Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_13.,

суддів: ОСОБА_14, ОСОБА_15.

при секретарі судового засідання ОСОБА_16,

за участю прокурора ОСОБА_17.,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 22 жовтня 2015 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000215 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанції на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2015 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 листопада 2014 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Вишків, Долинського району, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

засуджено:

- за ч. 2 ст. 185 КК України на 4 місяці арешту;

- за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 1 рік обмеження волі;

- за ч. 2 ст. 263 КК України на 5 місяців арешту;

- за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 2 роки 6 місяців обмеження волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч. 2 ст. 309 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 2 роки обмеження волі;

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_3 визначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянина України, уродженця м. Харкова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 раніше судимого вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2011 року за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України на 3 місяці арешту,

засуджено:

- за ч. 2 ст. 185 КК України на 4 місяці арешту;

- за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на 1 рік обмеження волі;

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_2 визначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Цим же вироком вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат та цивільний позов у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2015 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За обставин встановлених судом та детально описаних у вироку, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано винуватими та засуджено за таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб; таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб поєднане з проникненням у житло. Крім того, ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за носіння кастетів та іншої холодної зброї без передбаченого законом дозволу; незаконне придбання, зберігання, перевезення з метою збуту а також збут наркотичних засобів, вчинений повторно; незаконне придбання, зберігання та перевезення особливо небезпечного наркотичного засобу без мети збуту.

Так, в ніч на 21 січня 2013 року ОСОБА_1 проникнувши в квартиру АДРЕСА_3, м. Калуша, таємно викрав належне ОСОБА_4 майно на загальну суму 6959 грн.

06 лютого 2013 року, ОСОБА_1, діючи за попередньою змовою з невстановленою слідством особою, проникнули в будинок АДРЕСА_4, звідки таємно викрали належне ОСОБА_5 майна на загальну суму 10000 грн.

Крім того, ОСОБА_1, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_2 в період з 04 по 05 квітня 2013 року, проникнули в будинок АДРЕСА_5 м. Івано-Франківська, звідки таємно викрали належне ОСОБА_6 майно на загальну суму 6422 грн.

Вони ж, діючи за попередньою змовою між собою а також з ОСОБА_7, матеріали справи відносно якого виділено в окреме провадження, проникнули в будинок АДРЕСА_6 Калуського району, Івано-Франківської області, звідки таємно викрали належне ОСОБА_8 майно на загальну суму 1135 грн.

Продовжуючи, ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_2, в період з 20 червня по 19 липня 2013 року, проникнули в квартиру АДРЕСА_7 звідки таємно викрали належне ОСОБА_9 майно на загальну суму 800 грн.

Вони ж, 05 липня 2013 року о 00.17 год., таємно викрали з фасаду будинку на АДРЕСА_8, м. Івано-Франківська, належне ОСОБА_10 майно на загальну суму 800 грн.

Продовжуючи, вони ж, в ніч на 06 липня 2013 року таємно викрали з фасаду будинку біля офісного приміщення на АДРЕСА_9, м. Івано-Франківська, належне ОСОБА_11 майно на загальну суму 400 грн.

Крім того, ОСОБА_1 27 травня 2013 року, о 18.40 год., у м. Калуші, на АДРЕСА_10, незаконно збув ОСОБА_12 0, 0017 г в перерахунку на суху речовину наркотичного засобу, обіг якого обмежений - бупренорфіну, який незаконно придбав та зберігав з метою збуту.

19 липня 2013 року, о 10.30 год., ОСОБА_1 повторно незаконно збув ОСОБА_12 у м. Калуші, на АДРЕСА_10, наркотичний засіб, обіг якого обмежений - бупренорфін, який незаконно придбав у невстановлених слідством осіб та зберігав з метою збуту.

Цього ж дня, в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 у м. Калуші на АДРЕСА_10 було вилучено пакет, в якому знаходився особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс вагою 7, 307 г в перерахунку на суху речовину, який останній незаконно придбав та зберігав без мети збуту.

