Львів, жителя АДРЕСА_1, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 17 червня 2013 року, близько 19 год., керуючи технічно справним та належним йому автомобілем марки «Volkswagen transporter Т4», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, по вул. Львівській м. Червоноград Львівської області відносно напрямку руху транспорту від Червоноградського АТП до району «Завстава», маючи намір здійснити маневр повороту ліворуч для з'їзду на другорядну дорогу, а саме проїзну частину вул. Стрілецької, виявивши, що в зустрічному напрямку по рівнозначній дорозі прямо рухається моторолер марки «ViperZS 110», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_2 із пасажиром ОСОБА_3 на задньому сидінні, не переконавшись, що це буде безпечно внаслідок перестроювання на зустрічну смугу руху і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав здійснення поворотного маневру ліворуч, позбавивши своїми діями водія моторолера ОСОБА_2 технічної можливості уникнути зіткнення шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху, в результаті чого, на правій смузі руху проїжджої частини дороги в районі нерегульованого перехрестя вулиць Львівської−Стрілецької, права частина моторолера марки «ViperZS 110» зіткнулась із правою бічною задньою нижньою частиною кузова автомобіля марки «Volkswagen transporter Т4».

Своїми діями ОСОБА_1 порушив пункти 10.1, 16.13 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого пасажир моторолера ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а водій ОСОБА_2 - легкі, що викликали короткочасний розлад здоров'я.

Апеляційний суд Львівської області ухвалою від 09 червня 2015 року, частково задовольнивши апеляційну скаргу засудженого, змінив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання й постановив на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_1 від відбування призначеного вироком Червоноградського міського суду Львівської області основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки з покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України. В іншій частині вирок місцевого суду залишив без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1, не оспорюючи правильності кваліфікації його дій, зазначає, що суди не повною мірою врахували особу винного й обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, а також інші обставин, які мають значення для призначення покарання, а тому безпідставно призначили йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оспорюється.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з'ясувати його вік, стан здоров'я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім'ї (наявність утриманців) тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 зазначеного Кодексу в разі , якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У кожному конкретному випадку суди зобов'язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом'якшують чи обтяжують покарання. Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину. Цих вимог закону судом дотримано.

Доводи ОСОБА_1 про необґрунтованість призначення йому додаткового покарання є безпідставними. Беручи до уваги, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд, врахувавши обставини та наслідки (завдання тяжких тілесних ушкоджень) вчиненого кримінального правопорушення, прийняв правильне рішення про призначення засудженому зазначеного додаткового покарання, але не на максимальний строк, передбачений санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Що стосується доводів засудженого, що його єдиним джерелом доходів є праця водієм, то ці обставини не є достатніми для не призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення такого права.

На думку колегії суддів, рішення суду першої та апеляційної інстанцій є мотивованими, обґрунтованими, а призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК України .

Розгляд справи у суді апеляційної інстанції проводився у передбаченому законом порядку. Зміст ухвали є належним чином вмотивованим та обґрунтованим, відповідає вимогам ст. 419 КПК України .

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність відкриття кримінального провадження і перевірки його матеріалів, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 04 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 червня 2015 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6