Ухвала

іменем україни

07 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_10,

суддів: ОСОБА_11, ОСОБА_12,

при секретарі ОСОБА_13,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004791, щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1 народження,

уродженки с. Анисів Чернігівського району

Чернігівської області, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2 народження,

уродженця с. Бобруйки Козелецького району

Чернігівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_2,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України,

за касаційними скаргами захисника ОСОБА_3 в інтересах засудженої ОСОБА_1 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Чернігівської області від 03 лютого 2015 року,

за участю прокурора ОСОБА_14,

засудженої ОСОБА_1,

представника потерпілої ОСОБА_4,

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_3, не погоджуючись із ухваленими щодо ОСОБА_1 судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, поклав в основу своїх висновків обставини, що не відповідають дійсності, та в порушення ст. 95 КПК України послався на показання свідка ОСОБА_5, надані ним під час досудового розслідування. Також захисник зазначає про невідповідність висновку експерта вимогам ст. 102 КПК України та необґрунтоване стягнення з його підзахисної витрат за надання правової допомоги ОСОБА_6

У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із ухваленим щодо ОСОБА_1 судовим рішенням суду апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, призначив ОСОБА_1 покарання у виді штрафу у твердій грошовій формі та в розмірі, що не є кратним неоподатковуваному мінімуму доходів громадян.

Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 03 лютого 2015 року, ОСОБА_1 визнано винуватою за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125 КК України та призначено їй покарання у виді штрафу в сумі 1 000 грн.

Судові рішення щодо ОСОБА_2 в касаційному порядку не оскаржуються.

За вироком суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано винуватими та засуджено за те, що вони 06 вересня 2013 року близько 18 год. 00 хв., знаходячись поблизу будинку АДРЕСА_3, в ході конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно завдали ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров'я.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженої, яка скаргу свого захисника підтримала повністю, скаргу прокурора - частково, пояснення представника потерпілої із запереченнями проти обох скарг, пояснення прокурора, який підтримав подану скаргу та частково - скаргу захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України неповнота судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушує питання захисник, перегляду в касаційному порядку не підлягають, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.

Разом із цим згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв'язку.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, за який її засуджено, та кваліфікацію її дій за ч. 2 ст. 125 КК України судами зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви.

Той факт, що засуджена ОСОБА_1 умисно спричинила ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень, підтверджується показаннями потерпілої, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, даними, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту, висновку експерта.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй злочину належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами кримінального провадження не встановлено, та судом правильно вирішено питання про їх допустимість.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги захисника про відсутність в діях ОСОБА_1 складу інкримінованого злочину колегія суддів уважає безпідставними.

Проте колегія суддів уважає зайвою додаткову кваліфікацію дій обох засуджених за вчинення злочину групою осіб, без попередньої змови між собою, оскільки вчинене ними діяння в повному обсязі охоплюється диспозицією ч. 2 ст. 125 КК України, тому в порядку ст. 433 КПК України слід виключити ч. 1 ст. 28 КК України при кваліфікації дій ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за вказаною нормою кримінального закону.

Крім того, колегія суддів уважає за необхідне виключити з мотивувальної частини вироку посилання на надані під час досудового розслідування показання свідка ОСОБА_5, який всупереч вимогам ст. 23 КПК України не допитувався безпосередньо в судовому засіданні.

При цьому, виключення вказаних показань як доказу, на думку колегії суддів, не має вирішального значення для прийняття рішення щодо правильності кваліфікації дій засудженої, оскільки її вина підтверджується іншими доказами у провадженні, які послідовні, не суперечливі та узгоджуються між собою.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_1 покарання у виді штрафу, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, відсутність обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання, та дані про її особу.

Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_1 покарання, дотримався вимог ст.ст. 65-67 КК України.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції в тому числі за апеляційною скаргою захисника в інтересах ОСОБА_1, яка за своїм змістом є аналогічною до його ж касаційної скарги, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, вказавши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.

Проте, що стосується доводів прокурора, викладених у касаційній скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при визначенні розміру штрафу, то вони є слушними.

Згідно зі ст. 53 КК України розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого злочину з урахуванням майнового стану винного в межах від 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до 50000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу. Тобто покарання у виді штрафу призначається не у твердій сумі, а у ставках неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установленого законодавством України на момент постановлення вироку.

При цьому відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п.169.1 ст.169 розділу 1У цього Кодексу для відповідного року.

Суд першої інстанції призначив ОСОБА_1 покарання у виді штрафу в розмірі 1000 грн, не визначивши розміру штрафу в неоподатковуваних мінімумах доходів громадян, або в сумі, кратній їм, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції.

З огляду на викладене судові рішення щодо засудженої в частині призначеного покарання також підлягають зміні шляхом визначення штрафу в розмірі 58 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 986 грн.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в тому числі й тих, на які вказував захисник у своїй касаційній скарзі, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_3 та прокурора задовольнити частково.

Вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Чернігівської області від 03 лютого 2015 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 змінити, виключити з цих судових рішень посилання на показання свідка ОСОБА_5, надані ним під час досудового розслідування.

В порядку ст. 433 КПК України виключити ч. 1 ст. 28 КК України при кваліфікації дій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 125 КК України.

Вважати ОСОБА_1 засудженою за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 58 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 986 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12