Крім того, цього ж дня в ході огляду автомобіля ОСОБА_1 було виявлено та вилучено пакет з особливо небезпечним наркотичним засобом - канабісом, вагою в перерахунку на суху речовину - 15, 46 г, який він незаконно придбав та зберігав без мети збуту, а також кастет і ніж, які є холодною зброєю та які ОСОБА_1 носив без передбаченого законом дозволу.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування вироку та ухвали судів щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особам засуджених. Вважає, що всі наведені та враховані судом обставини, які були підставою для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України не є достатніми для призначення покарання нижче від найнижчої межі санкцій статей, за якими ОСОБА_2 та ОСОБА_1 засуджено. Вважає, що з огляду на тяжкість вчинених корисливих злочинів та наслідків, що настали, призначене судами засудженим покарання не сприятиме їх виправленню та попередженню вчиненню нових злочинів.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка частково підтримала касаційні вимоги прокурора, що подав касаційну скаргу та вважала, що скасуванню підлягає ухвала суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в інкримінованих їм кримінальних правопорушеннях, доведеність обвинувачення та кваліфікація діянь за частинами 2, 3 ст. 185, ч. 2 ст. 263, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування ст. 69 КК України та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень і особам засуджених колегія суддів вважає слушними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують і пом'якшують покарання.

За змістом ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного.

У кожному випадку застосування ст. 69 КК України суд зобов'язаний у своєму рішення зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом'якшення покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про призначення покарання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із застосуванням ст. 69 КК України ці вимоги закону врахував не в повній мірі.

Приймаючи рішення про призначення засудженим більш м'якого покарання ніж передбаченого санкціями статей, за якими їх засуджено суд урахував, що ОСОБА_1 визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, частково відшкодував потерпілим заподіяну шкоду, має на утриманні малолітню дитину та його хворобливий стан; ОСОБА_2 визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, частково відшкодував потерпілим заподіяну шкоду, має на утриманні малолітню дитину, визнавши всі перелічені обставини такими, що пом'якшують покарання.

Між тим, з таким рішенням колегія суддів погодитись не може та вважає, що суд залишив поза своєю увагою ступінь суспільної небезпеки та кількість епізодів учинених засудженими кримінальних правопорушень, що відповідно до ст. 12 КК України класифікуються як тяжкі та середньої тяжкості. Не погоджується колегія суддів також з урахуванням судом у даному конкретному випадку наявності у засуджених на утриманні дітей, як підставу вважати можливим їх виправлення у менш короткий строк, ніж той, що передбачають санкції закону України про кримінальну відповідальність, за якими ОСОБА_1 та ОСОБА_2 засуджено. Що стосується незадовільного стану здоров'я ОСОБА_1, який також був урахований судом при застосуванні положень ст. 69 КК України, то це може бути підставою для застосування інституту звільнення від відбування покарання, визначеного ст. 84 КК України.

Крім того, як убачається із вироку, суд у ньому навівши обставини, що впливають на пом'якшення покарання, обмежився лише їх перерахуванням, не вмотивувавши, яким чином вони істотно знижують ступінь тяжкості вчинених засудженими злочинів.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги прокурора про м'якість призначеного покарання із застосуванням ст. 69 КК України та вважає, що призначене засудженим покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкціях частин 2, 3 ст. 185 КК України та ОСОБА_1 в санкціях ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України за якими їх визнано винуватими, не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особам засуджених.

З огляду на те, що аналогічні за змістом та вимогами доводи касаційної скарги прокурор наводив у апеляційній скарзі, в якій ставив питання про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку в зв'язку з необхідністю призначення більш суворого покарання без застосування положень ст. 69 КК України, які суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, належним чином не перевірив та обґрунтованих відповідей на них не дав, скасуванню підлягає ухвала апеляційного суду, а кримінальне провадження - новому розгляду у вказаному суді. Під час нового розгляду, апеляційний суд повинен належно перевірити наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи, оцінити відомості про особи винних, обставини, які впливають на призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, і прийняти законне, обґрунтоване й умотивоване рішення. В зв'язку з зазначеним та враховуючи касаційні вимоги прокурора, його скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 433 - 436, 438 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанції задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 лютого 2015 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15