У Х В А Л А

4 вересня 2015 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2, розглянувши заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд судових рішень щодо нього Верховним Судом України,

в с т а н о в и в:

Засуджений ОСОБА_1 звернувся з заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 19 лютого 2004 року щодо нього. Вказує, що підставою для перегляду є невідповідність судових рішень постанові Верховного Суду України від 16 березня 2015 року. Одночасно стверджує про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення судами вимог кримінального процесуального закону. Ставить питання про приведення вироку у відповідність з постановою Верховного Суду України від 16 березня 2015 року, частково змінити вирок АР Крим від 17 вересня 2003 року, змінити покарання у виді довічного позбавлення волі на обмеження волі та звільнити з-під варти.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) під час кримінального провадження суд зобов'язаний неухильно дотримуватися Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. У разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує положення відповідного міжнародного договору України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (частини 4 і 5 статті 9 КПК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. (далі - Конвенція), яка ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, який встановить, зокрема, обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36).

Разом із тим, як убачається з ухвали Суду від 8 січня 2008 року «Щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України» (п.2), право на доступ до національного суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом в такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Так, статтею 448 КПК України встановлено вимоги до заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України в порядку глави 33 КПК України.

Зокрема, в заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України, серед іншого, має міститись обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, передбачених статтею 445 КПК України. Однак у заяві таке обґрунтування відсутнє.

Пунктом 3 частини першої статті 449 КПК України передбачено, що до заяви додаються копії різних за змістом судових рішень, якщо заява подається з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 445 цього Кодексу.

Копій рішень суду касаційної інстанції, які б давали підстави для перегляду Верховним Судом України оскаржуваних ухвал відповідно до пункту 1 частини першої статті 445 КПК України, заявником не надано, а посилання на постанову Верховного Суду України від 16 березня 2015 року не конкретизовано.

Таким чином, під час перевірки відповідності заяви вимогам КПК України встановлено ряд зазначених недоліків, які перешкоджають вирішенню питання про допуск справи до провадження.

Практикою Суду визначено, що встановлені державою обмеження повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються та метою, яку намагаються досягнути, щоб не суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції (див. рішення у справі Guerin v. France, 29 липня 1998 року, Reports 1998-V, п. 37).

Виходячи з того, що перегляд судових рішень Верховним Судом України здійснюється виключно з питань права, для реалізації якого заявнику може бути надано правову допомогу, відповідно до ст. 59 Конституції України, рішення Конституційного Суду України у справі (про право на правову допомогу) від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, ч. 3 п. «с». ст. 6 Конвенції 1950 р., практики Суду та Закону України «Про безоплатну правову допомогу» від 2 червня 2011 року.

Так, згідно п. 7 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» суб'єктом права на безоплатну вторинну правову допомогу є особи засуджені до покарання у виді позбавлення волі і ті, яким у кримінальному провадженні захисник залучається за призначенням. Засуджений ОСОБА_1 є особою, на яку поширюється дія зазначеної норми.

Для реалізації свого права на звернення до Верховного Суду України засудженому ОСОБА_1 слід звернутися до територіального центру надання безоплатної вторинної правової допомоги.

На підставі наведеного, керуючись статтею 450 КПК України,

у х в а л и в:

Про зазначені недоліки заяви повідомити засудженого ОСОБА_1 та надати йому строк для їх усунення до 5 жовтня 2015 року.

У разі, якщо зазначені недоліки не буде усунено в установлений строк, заяву буде повернуто заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_2