Ухвала іменем україни

01 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4,

суддів ОСОБА_5., ОСОБА_6.,

за участю прокурора ОСОБА_7.,

секретаря ОСОБА_8.

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000156, за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Стибіж Червоноарміського району Житомирської області, мешканця АДРЕСА_1, раніше не судимого,

в с т а н о в и л а:

вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2014 року визнано винуватим ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, зобов'язано не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти про зміну місця проживання, періодично з'являтися для реєстрації.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року вирок районного суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Стверджує, призначене засудженому покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок його м'якості. Судом недостатньо враховано, що засудженим вчинено особливо тяжкий злочин із корисливих мотивів, заподіяно значну матеріальну шкоду потерпілому. Безпідставно не застосовано додаткове покарання у виді конфіскації майна. Перед судом апеляційної інстанції прокурором ставилося питання про постановлення нового вироку. У супереч вимогам ст. 419 КПК України відмовляючи прокурору у задоволенні скарги, апеляційний суд належним чином не мотивував прийняте рішення.

У запереченні на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_2 вважає рішення суду законними, а скаргу прокурора необґрунтованою, котра задоволенню не підлягає.

ОСОБА_1 засуджено за те, що він незаконно заволодів транспортним засобом, чим спричинив значну матеріальну шкоду потерпілому за наступних обставин.

20 серпня 2012 року ОСОБА_1 з метою незаконного заволодіння автомобілем, який належить ОСОБА_3, домовився про передачу йому за плату у 300 доларів транспортного засобу у користування строком на 3 дні.

Згідно цієї домовленості засудженому було передано в користування автомобіль марки «Кіа Черато» вартістю 105300 грн. разом із технічними документами. Заволодівши шляхом обману автомобілем, засуджений ним незаконно розпорядився, заклавши його до ломбарду.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав касаційну скаргу, та вважав, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а справу належить призначити до нового розгляду в суді апеляційної інстанції,

перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_1 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 289 КК України у касаційній скарзі не оспорюється.

Доводи скарги прокурора про м'якість призначеного покарання, неправильність застосування ст. 75 КК України є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу засудженого та обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Нормами ч. 1 ст. 75 КК України передбачено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У кожному такому випадку суд зобов'язаний мотивувати прийняте рішення.

Призначаючи покарання винному суд виходив з названих вимог закону, врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини злочину, наслідки його вчинення, дані про особу засудженого.

Зокрема, враховано, як обставини, які пом'якшують покарання, що ОСОБА_1 визнав вину, розкаявся у вчиненому, сприяв у розкритті злочину. Враховано відсутність обставин, що обтяжують покарання.

За даними про особу, ОСОБА_1 за місцем проживання характеризується позитивно, не судимий, працює, вчинив злочин вперше, продовжує відшкодовувати завдану шкоду потерпілому, про що свідчать відповідні квитанції.

Окрім того, ОСОБА_1 з 03 грудня 2014 року по даний час проходить військову службу та бере участь у антитерористичній операції та бойових діях на території Донецької та Луганської областей, що підтверджено довідками в матеріалах справи ( а.с. 191,192).

Урахувавши наведене, суд правильно призначив ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі й водночас дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням протягом іспитового строку.

Таким чином доводи прокурор про неправильне застосування ст. 75 КК України є необґрунтованими.

Не відповідають вимогам закону твердження прокурора про необхідність застосування до засудженого додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Зокрема, як правильно вказав апеляційний суд, у разі звільнення від відбування основного покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України, додаткове покарання у виді конфіскації майна згідно ст. 77 КК України не застосовується.

Призначене ОСОБА_1 покарання є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого, попередження нових злочинів та відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Наведені в касаційній скарзі прокурора доводи про неправильне застосування кримінального закону і невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м'якості перевірялись судом апеляційної інстанції, висновки якого мотивовано відповідно до вимог ст. 419 КПК України.

Законних підстав вважати призначене засудженому покарання несправедливим внаслідок його м'якості, як того вимагає ст. 414 КПК України при скасуванні вироку, у касаційного суду немає, тому у задоволенні касаційної скарги належить відмовити.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає касаційну скаргу прокурора такою, що задоволенню не підлягає.

Доводи касаційної скарги і матеріали кримінального провадження не містять вказівок на інші порушення вимог закону, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень.

Керуючись ст.ст. 433-436 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01 квітня 2015 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_5 ОСОБА_4