Провадження № 1-кп/127/1057/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.05.2015 р. за № 00000159 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зозів Липовецького району Вінницької області, громадянина України, освіта середня, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,
ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_5 призваний під час мобілізації 08.08.2014 р. ІНФОРМАЦІЯ_2 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, до проходив військову службу на посаді стрільця стрілецького взводу 8-ї стрілецької роти 3-го стрілецького батальйону.

17.03.2014 р. указом в.о. Президента України № 303/2014 оголошено часткову мобілізацію в України та відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну справу» саме з 17.03.2014 р. в країні діяв особливий період, який діє і по даний час.

14.04.2015 р. солдат ОСОБА_5 з хибних розумінь про встановлений законодавством порядок проходження військової служби, нехтуючи вимогами ст. 17, 65 Конституції України та виданих на їх виконання законодавчих актів, став на шлях злочинної діяльності не з`явився до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що дислокується в АДРЕСА_1 . Знаходячись за межами військової частини, солдат ОСОБА_5 проводив час на власний розсуд, проживаючи за адресою: АДРЕСА_1 , протизаконно припинивши виконувати свій конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

09.05.2015 р. солдат ОСОБА_5 самостійно повернувся до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Таким чином, солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації в особливий період військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, порушив вимоги ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Так, ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом та з метою ухилення від військової служби, знаючи, що він повинен проходити військову службу за призовом під час мобілізації в особливий період, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України не з`явився 14.04.2015 р. без поважних причин до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Натомість ОСОБА_5 проводив час на власний розсуд, перебуваючи за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 й лише 09.05.2015 р. повернувся до військової частини, тобто був відсутній за місцем служби понад 10 діб.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та суду пояснив, що в серпні 2014 року його призвали на службу. Він спочатку був на навчанні в Тютьках, а потім поїхав у зону АТО. На даний момент він демобілізований і не працює, отримуючи допомогу по безробіттю. Його зі служби відпустили додому і командир наказав чекати на дзвінок. Весь час, поки до нього не телефонували, він перебував вдома. До нього подзвонили лише 09.05.2015 р. і він одразу ж поїхав до військової частини. На лікуванні за час його відсутності у військовій частині він не перебував.

В подальшому обвинувачений ОСОБА_5 змінив свою правову позицію, зазначивши, що він невірно зрозумів наказ командира стосовно часу повернення до служби.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що він знає ОСОБА_7 як призовника. 10.04.2015 р. особовий склад відпустили на вихідні й вони мали прибути 14.04.2015 р., проте ОСОБА_8 до військової частини не прибув, підтвердження поважності неявки не надав. Особовому складу було дозволено залишити військову частину в зв`язку з пасхальними святами, відпустили біля 500 чоловік. Чи повідомляв ОСОБА_8 кому-небудь про поважність причин неявки йому не відомо, однак відповідного підтвердження поважності надано не було.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що він знає ОСОБА_7 по службі. 14.04.2015 р. військовослужбовцям на свята було надано вихідні і 14.04.2015 р. вони мали прибути до військової частини, проте ОСОБА_8 не прибув, про що було зроблено запис у книгу. ОСОБА_8 прибув до військової частини в травні 2015 р., про що було видано наказ про його прибуття та зарахування до особового складу. Документів, які б підтвердили поважність причин неявки надано не було.

Судом відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України було досліджено й інші докази, клопотання про дослідження яких заявлене сторонами кримінального провадження, а саме:

-витяг з наказу командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_10 від 08.08.2014 р. за № 189, згідно з яким ОСОБА_5 зараховано в списки особового складу в/ч;

-витяг з наказу командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_10 від 09.09.2014 р. за № 227, відповідно до якого ОСОБА_5 вважається таким, що приступив до виконання обов`язків стрільця стрілецького взводу 8-ї стрілецької роти 3-го стрілецького батальйону;

-витяг з книги тимчасово відсутнього та тимчасово прибулого до в/ч НОМЕР_1 особового складу, згідно з яким 14.04.2014 р. навпроти дати прибуття ОСОБА_5 до в/ч НОМЕР_1 запис відсутній.

Аналізуючи показання обвинуваченого, свідків, надані сторонами кримінального провадження докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 08.08.2014 р. ОСОБА_5 зарахований до списку особового складу вказаної військової частини і з 09.09.2014 р. вважається таким, що приступив до виконання обов`язків стрільця стрілецького взводу 8-ї стрілецької роти 3-го стрілецького батальйону. Також в судовому засіданні встановлено, що 10.04.2014 р. особовому складу в/ч НОМЕР_1 , в тому числі й ОСОБА_5 , було надано вихідні у зв`язку з пасхальними святами і особовий склад повинен був повернутись до в/ч НОМЕР_1 14.04.2014 р. Дана обставина обвинуваченим в судовому засіданні не заперечувалась, крім того, вона підтверджується і витягом з книги тимчасово відсутнього та тимчасово прибулого до в/ч НОМЕР_1 особового складу. При цьому в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 прибув до в/ч НОМЕР_1 лише 09.05.2015 р. Відповідного наказу про зарахування до складу особового складу в/ч НОМЕР_1 суду надано не було, однак дана обставина обвинуваченим не заперечувалась і була підтверджена показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 перебував за межами несення служби у в/ч НОМЕР_1 з 14.04.2015 р. по 09.05.2015 р. Відомостей, які б свідчили про поважність неприбуття ОСОБА_5 до в/ч НОМЕР_1 НГ України 14.04.2015 р. суду надано не було. Крім того, обвинувачений в судовому засіданні повідомив, що на лікуванні він не перебував.

Таким чином, суд вважає, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, за ознаками нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, вчинені в умовах особливого періоду.
При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин, проте раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання та проходження служби характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні шестеро неповнолітніх, в точу числі й малолітніх, дітей, у вчиненому розкаявся. Крім того, суд враховує, що ОСОБА_5 є учасником бойових дій.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину під час досудового розслідування, наявність на утриманні шести неповнолітніх дітей.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлена.

З урахуванням вищенаведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а покаранням, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді штрафу. При цьому, зважаючи на клопотання обвинуваченого, висловлене при зверненні до суду з останнім словом, його майновий стан, суд вважає за доцільне відповідно до ч. 4 ст. 53 КК України розстрочити виплату штрафу.

Керуючись ст. ст. 371, 373, 374 КПК України, суд
УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот) грн.

Згідно з ч. 4 ст. 53 КК України розстрочити ОСОБА_5 сплату штрафу на 6 (шість) місяців рівними платежами.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: