У Х В А Л А

Справа № 183/6507/15

№ 1-кп/183/804/15

25 листопада 2015 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
розглянув у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001014 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дудінка Таймирсько-Долгано-Ненецького району Красноярського краю Російська Федерація, громадянина України, не працюючого, одруженого, з середньою освітою, працюючого продавцем магазину «Оріон», не судимого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчинені злочинів передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 186 КК України, -

в с т а н о в и в:
До Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 07 жовтня 2015 року надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001014 відносно ОСОБА_4 за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 186 КК України, підготовче судове засідання по якому не було проведено в строк відповідно з вимогами ст. 314 КПК України у зв`язку з неодноразовою неявкою учасників процесу, тому підготовче судове засідання проведено 25.11.2015 року.

Прокурор повідомив, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, підстав для повернення немає, пояснив, що при обранні запобіжного заходу обвинуваченому у паспорті була зазначена адреса, та сама що і в обвинувальному акті.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився.

Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд провадження за її відсутності.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Дослідивши обвинувальний акт, вислухавши думку прокурора, суд дійшов висновку про повернення обвинувального акту прокурору на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, в зв`язку з невідповідністю його вимогам КПК України.

Отже, суд здійснював судові виклики через прокурора для повідомлення обвинуваченого ОСОБА_4 про дату та час судового засідання, однак жодного разу суду не надано підтвердження того, що обвинувачений належним чином повідомлений про розгляд кримінального провадження відносно нього.

Враховуючи пояснення прокурора про сповіщення обвинуваченого про час та день судового розгляду, судом було винесено ухвалу про привід обвинуваченого до суду, однак, останній до суду доставлений не був, а в поясненнях ОСОБА_6 , відібраних старшим оперуповноваженим СКП НУГП зазначено, що ОСОБА_4 за

адресою: АДРЕСА_1 , лише прописаний, однак не проживає вже 4 роки, його місцезнаходження їй невідомо.

Отже, нез`явлення обвинуваченого ОСОБА_4 за викликом в судове засідання, з урахуванням не виконаної ухвали суду про його привід, у сукупності із поясненнями ОСОБА_6 - вказує на невідповідність адреси, зазначеної в обвинувальному акті, фактичному місцю проживання обвинуваченого, що є порушенням вимог п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки місце проживання обвинуваченого є однією з обов`язкових відомостей, які повинен містити обвинувальний акт.

Разом з тим, в обвинувальному акті відносно ОСОБА_4 зазначено, що 31.07.2015 року, після затвердження обвинувального акту, останньому обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком по 28.09.2015 року, однак до суду даний акт переданий лише 07.10.2015 року, тобто вже після спливу строку запобіжного заходу.

Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
До загальних засад кримінального провадження, згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, якою встановлюється обов`язок слідчого, прокурора та суду неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.
Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюється не лише на випадки коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли відомості, викладені в обвинувальному акті відповідно до вимог ч. 2 ст. 291 КПК України, суперечать вимогам КПК України до встановлення цих відомостей.
Той факт, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках передбачених КПК України, підтверджується і висновком викладеним у постанові Верховного Суду України № 5-111кс15 від 25.06.2015 р.
Тому неможливо залишити поза увагою і той факт, що відповідно до обвинувального акту відносно ОСОБА_4 обвинуваченого за ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 186 КК України, його складено 31 липня 2015 року, а затверджено 30 липня 2015 року, що вказує на те, що обвинувальний акт спочатку затвердили, а вже потім склали.

Також, необхідно зазначити, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 затверджений 30.07.2015 року, однак направлений до суду лише через майже два з половиною місяця, тобто 07.10.2015 року, що вказує на невідповідність вимогам п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України та ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Крім того, категоричне ствердження сторони обвинувачення в обвинувальному акті про вчинення ОСОБА_4 - злочинів, без доведення факту вироком суду є порушенням ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України щодо презумпції невинуватості, що також неодноразово зазначалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), а саме «Хужин та інші проти Росії» від 23.10.2008 року, «Шагін проти України» від 10.12.2009 року.

В зазначених вище рішеннях ЄСПЛ зазначає, що положення ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в ч. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається в ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчинені злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Разом з тим, ця вимога стосується й висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом.

ЄСПЛ чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону.

Навіть за відсутності формальної думки про винуватість особи, достатньо, аби були певні підстави вважати, що суд чи посадова особа ставиться до обвинуваченого як до винуватого у вчинені злочину.

Вагоме розрізнення має проводитись між твердженням про те, що особа лише підозрюється у вчинені певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. ЄСПЛ неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст. 314 КПК України, суд -

п о с т а н о в и в :
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001014 відносно ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 186 КК України - повернути прокурору Новомосковської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1