№ 5-4276ск15
Ухвала

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_4,

суддів - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Вінницької області ОСОБА_7, спільну касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_1 і його законного представника - ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2015 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3,

В С Т АН О В И Л А:

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2015 року

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1, раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено, за вказаною нормою кримінального закону, покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь законного представника потерпілого ОСОБА_2: 9441 гривню у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 50000 гривень - моральної шкоди та 6000 гривень відшкодування витрат на правову допомогу.

Вироком вирішено питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого.

Згідно з вироком суду ОСОБА_3 визнано винуватим у тому, що він 19 лютого 2014 року, близько 20 години, за будинком АДРЕСА_2, у ході конфлікту з ОСОБА_1, з мотивів особистої неприязні, з метою заподіяння тілесних ушкоджень та залякування, наніс йому один удар в район лівого ока кулаком, в якому був невстановлений слідством предмет. У результаті вказаних дій потерпілому ОСОБА_1 заподіяно тяжке тілесне ушкодження за критерієм втрати загальної працездатності більш ніж на одну третину.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2015 року вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2015 року щодо ОСОБА_3 змінено та, із застосуванням ст. 69 КК України, знижено призначене йому покарання до 3 років позбавлення волі. У решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційних скаргах прокурор та потерпілий і його законний представник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і м'якість призначеного покарання, порушують питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. При цьому автори скарг вважають необґрунтованим рішення апеляційного суду про застосування щодо засудженого ст. 69 КК України. Мотивуючи наведене, прокурор, потерпілий і його законний представник вказують, що суд безпідставно врахував як такі, що пом'якшують покарання, обставини, не зазначені у ч. 1 ст. 66 КК України, і дані про особу засудженого, зокрема, скоєння злочину вперше і часткове відшкодування шкоди. Як зазначає у своїй скарзі прокурор, відшкодування шкоди є не правом, а цивільно-правовим обов'язком винного, а тому не може бути підставою для пом'якшення покарання.

На думку авторів скарг, суд необґрунтовано взяв до уваги визнання засудженим вини під час апеляційного розгляду, оскільки під час досудового розслідування і судового розгляду у суді першої інстанції ОСОБА_3 визнавав вину частково. Посилаються прокурор, потерпілий і його законний представник в обґрунтування своїх касаційних вимог і на тяжкість наслідків злочину для здоров'я ОСОБА_1 та відсутність у посткримінальній поведінці засудженого ознак щирого каяття. Крім цього, прокурор у своїй касаційній скарзі вказує, що апеляційний суд не дав належної оцінки позиції потерпілого і його законного представника у суді першої інстанції про призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі з реальним відбуттям.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши додані до скарги судові рішення та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, за яке його засуджено, і кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 121 КК України у касаційних скаргах не оспорюються.

Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_3 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, апеляційний суд урахував, що засуджений до кримінальної відповідальності притягується вперше, повністю визнав вину під час апеляційного розгляду, в останньому слові у суді першої інстанції попросив вибачення у потерпілого, частково відшкодував матеріальну шкоду, злочин вчинив у неповнолітньому віці, така протиправна поведінка зумовлена віковими соціально-психологічними особливостями, обставини, що обтяжують покарання, відсутні.

Взяв апеляційний суд до уваги і тяжкість злочину та позицію у судовому засіданні потерпілого і його законного представника про призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі з огляду на що призначив винному покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям.

Доводи касаційних скарг про безпідставне врахування апеляційним судом, при призначенні покарання більш м'якого, ніж передбаченого законом, обставин, не зазначених у ч. 1 ст. 66 КК України, як таких, що пом'якшують покарання, не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до частини 2 цієї статті та роз'яснень, наведених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», наведений у ч. 1 ст. 66 КК України перелік обставин, які пом'якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом'якшуючими й інші обставини, не зазначені в ч. 1 цієї статті, у тому числі вчинення злочину вперше, визнання вини на будь-якій стадії кримінального провадження і часткове відшкодування шкоди.

Скрутне матеріальне становище сім'ї ОСОБА_3 і відсутність у нього джерел доходу суд апеляційної інстанції, всупереч доводам потерпілого і його законного представника у скарзі, врахував як обставини, що не самі по собі пом'якшували покарання, а підтверджували об'єктивну неможливість засудженого і його законного представника на час апеляційного розгляду відшкодувати шкоду у повному обсязі.

Цивільно-правовий обов'язок винного відшкодувати шкоду, на що посилається прокурор у скарзі, у силу положень п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України не перешкоджає врахуванню такого відшкодування, вчиненого добровільно, як обставини, що пом'якшує покарання.

Доводи авторів скарг в обґрунтування своїх касаційних вимог, що ОСОБА_3 лише частково визнано вину під час досудового розслідування і судового розгляду у суді першої інстанції не можна вважати достатніми щоб визнати призначене судом апеляційної інстанції покарання явно несправедливим через м'якість. Позиція підозрюваного, обвинуваченого щодо визнання чи невизнання винуватості у вчиненому кримінальному правопорушенні є способом реалізації передбаченого ст. 63 Конституції України, ст. 42 КПК України права на захист і не може враховуватися як підстава, яка виключає призначення покарання більш м'якого, ніж передбачено законом.

Крім того, визнання вини засудженим можлива на будь-якій стадії кримінального провадження і підлягає врахуванню при призначенні покарання судом першої інстанції чи при перевірці судових рішень судами вищих рівнів.

Посилання прокурора, потерпілого та його законного представника, як на підстави для скасування ухвали апеляційного суду, на відсутність у діях засудженого ознак щирого каяття не можна вважати переконливими, оскільки при пом'якшенні покарання винному суд апеляційної інстанції цієї обставини не враховував.

Водночас, на переконання колегії суддів, встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини - позитивна характеристика винного за місцем проживання, скоєння кримінального правопорушення вперше, вчинення злочину неповнолітнім, визнання вини, часткове відшкодування винним шкоди слід вважати достатніми для призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі, але на строк нижчий від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.1 ст.121 КК України.

З огляду на викладене, підстав для задоволення касаційних скарг прокурора, потерпілого і його законного представника колегія суддів не вбачає, оскільки переконливих доводів про необгрунтоване застосування апеляційним судом ст. 69 КК України касаційні скарги не містять.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Вінницької області ОСОБА_7, касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_1 і його законного представника - ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2015 року щодо ОСОБА_3 - відмовити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_4 ОСОБА_6 ОСОБА_5